Legendy sci-fi 02

Znovu jsou tady – autoři a jejich světy, jež si získávají miliony dychtivých čtenářů. Opět přicházejí ve dvou svazcích a vracejí se do zvláštních a podmanivých míst, do nichž je zasazen nový příběh, jenž doplňuje a dokresluje jejich nejslavnější díla.

Mnoho příběhů se odvíjí v dřívější minulosti těchto scifi světů a vrhá nové světlo na příběhy již proslavené. Jiné sledují známé dějové linie, ale odehrávají se stranou hlavních událostí. Všechny do jednoho jsou však nepostradatelné pro miliony fanoušků těchto autorů a jejich světů, které již hluboce uvízly v myslích a srdcích čtenářů.

Ursula K. Le Guin nás v příběhu Stará hudba a otrokyně z hainského cyklu seznamuje s planetou, kde otrokářský systém vydržel až do éry kosmických letů.

Anne McCaffrey nás znovu zavede mezi „živé lodě“, vtipnou a poutavou povídkou Loď, která se vrátila, v níž líčí záchranu planety žen.

Psychologickou a strhující povídkou se do jádra Galaxie vrací Gregory Benford v příběhu Touha po nekonečnu.

Frederik Pohl doplňuje v povídce Chlapec, který chtěl žít věčně další kamínek do mozaiky o neuvěřitelném dobrodružství Heechee a lidí v Jádře.

Robert Silverberg opět bloudí v antice – jeho alternativní SF nás tentokrát v povídce Poznání Draka přenese do světa, kde Pax Romana není jen snem, ale skutečností.

Copyright © 1999 by Agberg, Ltd.

All Rights Reserved

Translation © 2000 Blanka Štěpánová, Robert Čapek.

Robert Tschorn, Jana Radkova

Copyright © 2000 for Czech edition by Beta-Dobrovský

ISBN 80-86278-91-3

Pro R. A. Heinleina, I. Asimova a J. W. Campbella, že ukázali cestu

ÚVOD

Nejlepší nápady v science fiction jsou úžasné a nečekané, a spisovatelé, které napadnou, si jejich zpracování často rozmýšlejí na několikrát. Pýchou moderní vědecké fant as tiky jsou tedy mimo jiné rozsáhlé série, v nichž autor stále důkladněji rozebírá původní myšlenku a nachází v ní novou hloubku a bohatství.

Nemluvím teď o tom typu příběhů, kterým kdysi James Blish říkal „šablony“ – v nich spisovatel, jakmile narazí na slušný nápad a šikovnou dramatickou strukturu, úspěšně opakuje stále stejné schéma třeba v tuctu příběhů. Na tom není v zásadě nic špatného; například šablonovité případy Sherlocka Holmese baví čtenáře už přes sto let a právě podobnost jednotlivých povídek a neměnnost vztahu mezi Holmesem a Watsonem jsou nedílnou součástí potěšení z četby. V Holmesových příbězích ale nenacházíme ani vhled do jeho psychiky, ani hlubokou analýzu viktoriánské kriminalistiky. Série se nevyvíjí, ale opakuje, stejně jako tolik podobných časopiseckých seriálů z pozdějších let (Anča z remorkérů, Alexander Botts atd.) a dnešních televizních programů. Většina dílek na pokračování, jež před padesáti či šedesáti lety tak snažně otiskoval Saturday Evening Post. zmizela v zapomnění stejně jako předloňské televizní seriály: Holmesovy příběhy drží přes šablonovitou povahu nad vodou jen úžasný důmysl Conana Doyla.

I v science fiction známe množství sérií napsaných podle jednoho vzorce, od Toma Swifta v roce 1910 přes Johna Cartera na Marsu od Edgara Rice Burroughse z dvacátých let až po pozdějšího Captain Future a dnešní mnohadílné spotřební čtivo, jehož jsou plná knihkupectví. Něco z toho je zábavné, ale většinou jde jen o tři nebo čtyři tlusté svazky plné nesmyslného plácání kolem jediného slabého nápadu. (Známe i bezpočet románů ze světa Star Treku a Hvězdných válek, mnoho z nich svižných a zábavných, ale žádný z nich nesmí pochopitelně ani o píď posunout příběh předlohy.)

V science fiction ovšem nacházíme i jiné pojetí seriálu, v němž se děj posouvá kupředu a čtenář proniká stále hloub do světa i jednajících postav. Právě z nich je sestavena tato kniha.

Každý, kdo ví trochu o dějinách sci-fi, může bez přemýšlení jmenovat desítky podobných sérií.

Průkopník E. E. „Doc“ Smith rozvinul hned dvě; ve dvacátých a třicátých letech Skřivánka, později pak rozsáhlou Lensmanovu ságu o cestách do vesmíru. Ve čtyřicátých a padesátých letech spojil Robert E. Heinlein desítky povídek a románů do mohutných a víceméně soudržných Dějin budoucnosti: později své dílo podobně pospojoval Poul Anderson. A. E. van Vogt sepsal dva úžasné a znepokojivé romány o Gilbertu Gosseynovi a dalších sémanticích ve světě Non-A. (Mnohem později doplnil ne tak překvapivý třetí díl.) Nadace Isaaca Asimova, vzešlá původně z trilogie, důkladně využila Asimovova vynálezu „psychohistorie“ a autor ji postupně propojil s další mnohotvárnou a slavnou sérií o pozitronových robotech. V kratší formě nám za skvělý příklad poslouží „Plešounovy“ povídky Henryho Kuttnera, sebrané ve sbírce Mutant, a samozřejmě Bradbu-ryho Marťanská kronika. Mohl bych popsat ještě spoustu stránek a připomenout Blishe, Simaka, Clarka, Herberta, Leibera, Cordwainera Smithe a spoustu dalších hrdinů v čase a prostoru.

I v záplavě slaboduchých trilogií a nekonečných seriálů vzniká spousta výtečných knih, jež rozvíjejí starší díla a důkladněji zkoumají jejich ideové základy. Pro sbírku Za horizonty jsem shromáždil většinu dnešních předních autorů románových sérií a požádal jsem je, aby napsali povídku nebo novelu, která osvětlí některý rys jejich světa, na nějž v hlavní sérii nezbylo místo.

Několik známých spisovatelů tu nenajdete. Jistě bych do sbírky rád zahrnul nový příběh z Nadace nebo kousek Heinleinových Dějin budoucnosti, s radostí bych navštívil Herbertovu Arrakis. V tomto kontinuu to bohužel není možné. Několik z oslovených žijících spisovatelů mi navíc odpovědělo, že o dotyčném X, Y nebo Z už řekli všechno, co chtěli. Byť mne tím zklamali, nemohu než je obdivovat.

Ale ti, kteří se do sbírky dostali, přesto tvoří nejreprezentativnější vzorek sci-fi autorů konce dvacátého století. Jsem jim vděčný, že se uvolili vrátit ke světům, postavám a nápadům, které za posledních pár desítek let potěšily tolik čtenářů. Jak jsme už zjistili bezpočtukrát, skvělý nápad je nevyčerpatelný – nekonečný – a skvadra nejlepších autorů to k vašemu potěšení ráda znovu dokáže.

Robert Silverberg květen 1998

přeložil Robert Tschorn

EKUMENI

Ursula K. Le Guin

ROCANNONŮV SVĚT (1966) [česky Laser 1992]

PLANETA EXILU (1966) [slovensky Směna 1988]

MĚSTO PŘELUDŮ (1967) [česky nevyšlo]

LEVÁ RUKA TMY (1969) [česky Argo-Panda 1995]

VYDĚDĚNEC (1974) [česky Laser 1995]

LES JE SVĚT, SVĚT JE LES (1976)

[česky v Experiment Člověk 1983]

ČTYŘI CESTY K ODPUŠTĚNÍ (1995) [česky nevyšlo]

Většina z mé science fiction se nachází ve stejném budoucím-historickém rámu. Jelikož se vyvíjí namátkově spolu s knihami a příběhy, obsahuje některé nápadné nesrovnalosti, ale celkový plán je následující: lidé z planety zvané Hain osídlili před více než milionem let celé rameno galaxie kolem Orionu. Všechny zmíněné polidštěné druhy jsou potomky hainských kolonistů (často geneticky přizpůsobení, aby vyhovovali kolonizované planetě, či z jiných důvodů).

Po této expanzi se Kainové stáhli na sta tisíciletí na Hain a nechali své daleké příbuzné svému osudu.

Když začali pozemšťané používat vesmírné lodě ŇAFAL – rychlé téměř jako světlo, a okamžitý komunikátor, kterému říkali ansibl, a začali zkoumat okolní vesmír, narazili na Hainy, kteří se vydali najít své ztracené příbuzné. Byl vytvořen Světový svaz (viz romány Rocannonův svět, Planeta exilu, Město přeludů. Ten se rozvinul a vyzrál v rovnostářské sdružení světů a lidí, které si říkalo Ekumena. Bylo spravováno z Hainu, lidmi, kteří se nazývali stabilové. Mobilové se roztrousili po vesmíru a pátrali po neznámých planetách, na kterých by našli další civilizace, a sloužili jako poslové a vyslanci na členských planetách.

„Ekumenické“ romány jsou následující: Levá ruka tmy, Les je svět, svět je les, a Vyděděnec. K ekumenickým patří většina z vědeckofantastických povídek ve sbírkách Dvanáct stran větru, Růžice kompasu, poslední tři povídky v Zubařovi vnitrozemského moře a všechny povídky ve Čtyřech cestách k odpuštění.

Tato poslední kniha představuje planety Werel a Yeowe. Před třemi tisíci pěti sty lety ovládla na Werelu bílou, severní rasu agresivní černá rasa, a ustanovila otrokářskou společnost a hospodářství s kastami, založené na barvě pokožky. První kontakt s Ekumenou vyděsil Wereliany natolik, že začali rychle rozvíjet zbraně a vesmírné lodě a jelikož se jim naskytla příležitost, obsadili Yeowe, sousední planetu směrem ke slunci, kterou nelítostně zotročili. Brzy potom, co Werel konečně přijal diplomaty Ekumeny, vypuklo na Yeowe velké povstání otroků. Po třiceti letech války se Yeowe od nejmocnějšího národa Werelu, Voe Dea, osvobodila. Společnost Voe Dea byla destabilizována jak osvobozením Yeowe, tak novými vyhlídkami, které jim nabízela Ekumena. Během několika let se povstání otroků rozšířilo a postavilo proti sobě do konfliktu „pány“ a „prostředky“ v občanské válce v celosvětovém měřítku. Tento příběh se odehrává na konci této války.

Ursula K. Le Guin

STARÁ HUDBA A OTROKYNĚ

Ursula K. Le Guin

Vrchní zpravodaj vyslanectví Ekumeny na Werelu, muž. který se na rodné planetě jmenoval Sohikelwenyanmurkeres Esdan a jenž byl ve Voe Deu známý pod přezdívkou Esdardon Aya neboli Stará Hudba, se nudil. Trvalo to občanskou válku a tři roky než se začal nudit, ale dospěl do stádia, kdy sám sebe v ansiblových zprávách stabilům na Hainu označoval jako vrchního úřednického hlupáka vyslanectví.

Nicméně i potom, co legitimní vláda uzavřela vyslanectví a nedovolila, aby se dovnitř nebo ven dostal kdokoli či jakákoli informace, byl schopen udržet si s přáteli ve Svobodném městě několik tajných spojení. Třetí léto války přišel k velvyslanci se žádostí. Osvobozenecké velitelství bylo odříznuto od spolehlivého spojení s vyslanectvím a zeptalo se ho (jak? vpadl mu do řeči velvyslanec; vysvětlil mu, že po jednom člověku, který dodával potraviny) jestli vyslanectví dovolí jednomu nebo dvěma svým lidem proklouznout přes hranice a promluvit s nimi, dovolí, aby byli společně vidět a poskytli důkaz, že navzdory propagandě a dezinformacím a přestože vyslanectví uvízlo v Jitském městě, není jeho personál zapleten do podpory legitimních, ale zůstal neutrální a je připraven jednat se zákonnými úřady na obou stranách.

„Jitské město?“ zeptal se velvyslanec. „Nevadí. Ale jak se tam dostaneš?“

„Neustálé potíže s Utopií,“ Esdan nato. „No, zkusím projít s kontaktními čočkami, jestli si mě nikdo nebude prohlížet zblízka. Přejít rozhraní bude ošemetný kousek.“

Většina z velkého města dosud fyzicky stála, vládní budovy, továrny a skladiště, univerzita, turistické atrakce: Velká tualská kaple, Divadelní ulice, Starý trh se zajímavými výstavními plochami a vznešená Aukční síň, jež se neužívá od doby, kdy byl prodej a nájem otroků přesunut na elektronické tržiště; nespočetné ulice, třídy a bulváry, zaprášené parky ve stínu purpurově kvetoucích stromů, míle a míle obchodů, garáží, továren, tratí, stanic, činžovních domů, budov, ohrazených ubikací, sídlišť, předměstí a satelitních čtvrtí. Většina z nich stále stála, většina z patnácti milionů obyvatel zde dosud žila, ale hluboká komplexnost města byla ztracena. Spojení byla přerušena. Vzájemná součinnost se nekonala. Mozek po mrtvici.

Největší úder byl surový, rána sekyrou přímo do mozku města, kilometr široká země nikoho, budovy vyhozené do vzduchu, zatarasené ulice, trosky a suť. Na východ od rozhraní bylo legitimní území: centrum města, vládní kanceláře, vyslanectví, banky, komunikační věže, univerzita, rozlehlé parky a bohatá sídliště, silnice z města ke zbrojnici, kasárnám, letištím a kosmodromu. Na západ od rozhraní bylo Svobodné město, osvobozené území: továrny, ubikace, byty námezdních dělníků, sídliště starých usedlíků, nekonečné míle uliček, jež se nakonec ztrácely v pustině. Oběma částmi probíhaly hlavní silnice z východu na západ, pusté.

Osvobození ho úspěšně propašovali z vyslanectví a skoro přes rozhraní. Stejně jako on měli dostatek zkušeností ze starých časů, kdy dostávali uprchlé prostředky na Yeowe a na svobodu. Připadalo mu zajímavé být pašován, namísto toho aby byl jedním z pašeráků, připadalo mu to mnohem děsivější, a přece méně stresující, protože nenesl zodpovědnost, byl balíkem, ne pošťákem. Ale někde ve spojení byl vadný článek.

Došli pěšky na rozhraní a část cesty přes a zastavili se u malého opuštěného náklaďáku, jenž seděl na ráfcích pod rozebraným činžovním domem. Za volantem za rozbitým, popraskaným čelním sklem seděl řidič a zubil se na něj. Průvodce mu ukázal, aby nastoupil dozadu. Náklaďák se odrazil jako kočka na lovu, ujížděl po příšerné cestě a kličkoval mezi troskami. Byli téměř na hranici rozhraní, kodrcali se územím zasypaným sutí, které bylo dříve možná ulicí či tržištěm, když náklaďák změnil směr, zastavil, ozvaly se výkřiky, výstřely, korba se otevřela a dovnitř vtrhli nějací muži. „Klid,“ řekl jim, „buďte v klidu,“ neboť s ním zacházeli hrubě, smýkali jím a zkroutili mu paži za záda. Vytáhli ho z náklaďáku, svlékli mu kabát a prohledali ho, jestli nemá zbraň, pak ho postrkovali s pažemi pevně přitisknutými k zádům k autu, které čekalo vedle náklaďáku. Pokusil se zjistit, jestli je jeho řidič mrtvý, ale než ho strčili do auta, nestačil se rozhlédnout.

Byla to stará vládní limuzína, tmavě červená, široká a dlouhá, určená na přehlídky a na to, aby vozila významné majitele nemovitostí na Radu a velvyslance z kosmodromu. Hlavní oddělení vozu se dalo zatáhnout závěsem, který odděloval pánské a dámské pasažéry, a kupé pro řidiče bylo uzavřeno, aby pasažéři nedýchali stejný vzduch, který vydechl otrok.

Jeden muž mu držel ruku za zády, dokud ho nestrčil hlavou napřed do vozu, a jediné, co ho napadlo, když zjistil, že se ocitl mezi dvěma muži a proti němu sedí další tři, bylo: na tohle jsem už příliš starý.

Zachovával klid, potlačoval strach i bolest, netroufal se pohnout ani si třít rameno, v němž pociťoval ostrou bolest, ani se jim podívat do tváře či příliš nápadně na ulice. Dva pohledy mu řekly, že právě přejíždí ulici Rei; jeli na východ, ven z města. Uvědomil si, že doufá, že ho vezou zpět na vyslanectví. Jak pošetilé.

Měli ulice sami pro sebe, kromě pěších, kteří je sledovali polekaným pohledem, když se kolem nich mihli. Byli zrovna na širokém bulváru, jeli velmi rychle, stále na východ. I když byl ve velmi špatné situaci, přesto ho naprosto rozjařovalo, že je mimo vyslanectví, na vzduchu, ve světě, že se pohybuje, a to rychle.

Opatrně zvedl ruku a masíroval si rameno. Stejně opatrně pohlédl na muže vedle sebe a proti sobě. Všichni měli tmavou pokožku, dva modročernou. Dva muži naproti byli mladí. Upravené, netečné obličeje. Třetí byl veot třetího stupně, oga. Obličej nic nevyjadřoval, v tom byla jeho kasta dobře vycvičena. Jak se na něj Esdan díval, zachytil jeho pohled. Oba se okamžitě odvrátili.

Esdan měl veoty rád. Viděl je, vojáky stejně jako majitele otroků, jako část starého Voe Dea, členy rasy odsouzené k záhubě. Obchodníci a byrokraté přežijí a budou prosperovat mezi Osvobozenými, bezpochyby si najdou vojáky, kteří za ně budou bojovat, ale vojenská kasta ne. Jejich zákon oddanosti, cti a přísnosti byl příliš podobný zákonu otroků, s nimiž společně uctívali Kamye, bojovníka a nevolníka. Jak dlouho ta mystika utrpení přežije osvobození? Veoti byli nekompromisními známkami nesnesitelného řádu. Věřil jim, a jen zřídka se v nich zklamal.

Oga byl velice tmavý a velice hezký, jako Teyeo, veot, kterého měl Esdan zvláště rád. Opustil Werel dávno před válkou, odletěl s manželkou na Terru a Hain, kde budou jednou mobily v Ekumenii. Za několik století. To už bude válka skončena a Esdan bude dávno mrtvý. Ledaže by se rozhodl jít za nimi, zpátky, jít domů.

Jalové myšlenky. V revoluci se nerozhoduješ. Unáší tě jako vodopád bublinu, jsi jako jiskra v ohni, neozbrojený se sedmi ozbrojenými muži v autě, jež se řítí po široké, prázdné východní radiále… Vyjížděli z města. Mířili k východním provinciím. Legitimní vláda Voe Dea se nyní smrskla na polovinu hlavního města a dvě provincie, ve kterých bylo sedm lidí z osmi jejich majitelem, onou osmou osobou, nazýváno prostředky.

Dva muži v předním kupé spolu hovořili, ale majitelé je ve svém oddělení neslyšeli: Muž s kulatou hlavou napravo od Esdana něco zamumlal ogovi naproti, který přikývl.

„Ogo,“ oslovil ho Esdan.

Veot se na něj bezvýrazně podíval.

„Potřebuji na malou,“

Muž neodpověděl a odvrátil se. Chvíli nikdo z nich nepromluvil. Projížděli špatný úsek silnice roztrhaný bojem v prvním létě Vzpoury – nebo pouze od té doby neudržovaný. Esdan pociťoval silné nárazy a otřesy na měchýř.

„Ať se ten zasranej bělovokej pochčije,“ řekl mladík proti němu druhému, a ten se napjatě usmál.

Esdan zvažoval, jak by se dalo odpovědět, vtipně, legračně, ne urážlivě ani vyzývavě, a raději mlčel. Tihle dva čekali jen na záminku. Zavřel oči a pokoušel se uvolnit, vnímat bolest v rameni, ale uvědomoval si jen bolest v měchýři.

Muž vlevo, na kterého téměř neviděl, promluvil: „Řidiči. Tamhle zastav.“ Mluvil do mikrofonu. Řidič přikývl. Vůz zpomalil, sjel ze silnice a hrozně kodrcal. Všichni vystoupili. Esdan spatřil, že muž po levici je také veot, druhého stupně, zadyo. Hned jak vystoupil, uchopil jeden mladík Esdana za paži, a druhý ho rýpl zbraní do jater. Ostatní stáli na zaprášeném okraji silnice a čůrali různě na prach, štěrk a kořeny řady orvaných stromů. Esdanovi se podařilo rozepnout poklopec, ale měl tak ochromené a roztřesené nohy, že sotva dokázal stát; mladík se zbraní ho obešel a postavil se přímo před něj, pušku namířenou na penis. Někde mezi měchýřem a penisem cítil uzlík bolesti. „Ustup trochu,“ pronesl se žalostnou popudlivostí. „Nechci ti pomočit boty.“ Mladík namísto toho vykročil k němu a přiložil zbraň Esdanovi přímo na třísla.

Zadyo udělal nepatrný posunek. Mladík o krok ustoupil. Esdan se otřásl a najednou mu z penisu vystříkla fontána. I v agónii úlevy byl spokojený, když viděl, že mladíka donutil, aby ustoupil ještě o dva kroky.

„Má ho skoro jako člověk,“ řekl mladík. Esdan s diskrétní pohotovostí skryl hnědý, odlišný penis a rychle si zapnul kalhoty. Dosud měl čočky, které mu skrývaly oční bělma, a byl oblečen jako námezdník ve volných, hrubých, matně žlutých šatech, v jediném odstínu, který směli městští otroci nosit. Prapor Osvobozených měl stejně matnou žlutou barvu. Tady to je špatná barva. Tělo v šatech mělo rovněž špatnou barvu.

Esdan žil na Werelu třicet tři let a byl zvyklý, že se ho lidi báli a že to nenáviděli, ale nikdy předtím nebyl těm, kteří se ho báli a nenáviděli ho, zcela vydán na milost. Chránila ho ekumenická záštita. Jaká hloupost, opustit vyslanectví, kde byl alespoň bezúhonný, a nechat se polapit těmito zoufalými obhájci prohrané bitvy, kteří mohou napáchat škodu nejen jemu, ale i jeho prostřednictvím. Nakolik jim dokáže odporovat a kolik snese utrpení? Naštěstí z něj nemohou dostat žádné informace o plánech Osvobození, neboť neví ani za mák, co přátelé dělají. Ale přesto, jaká hloupost.

Zase ve voze, stisknutý na sedadle jako sendvič, k vidění nic než zamračené tváře mladíků a bdělý bezvýrazný obličej ogy; zavřel oči. Cesta byla rovná. Ukolébán rychlostí a tichem, Esdan upadl do postadrenalinové dřímoty.

Když se probudil, obloha byla zlatá, nad bezoblačným západem slunce se třpytily dva měsíčky. Kodrcali se po vedlejší cestě, vozovce, která se vinula kolem polí, ovocných zahrad a sadů kolem velkých ubikací pro rolníky, dalších polí a dalších ubikací. Zastavili na kontrolním stanovišti, které hlídal pouze jeden ozbrojený muž. Krátce si je prohlédl a mávl, aby jeli dál. Cesta vedla ohromným, otevřeným, klikatým údolím. Bylo mu povědomé a to ho znepokojovalo. To, jak stromy stály proti obloze, jak se silnice stáčela mezi lesíky a mýtinami. Věděl, že za tím dlouhým kopcem je řeka.

„Tohle je Yaramera,“ řekl nahlas.

Žádný z mužů nepromluvil.

Před lety, před desetiletími, když byl na Werelu teprve zhruba rok, bylo velvyslanectví pozváno na Yarameru. největší farmu ve Voe Deu. Klenot východu. Model výkonného otroctví. Tisíce prostředků obdělávalo pole, pracovalo v mlýnech a továrnách farmy, žilo v obrovských ubikacích, městech obehnaných zdí. Všechno čisté, systematické, přičinlivé, pokojné. A dům na kopci nad řekou, palác, tři sta pokojů, zařízení nevyčíslitelné ceny, obrazy, sochy, hudební nástroje – pamatoval si na soukromou koncertní síň se stěnami ze skleněné mozaiky, na zadní straně pozlacené, na svatyni Tualitů, jež byla jednou obrovskou květinou vyřezávanou z vonného dřeva.

Jeli právě k tomuto domu. Vůz zabočil. Letmo zahlédl proti obloze zoubkované černé trámy.

Dva mladí muži dostali příkaz dopravit ho dovnitř. Vytáhli ho z auta. zkroutili mu paži a tlačili a hnali ho před sebou po schodech. Snažil se nebránit a nevnímat, co s ním dělají; rozhlížel se kolem. Prostřední a jižní křídlo obrovského domu nemělo střechu a bylo na spadnutí. Černou siluetou okna svítilo čistě žluté nebe. I zde v srdci zákona se otroci vzbouřili. Už jsou to tři roky, kdy bylo první hrůzné léto spáleno tisíce domů, ubikací, měst a velkoměst. Čtyři miliony mrtvých. Nevěděl, že Vzpoura zasáhla i Yarameru. Po řece nepřišly žádné zprávy. Kolik otroků Klenotu si tato ohnivá noc vyžádala? Byli majitelé farmy zavražděni nebo přežili a hodlají potrestat viníky? Po řece žádné zprávy nepřišly.

Tohle všechno mu probíhalo nepřirozeně rychle a jasně hlavou, zatímco ho postrkovali po nízkých schodech k severnímu křídlu domu a hlídali ho s namířenými zbraněmi, jako kdyby si mysleli, že se jim dvaašedesátiletý muž se silnými křečemi v nohou od několikahodinového nehybného sezení chystá utéci a zmizet – zde, tři sta kilometrů uvnitř jejich území. Rychle přemýšlel a všeho si všímal.

Tato část domu, spojená s hlavním křídlem dlouhým podloubím, neshořela. Zdi stále držely střechu, ale když vešli do vstupní haly, spatřil, že je to jen holý kámen, vyřezávané obklady shořely. Špinavá podlahová krytina nahradila parket či překryla malované dlaždice. Nebyl zde vůbec žádný nábytek. Vysoká hala byla i ve své zkáze a špíně krásná, vznosná, plná jasného večerního světla. Oba veoti se odpojili od skupiny a ohlásili se nějakým mužům ve dveřích recepce. Cítil, že veoti ho ochraňují, a doufal, že se vrátí, ale nevrátili. Jeden mladík mu pořád držel ruku zkroucenou za zády. Přišel k němu podsaditý muž a díval se na něj.

„Jsi ten cizinec, kterému se říká Stará hudba?“

„Jsem Hainish, a tak mi zde říkají.“

„Pane Stará hudbo, měl byste pochopit, že opuštěním vyslanectví jste porušil úmluvu o ochraně mezi vaším velvyslancem a vládou Voa Dea, a pozbyl jste diplomatické imunity. Můžete být uvězněn, vyslýchán a řádně potrestán za všechna porušení občanského práva a zločiny vyplývající z úmluvy se vzbouřenci a nepřáteli státu, které vám dokážeme, že jste spáchal.“

„Chápu, že tohle je váš výklad mého postavení,“ odpověděl Esdan. „Ale měl byste vědět, pane. že jako velvyslanec a stabil světů Ekumeny jsem chráněn jak diplomatickou imunitou, tak zákony Ekumeny.“

Nikdo se mu nepokusil ublížit, ale jeho mnohomluvné lži neposlouchali. Jakmile muž odříkal svou litanii, odvrátil se a mladíci Esdana znovu popadli. Postrkovali ho dveřmi a chodbami – přes samou bolest neviděl, kudy ho vedou – dolů po kamenných schodech, po širokém, dlážděném nádvoří, do místnosti, kde mu naposledy bolestivě škubli rukou a podrazili mu nohy, takže upadl jak dlouhý tak široký na zem, zabouchli za ním dveře a nechali ho ležet na břiše na kamenech ve tmě.

Položil čelo na paži, ležel a třásl se, slyšel vlastní dech, jak vázne v kňourání.

Později si na tu noc vzpomněl, i na další věci z příštích dnů a nocí. Nevěděl, tehdy ani později, jestli byl mučen proto, aby ho zlomili, nebo zda byl toliko příhodným předmětem bezcílné brutality a zášti, chlapecká hračka. Vybavoval si kopance, údery, velmi mnoho bolesti, ale na nic z toho si jasně nepamatoval – kromě klece pro skrčence.

O takových věcech slyšel a četl. Nikdy ji ale neviděl. Nikdy nebyl v jakémkoli vymezeném prostoru. Cizinci a návštěvníci na farmách Voe Dea nevstupovali do ubikací otroků. Byli obsluhováni domovními otroky v domech majitelů.

Tohle byly malé ubikace, ne více než dvacet chatrčí na ženské straně a tři baráky na vstupní straně. Bydlel v nich personál v počtu několika set otroků, kteří se starali o dům a obrovské zahrady Yaramery. Byli oproti rolníkům privilegovaní. To ovšem neznamenalo, že jsou zproštěni trestů. Poblíž hlavní brány, která se otevírala ve vysoké zdi, dosud stál sloup k bičování.

„Tam?“ zeptal se Nemeo. Ten, který mu pokaždé zkroutil ruku, ale druhý, Alatual, odpověděl „Ne, pojď ještě, je to támhle,“ nedočkavě se rozběhl a spustil k zemi na vrátku klec pro skrčence. Visela pod strážním stanovištěm, vysoko na vnitřní straně zdi.

Byla to obyčejná kabina z rezavého ocelového pletiva, na jednom konci zaletovaná a na druhém ji bylo možné zavřít. Visela na řetězu, zavěšena na jediném háku. Když ležela na zemi, vypadala jako past na nějaké zvíře, ne příliš velké. Mladíci ho svlékli a pobízeli ho, aby do ní hlavou napřed vlezl. Pobízeli ho elektrickými biči. které se užívaly na trestání líných otroků a se kterými si posledních pár dní pohrávali. Postrkovali ho a šťouchali mu biči do řiti a šourku a vřískali přitom smíchy. Zkroutil se do klece, až se v ní choulil hlavou napřed, ruce a nohy přitisknuté a vmáčknuté do těla. Prudce přirazili dvířka pasti, přičemž mu skřípli nahou nohu mezi dráty a způsobili mu bolest, jež ho, zatímco klec vytahovali nahoru, oslepila. Klec se divoce rozhoupala a on se křečovitě chytil drátů. Když otevřel oči, viděl, že země je asi sedm nebo osm metrů pod ním. Po chvíli kymácení a točení ustalo. Nemohl vůbec pohnout hlavou. Viděl pod klec a když protočil oči, viděl téměř celý vnitřní prostor ubikací.

Za starých časů pod klecí postávali lidé, kteří přišli shlédnout „morální ponaučení“ otroka skrčence. Byla to lekce pro děti. aby věděly, co se stane služebné, která se vyhýbá práci, nebo zahradníkovi, jenž ukradne vzorek, dělníkovi, který odmlouvá pánovi. Teď tu nebyl nikdo. Zaprášená země byla pustá. Vysušené parcely, malý hřbitov na druhé straně prostoru pro ženy, strouha mezi oběma prostory, pěšiny, mlhavý kruh zelenější trávy přímo pod ním, všechno bylo opuštěné. Jeho mučitelé tam ještě chvíli postávali, smáli se a hovořili, pak se začali nudit a odešli.

Pokoušel se převrátit do pohodlnější pozice, ale mohl se pohybovat jen nepatrně. Klec se při každém pohybu rozkolébala a rozkývala. takže se mu přitížilo a bál se. že spadne. Nevěděl, nakolik bezpečně klec visí na jediném háku. Noha. kterou měl zaklíněnou ve dvířkách, ho bolela tak silně, že si přál omdlít, ale i když se mu točila hlava, zůstal při vědomí. Zkusil dýchat, jak se tomu naučil před dávnou dobou na jiné planetě, klidně a zlehka. Na této planetě, v téhle kleci to nešlo. Plíce měl stlačené dnem klece, takže mu každý nádech působil obrovskou námahu. Pokoušel se zůstat při vědomí, pouze zůstat při vědomí, ale vědomí bylo nesnesitelné.

Když slunce doputovalo na tuto stranu budovy a začalo na něj svítit plnou silou, závrať se změnila v nauzeu. Pak občas upadl do bezvědomí.

Přišla noc a zima. Pokoušel si představit vodu. ale žádná tu nebyla.

Později se domníval, že byl v kleci dva dny. Pamatoval si, jak mu dráty trhaly sluncem spálené nahé tělo, když ho vytahovali ven, šok z ledové vody, která se na něj valila z hadice. Tehdy byl na okamžik zcela při vědomí, uvědomoval si sám sebe jako loutku, která leží malá, skleslá v prachu, zatímco muži nad ním mluvili a něco pokřikovali. Pak ho museli odnést zpět do cely nebo chléva, kde ho drželi, neboť kolem byla tma a ticho, ale zároveň stále visel v kleci skrčence a pekl se v ledové výhni slunce, mrzl v hořícím těle a zapadal stále pevněji do přesných drátěných ok bolesti.

V určitém okamžiku ho přenesli do postele v pokoji s oknem, ale stále byl v kleci a houpal se vysoko nad zaprášenou zemí, nejzaprášenější zemí. nad kruhem zelené trávy.

Byli tam zadyo a podsaditý muž, a nebyli tam. Nevolnice s obličejem jako syrovátka, hrbila se a třásla, a působila mu bolest, když se mu pokoušela namazat spálenou paži, nohu a záda hojivou mastí. Byla tam a nebyla. V okně svítilo slunce. Cítil, jak ho dráty znovu a znovu chytají za nohu.

Tma mu ulehčila. Většinu času prospal.

Po několika dnech si dokázal sednout a sníst, co mu bázlivá nevolnice přinesla. Spáleniny se hojily a většina zranění a bolestí se zmírnila. Nohu měl hrozně nateklou, protože měl zlámané kosti: nezáleželo na tom, pokud nemusel vstát. Poklimbával a lenošil. Když do pokoje vešel Rayaye, okamžitě ho poznal.

Setkali se spolu již několikrát, před Vzpourou. Rayaye byl ministrem zahraničních věcí za prezidenta Oya. Jakou funkci zastával nyní, v legitimní vládě, Esdan netušil. Rayaye byl na Wereliana malý, ale široký a statný, měl modročerný obličej, jenž vypadal jako naleštěný, a prošedivělé vlasy – pozoruhodný muž, státník.

„Ministře Rayaye,“ oslovil ho Esdan.

„Pane Stará hudbo. Jak milé, že jste si na mě vzpomněl! Je mi líto, že se vám dařilo špatně. Doufám, že lidé zde se o vás starají uspokojivě?“

„Děkuji.“

„Když jsem se doslechl, že se necítíte dobře, sháněl jsem doktora, ale není tu žádný kromě veterináře. Vůbec žádný personál. To není jako zastara! Jaká změna! Kéž byste poznal Yarameru na vrcholu slávy.“

„Poznal jsem.“ Hlas měl poněkud slabý, ale zněl docela přirozeně. „Před třiceti dvěma nebo třemi roky. Pan a paní Aneovi pozvali skupinu lidí z vyslanectví.“

„Vážně? Pak víte, jaké to tu bylo,“ odvětil Rayaye a posadil se na židli, vybraný starý kousek bez jednoho opěradla. „Je mrzuté vidět ji takhle, že ano! Největší škody vznikly zde v domě. Shořelo celé ženské křídlo a velké místnosti. Ale zahrady byly zachovány. Paní buď pochválena. Založil je samotný Meneya. víte, před čtyřmi sty lety. A pole se dosud obdělávají. Slyšel jsem, že k farmě stále náleží téměř tři tisíce prostředků. Až budou veškeré obtíže za námi, bude mnohem jednodušší obnovit Yarameru než mnoho dalších velkých farem.“ Zahleděl se z okna. „Překrásné, překrásné. A Aneovic služebnictvo bylo vyhlášené svou krásou, víte. Bude trvat dlouho, než se znovu dosáhne takového standardu.“

„Nepochybně.“

Werelian se na něj podíval s ironickou bedlivostí. „Očekávám, že se divíte, proč jste zde,“

„Nijak zvlášť,“ odpověděl Esdan pobaveně.

„Och?“

„Jelikož jsem opustil vyslanectví bez povolení, domnívám se. že mě vláda nechtěla spustit z oči.“

„Někteří z nás byli potěšeni, když se dozvěděli, že jste opustil vyslanectví. To, že jste tam byl zavřený, bylo mrhání vaším talentem.“

„Ó, můj talent.“ Esdan odmítavě pokrčil rameny, až ho zabolela. Bolest si užije později. Právě teď se baví. Měl rád bojovné debaty.

„Jste velice nadaný muž, pane Stará hudbo. Nejmoudřejší a nejmazanější cizinec na Werelu, tak vás jednou nazval pan Mehao. Pracujete s námi – a proti nám, ano – zdatněji než jakýkoli jiný cizozemec. Navzájem si rozumíme. Můžeme spolu hovořit. Věřím, že to s námi opravdu myslíte dobře a že když vám nabídnu způsob, jak jim posloužit – naději, že tenhle hrozný konflikt skončí – že ho přijmete.“

„Doufám, že toho budu schopen.“

„Je pro vás důležité, abyste byl identifikován jako stoupenec jedné strany konfliktu, nebo raději zůstanete neutrální?“

„Každý čin může neutralitu zpochybnit,“

„To, že jste byl unesen rebely z vyslanectví, nedosvědčuje, že byste s nimi sympatizoval.“

„Zdá se, že ne.“

„Spíše naopak.“

„Dá se to tak chápat.“

„Dá. Jestli vám to vyhovuje.“

„To, čemu dávám přednost, nemá žádnou váhu, ministře.“

„To má velkou váhu, pane Stará hudbo. Nuže. Jste nemocný, unavuji vás. Budeme v našem rozhovoru pokračovat zítra, ech? Jestli chcete.“

„Samozřejmě, ministře,“ souhlasil Esdan se zdvořilostí, jež hraničila s pokorou, tónem, který podobným lidem vyhovoval, neboť byli více zvyklí na pozornost otroků než sebe rovných. Esdan, jako většina jeho lidí, byl ochotný překypovat zdvořilostí za všech okolností, jež to dovolovaly, a neměl rád okolnosti, které to neumožňovaly. Něco jako pokrytectví ho netrápilo. Sám ho ovládal dokonale. Jestliže ho Rayayeovi muži mučili a Rayaye předstíral, že o tom nic neví, Esdan nic nezíská tím, že na tom bude trvat.

Byl rozhodně rád, že není nucen o tom mluvit, a doufal, že na to nebude muset myslet. Tělo na mučení myslelo za něj, pamatovalo si ho přesně, každým kloubem a svalem. Částí svého já na něj bude myslet, dokud bude žít. Naučil se věci, které neznal. Myslel si, že chápe, co je to být bezmocný. Teď věděl, že nechápal. Když přišla ta bázlivá žena, požádal ji, aby poslala pro veterináře. „Potřebuji dát nohu do sádry.“

„Léčí dělníky, nevolníky, pane,“ zašeptala žena a ustoupila. Prostředkové zde mluvili zastarale znějícím nářečím, kterému bylo občas těžké rozumět.

„Může přijít do domu?“

Zavrtěla hlavou.

„Je tu někdo, kdo se mi o ni může postarat?“

„Zeptám se, pane,“ zašeptala.

Tu noc přišla stará otrokyně. Měla vrásčitý, seschlý, přísný obličej a nechovala se vystrašeně jako ostatní. Když ho spatřila, zašeptala „Mocný pane!“, ale odměřeně mu prokázala úctu a pak mu vyšetřila oteklou nohu, neosobně jako všichni doktoři. Řekla: „Jestli mi ji dovolíte ovázat, pane, zahojí se.“

„Co mám zlomeného?“

„Tyhle prsty. Tady. Možná také tuhle kůstku. Spoustu kostí v chodidle.“

„Ovažte mi to, prosím.“

Ovazovala mu nohu látkou stále dokola, pevně, až byla obalená dost silně a znehybnila mu chodidlo v jednom úhlu. „Když půjdete, používejte hůl, pane. Šlapejte jen na patu.“

Zeptal se jí na jméno.

„Gana,“ odpověděla. Když se mu představovala, střelila po něm ostrým pohledem, podívala se mu zpříma do tváře, na otroka to byla troufalost. Pravděpodobně chtěla vidět jeho cizí oči, když zjistila, že ostatní části těla, i když měly odlišnou barvu, byly docela obyčejné, kosti na nohou a všechno.

„Děkuji ti, Gano. Jsem ti vděčný, že jsi tak obratná a laskavá,“

Pohodila hlavou, ale bez uctivosti, a odešla. Kulhala, ale šla vzpřímeně. „Všechny babičky jsou buřičky,“ povídal mu někdo kdysi, ještě před Vzpourou.

* * *

Příští den byl schopný vstát a dokulhat k židli se zlomeným opěradlem. Chvíli seděl a díval se z okna.

Pokoj poskytoval výhled z druhého poschodí na zahrady Yaramery, terasovité svahy a květinové záhony, cesty, trávníky a řadu ozdobných jezírek a bazénů, jež postupně přecházela v řeku: obrovský vzor křivek a ploch, rostlin a stezek, půdy a stojaté vody sevřený v náručí široké křivky řeky. Všechny ty parcely, cesty a terasy tvořily jemnou geometrii, jež byla důvtipně soustředěna k obrovskému stromu na břehu řeky. Už před čtyřmi sty lety, kdy byla zahrada založena, to musel být velký strom. Stál dost daleko od břehu a poněkud nad ním, ale větve sahaly daleko nad vodu a v jeho stínu by se dala postavit vesnice. Tráva na terasách zežloutla dozlatova. Řeka, jezírka i bazény měly stejně mlhavě modrou barvu jako letní nebe. Květinové záhony a křoviny byly zanedbané, přerostlé, ale ještě ne zpustlé. Zahrady Yaramery byly ve své opuštěnosti překrásné. Pusté, opuštěné, beznadějné, hodila se k nim všechna ta romantická přízviska, a přece byly rovněž racionální, vznešené a plné míru. Byly vytvořeny otroky. Jejich důstojnost a mír jsou založeny na krutosti, bídě a bolesti. Esdan byl Hainišan, pocházel z velmi starého národa, národa, který mohl Yarameru tisíckrát postavit a zničit. V duši měl krásu a obrovský smutek tohoto místa – přesvědčen, že existence jednoho nemůže ospravedlnit existenci druhého, jedna zkáza nemůže zničit druhé místo. Byl si vědom obojího, pouze vědom.

A když tak konečně seděl a cítil se trochu pohodlně, byl si také vědom, že krásně truchlivé terasy Yaramery by mohly v sobě obsahovat terasy Darrandy na Hainu; střecha pod červenou střechou, zahrada pod zelenou zahradou, prudce spadající k blyštivému přístavu, k promenádám, přístavištím a k plachetnicím. Za přístavem se vzdouvá moře, zvedá se do výšky domu, až k jeho očím. Esi ví, že knihy říkají, že moře leží. „Moře dnes v noci klidně leží,“ praví báseň, ale on ví své. Moře stojí, jako stěna, šedomodrá stěna na konci světa. Když na něj vypluješ, bude se zdát ploché, ale když ho opravdu spatříš, bude vysoké jako kopce Darrandy, a když se po něm skutečně poplavíš, proplaveš tou stěnou na druhou stranu, za konec světa.

Nebe je střecha, kterou tato stěna podepírá. V noci hvězdy září skleněnou vzdušnou stěnou. Můžeš k nim také doplout, ke světům mimo svět.

„Esi,“ volá někdo zevnitř, a on se otočí od moře a nebe, odejde z balkonu a jde přivítat hosty nebo na hodinu hudby nebo na oběd s rodinou. Je hezký chlapec, Esi: poslušný, příjemný, ne příliš hovorný, ale docela společenský, zajímají ho lidé. Samozřejmě s velmi dobrým vychováním: je konec konců Kelwen a starší generace by nic jiného v dítěti z rodiny nedopustila, ale učil se dobrým způsobům snadno, snad proto, že nikdy neviděl špatné. Nebyl snílek. Byl bdělý, pohotový, všímavý. Ale přemýšlivý, rozhodnutý na všechno přijít vlastním rozumem, jako třeba na mořskou stěnu a vzdušnou střechu. Esi už není Esdanovi tak zřetelný a blízký jako býval; je to malý chlapec před dávnou dobou a velice daleko, zůstal vzadu, zůstal doma. Esdan se jen málokdy dívá jeho očima nebo vdechuje úžasnou a spletitou vůni domu v Darrandě – dřevo, pryskyřičný olej používaný k leštění dřeva, rohože z vonné trávy, čerstvé květiny, kuchyňské byliny, mořský vítr – nebo slyší matčin hlas: „Esi? No tak pojď dovnitř, miláčku. Přijeli příbuzní z Dorasedu!“ Esi vběhne dovnitř přivítat příbuzné, starého Iliawada s výstředním obočím a chlupy v nose, který umí kouzla s kousky lepicí pásky, a Tuitui, která umí chytat lépe než Esi, i když je mladší, zatímco Esdan usíná na rozbité židli u okna s výhledem na strašné, nádherné zahrady.

Další rozhovor s Rayayem byl odložen. Zadyo ho přišel omluvit. Ministr byl odvolán k rozmluvě s prezidentem a vrátí se za tři až čtyři dny. Esdan si uvědomil, že brzy ráno slyšel nedaleko vzlétat letadlo. Byla to pro něj milost. Měl v oblibě bouřlivé debaty, ale byl ještě příliš unaven, příliš otřesen a odpočinek uvítal. Nikdo k němu do pokoje nechodil, kromě vystrašené ženy Hey, a zadya, který přišel jednou za den zeptat se, jestli něco nepotřebuje.

Když už se cítil dost silný, směl opustit pokoj a jít ven, pokud si přál. S pomocí hůlky a tvrdé podešve ze starého sandálu, kterou mu Gana přinesla, mohl chodit, dojít do zahrad a sedět na slunci, jež každým dnem sláblo, jak se léto chýlilo ke konci. Strážce či přesněji řečeno opatrovníky mu dělali dva veoti. Vídal oba mladíky, kteří ho mučili; drželi se od něj dál, evidentně měli zakázáno se k němu přibližovat. Jeden z veotů byl obvykle na dohled, ale nikdy k němu nepřistoupil.

Nedošel daleko. Někdy si připadal jako brouk na pláži. Část domu, jež se dala užívat, byla obrovská, zahrady byly rozsáhlé, lidí tu bylo velmi málo. Šest mužů, kteří ho přivezli, a pět nebo šest dalších, kteří zde žili; velel jim zavalitý muž Tualenem. Z původní populace prostředků v domě a na farmě zde bylo deset až dvanáct otroků, malý zbytek domácího personálu kuchařů, pomocníků v kuchyni, pradlen, pokojských, komorných, osobních sloužících, leštičů bot. čističů oken, zahradníků, hrabačů pěšin, číšníků, lokajů, poslíčků, podkoních, řidičů, dívek a chlapců pro ukojení touhy, kteří svým majitelům a jejich hostům sloužili za starých časů. Těchto pár už nebylo v noci zamčeno ve starých ubikacích domácích prostředků, kde se nacházela klec pro skrčence, ale spali na nádvoří ve změti stájí pro koně a lidi, kde ho zpočátku drželi, nebo v komplexu místností kolem kuchyní. Většina z těchto několika zbylých byly ženy, z toho dvě mladé, a dva nebo tři staří, křehce vypadající muži.

Nejdříve si s žádným z nich netroufal mluvit, aby jim nezpůsobil potíže, ale jejich věznitelé si jich nevšímali, jen jim dávali rozkazy; očividně jim důvěřovali a měli k tomu dobrý důvod. Buřiči, prostředkové, kteří uprchli z ubikací, zapálili domy a zabili dozorce a pány, byli dávno pryč: byli mrtví nebo zmizeli, či byli znovu zotročeni a na obou tvářích ocejchováni křížem. Tihle byli dobří služební duchové. Velice pravděpodobně zůstali po celou dobu loajální. Mnoho nevolníků, zvláště osobních otroků, mělo stejnou hrůzu ze Vzpoury jako páni a snažilo se je chránit nebo s nimi uprchlí. Nebyli o nic většími zrádci než páni, kteří osvobodili své prostředky a bojovali na straně Osvobozených. Stejnými, o nic většími.

Dívky, mladé pomocnice na polích, byly jedna po druhé přiváženy, aby ukojily mužskou touhu. Skoro každý den vyjížděli mladíci, kteří ho mučili, s terénním vozem a odváželi dívku, kterou využili, a přiváželi si novou.

Jedna z mladších domácích nevolnic, Kamsa, s sebou vždycky nosila své mimino, a muži ji ignorovali. Druhá, Heo, byla bázlivá žena, která ho obsluhovala. Tualenem s ní každou noc spal. Ostatní muži od ní drželi ruce pryč.

Když ženy nebo ostatní nevolníci potkali v domě nebo venku Esdana, přitiskli ruce k bokům, bradu k hrudi, sklopili oči a nehýbali se: formální úcta, která se očekávala od osobních prostředků, kteří potkali pána.

„Dobrý den, Kamso.“

Odpovědí mu byla úcta.

Byla to již léta, co se setkal s výsledným produktem generací otroctví, s druhem otroka popisovaným jako „dokonale vycvičený, poslušný, nezištný, oddaný, ideální osobní prostředek,“ když byli nabízeni k prodeji. Většina prostředků, které znal, přátelé a kolegové, byli městští námezdníci, najatí pány do společností a sdružení na práci v továrnách, obchodech či kvalifikovaných řemeslech. Poznal také velmi mnoho rolníků. Rolníci se s pány setkávali jen zřídka; pracovali pod vedením dozorců a ubikace řídili kasírovaní otroci. Ti, které znal, byli většinou na útěku, chráněni Hamem, podzemní dráhou; na cestě ke svobodě na Yeowe. Žádný z nich nebyl zcela připraven o vzdělání, názory a jakoukoli představu o svobodě jako tito nevolníci. Zapomněl už, jak vypadá dokonalý otrok. Zapomněl na naprostou neproniknutelnost člověka, který nemá žádný osobní život, na nedotknutelnost zcela bezbranného.

Kamsa měla jemný, vyrovnaný obličej, a nedala na sobě znát žádné emoce, i když občas ji slyšel, jak hovoří a velmi tiše zpívá svému dítěti, veselý, radostný, tichý šum. Přitahoval ho. Jednou odpoledne ji spatřil sedět a pracovat na parapetu na velké terase, dítě zavěšené v ranečku na zádech. Přikulhal se blíž a sedl si. Nedokázal jí zabránit, aby neodložila nůž a prkno a nepostavila se s hlavou, rukama a očima v úctě sklopenýma.

„Prosím, sedni si a pokračuj v práci.“ Poslechla. „Co to krájíš?“

„Dueli, pane.“ zašeptala.

Byla to zelenina, kterou jedl často a měl ji rád. Pozoroval ji při práci. Každý velký, dřevitý lusk se musel rozříznout podél zavřeného švu, což nebyl snadný úkol; místo, kde se dal otevřít, se muselo pečlivě hledat a pak ztuha opakovaně páčit nožem, aby se lusk otevřel. Tučná jedlá semena se musela jedno po druhém uvolnit a zbavit vláknitého lůžka, které na nich lpělo.

„Chutná tato část špatně?“ zeptal se.

„Ano, pane.“

Byla to namáhavá práce, která vyžadovala sílu, zručnost a trpělivost. Zastyděl se. „Ještě nikdy jsem syrové dueli neviděl,“ přiznal se.

„Ne, pane.“

„Jak hodné dítě,“ nadhodil, trochu nazdařbůh. Drobounké stvoření v ranečku, hlavu položenou na matčině rameni, otevřelo modravě černé oči a nechápavě si prohlíželo svět. Nikdy ho neslyšel plakat. Připadalo mu poněkud nadpozemské, ale neměl s dětmi zkušenosti.

Usmála se.

„Chlapec?“

„Ano, pane.“

„Prosím, Kamso, jmenuju se Esdan. Nejsem pán. Jsem vězeň. Tvoji páni jsou i mými. Budeš mi říkat jménem?“

Neodpověděla.

„Páni by nesouhlasili.“

Přikývla. Wereliani nepřikyvovali hlavou dopředu, ale zakláněli ji dozadu. Úplně si na to po všech těch letech zvykl. Přikyvoval stejně. Uvědomil si. že si toho teď všiml. Zajetí a to, jak s ním zacházeli, ho rozvrátilo, dezorientovalo. Posledních pár dní myslel na Hain častěji než léta, desetiletí předtím. Býval na Werelu doma, a teď nebyl. Nepatřičné srovnání, nemístné vzpomínky. Odcizené.

„Strčili mě do klece.“ mluvil stejně potichu jako ona a na posledním slově se zarazil. Nedokázal to říci celé, klec pro skrčence.

Znovu přikývla. Tentokrát se na něj poprvé podívala, jen krátce mrkla. Bezvýrazně řekla: „Já vím,“ a pokračovala v práci.

Nenapadalo ho, co ještě říci.

„Když jsem byla dítě, žila jsem tam.“ Pohlédla k ubikacím, kde byla klec. Naprosto své mumlání ovládala, stejně jako všechny posunky a pohyby. „Předtím, než dům shořel. Když zde žili páni. Nechávali klec viset často. Jednou v ní byl muž, dokud tam neumřel. Uvnitř. Viděla jsem to.“

Oba mlčeli.

„My děti jsme pod ni nikdy nechodily. Nikdy jsme tam neběhaly.“

„Viděl jsem, že… země je pod ní jiná,“ Esdan mluvil tak tiše a měl tak sucho v ústech, že se mu krátil dech. „Viděl jsem ji, když jsem se díval dolů. Trávu. Myslel jsem, že možná… kde oni…“ Úplně ztratil hlas.

„Jedna babička vzala hůl, dlouhou, na konec dala hadr a namočila ho, a podala mu ho. Kastráti se otočili. Ale muž zemřel. A nějakou dobu tam hnil.“

„Co udělal?“

„Enna,“ odvětila, jednoslovná záporná odpověď, kterou často slyšel prostředky užívat – nevím, neudělal jsem to, nebyl jsem tam, nemohu za to, kdo ví…

Viděl, jak dcera otrokáře, která řekla „enna“, dostala facku – ne proto, že rozbila hrneček, ale že použila slovo otroka.

„Poučná lekce.“ Věděl, že mu porozumí. Podřízení znali ironii stejně jako vzduch a vodu.

„Dali vás do ní, bála jsem se.“

„Tentokrát to byla lekce pro mě, ne pro tebe.“

Pracovala, opatrně, neustále. Pozoroval ji při práci. Skloněný obličej měl barvu hlíny s modravými stíny, byl vyrovnaný, klidný. Dítě bylo tmavší než ona. Nepřivedl ji do jiného stavu otrok, ale byla „použita“ otrokářem. Znásilnění říkali „použití“. Mimino pomalu zavřelo oči, průsvitná modravá víčka jako mušličky. Bylo malé a křehké, pravděpodobně jen měsíc nebo dva staré. Hlavu mělo s nekonečnou trpělivostí položenou na matčině sehnutém rameni.

Nikdo jiný na terasách nebyl. Kvetoucí stromy za nimi čechral nepatrný větřík a tvořil stříbrné pruhy na hladině vzdálené řeky.

„Tvé dítě, Kamso, víš, bude svobodné,“ řekl Esdan.

Zvedla oči, ne k němu. ale na řeku a za ní. „Ano. Bude svobodné.“ pronesla a pokračovala v práci.

To, že mu tohle řekla, mu dodalo odvahy. Vědomí, že mu věří, mu udělalo dobře. Potřeboval někoho, kdo by mu věřil, neboť od doby, co byl v kleci, nevěřil sám sobě. S Rayayem to bylo v pořádku: stále uměl vést slovní potyčky; to nebyl problém. Horší bylo, když byl sám, když přemýšlel nebo spal. Byl sám většinu času. Něco uvnitř, hluboko v něm. bylo zraněno, zlomeno, nezahojilo se, nemohl tomu důvěřovat, že ho to nezradí.

Ráno slyšel přistávat letadlo. Ten večer ho Rayaye pozval na večeři. Jedli s nimi Tualenem a dva veoti, pak se omluvili a zanechali ho s Rayayem a polovinou lahve vína u provizorního stolu postaveného v jedné z nejméně poškozených místností v přízemí. Býval zde lovecký pokoj nebo trofejní místnost. Byli v křídle domu, který byl pánskou částí, kam ženy nikdy nepřišly; ženské prostředky, služky a ženy na použití se nebraly jako ženy. Nad římsou krbu cenila zuby obrovská vycpaná psí hlava, chlupy měla opálené a zaprášené, skleněné oči zakalené. Na čelní stěně byly připevněny kuše. Jejich světlý stín byl na tmavém dřevě dobře zřetelný. Elektrický lustr zablikal a pohasl. Generátor byl nespolehlivý. Starý nevolník ho stále opravoval.

„Odešel za svou ženou na použití,“ pronesl Rayaye a kývl ke dveřím, které Tualenem s horlivým přáním dobré noci ministrovi právě zavřel. „Zasraná běloška. Jako ty zasraný hovna. Dělá se mi z toho husí kůže. Strká ptáka do otročí kundy. Až bude po válce, už takové věci nebudou. Míšenci jsou kořenem této revoluce. Rasy mají být oddělené, Panovnická krev se má zachovat čistá. To je jediné řešení.“ Mluvil, jako by očekával, že s ním Esdan bude naprosto souhlasit, ale nečekal na sebemenší známku tohoto souhlasu. Nalil Esdanovi plnou sklenici a pokračoval svým znělým hlasem politika, laskavý hostitel, pán usedlosti. „No, pane Stará hudbo, doufám, že se na Yarameře máte dobře a že se vám zlepšilo zdraví.“ Zdvořilé zamumlání.

„Prezidenta Oya mrzelo, že se vám dařilo zle, a přeje vám, abyste se zcela uzdravil. Je rád, že už vám od povstalců nehrozí žádné týrání. Můžete zde bezpečně zůstat, jak dlouho si budete přát. Nicméně, až přijde správný čas, prezident a jeho kabinet vás očekávají v Bellenu.“ Zdvořilé zamumlání.

Dlouhodobá zkušenost Esdana naučila neptat se a neodhalovat tak stupeň své nevědomosti. Rayaye jako většina politiků miloval svůj hlas, a zatímco mluvil, Esdan se pokoušel dát dohromady hrubou skicu stávající situace. Vypadalo to, že legitimní vláda se přestěhovala z centra do Bellenu. na severovýchod od Yaramery, na východní pobřeží. Nějaké velení zůstalo v centru. Podle Rayayových narážek Esdan usoudil, že centrum je vskutku polonezávislé na Oyově vládě a je řízené nějakou frakcí, možná vojenskou; byl zvědav, zda se nemýlí.

Když Vzpoura začala, Oyo získal naráz mimořádnou moc; ale legitimní armáda Voe Dea se po drtivé porážce na západě postavila velení na odpor a požadovala větší autonomii v poli. Civilní vláda se dožadovala odplaty, útoku a vítězství. Armáda chtěla ovládnout povstání. Generál Aydan vybudoval v centru rozhraní a pokusil se stanovit a udržet hranici mezi nově vytvořenou Svobodnou zemí a legitimními provinciemi. Veoti, kteří přešli s bateriemi prostředků na stranu vzbouřenců, také vybízeli Osvobozenecké velitelství k příměří na hranicích. Armáda usilovala o příměří, válčící strany usilovaly o mír. Ale NekamAnna, vůdce. Osvobozené země, křičel: „Dokud tu bude jediný otrok, tak nejsem svobodný,“ a prezident Oyo hřměl: „Národ se nebude dělit! Budeme hájit zákonný majetek do poslední kapky krve!“ Generál byl najednou nahrazen novým velitelem. Velice brzy nato bylo vyslanectví zavřeno a byl mu odříznut přístup k informacím.

Co se stalo za další půlrok, se mohl Esdan jen dohadovat. Rayaye hovořil o „našich vítězstvích na jihu“, jako kdyby legitimní armáda útočila a probojovala se přes řeku Devan jižně od centra do Svobodné země. Jestli tomu tak bylo a získali znovu toto území, proč se tedy vláda stáhla z centra a zahrabala se v Bellenu? Rayayova povídačka o vítězstvích by se dala přeložit také tak, že se osvobozenecká armáda pokoušela přejít řeku na jihu a legitimním se ji dařilo odrážet. Jestliže to byli ochotni nazývat vítězstvím, vzdali se snad konečně snu o naprostém potlačení revoluce a znovuzískání celé země, a rozhodli se zamezit dalším ztrátám?

„Rozdělení národa není řešení,“ pronesl Rayaye a zničil tak Esdanovu naději v zárodku. „Předpokládám, že to chápete.“

Zdvořilý souhlas.

Rayaye rozlil zbytek vína. „Ale naším cílem je mír. Velice pevný a naléhavý cíl. Naše nešťastná země už si vytrpěla dost.“

Jednoznačný souhlas.

„Vím, že jste mírumilovný člověk, pane Stará Hudbo. Víme, že Ekumeni pečují o harmonii mezi svými členskými státy. Mír je to, co si všichni z celého srdce přejeme.“

Souhlas a nepatrná známka zvědavosti.

„Jak víte, vláda Voe Dea má stále moc povstání ukončit. Možnosti, jak ji ukončit rychle a jednou provždy.“

Neodpověděl, ale byl ve střehu.

„A předpokládám, že víte, že v použití těchto možností nám brání jen úcta k politice Ekumeny, k níž náš národ patří.“

Žádná odpověď ani souhlas.

„Vy to víte, pane Stará Hudbo.“

„Měl jsem za to, že si přirozeně přejete přežít.“

Rayaye zavrtěl hlavou, jako kdyby ho obtěžovala moucha. „Od doby, kdy jsme se připojili k Ekumenům – a dávno před tím. než jsme se k nim připojili, pane Stará Hudbo – jsme se věrně řídili jejich politikou a klaněli se jejich názorům. A proto jsme ztratili Yeowe! A proto jsme přišli o západ! Čtyři miliony mrtvých, pane Stará Hudbo, čtyři miliony během první Vzpoury. Od té doby další miliony. Miliony. Jak prostředků, tak pánů.“

„Sebevražda,“ pronesl Esdan tichým mírným hlasem, způsobem, jakým mluvili prostředkové.

„Pacifisté chápou všechny zbraně jako zlé, zhoubné, sebevražedné. I přes letitou moudrost Ekumeny, pane Stará Hudbo, nemáte praktický náhled na důvody války, ke kterým jsme my, mladší a krutější lidé, nuceni. Věřte mi, nejsme sebevrazi. Chceme, aby přežili lidé, národ. Jsme rozhodnuti, že to tak bude. Bibo bylo plně vyzkoušeno dlouho před tím, než jsme se připojili k Ekumeně. Je regulovatelné, dá se navádět na cíl, je ovladatelné. Je to přesná zbraň, precizní válečný nástroj. Fámy a strach široce zveličily jeho kapacitu a vlastnosti. Selektivnímu rozmístění během prvního léta povstání zabránila jen reakce stabilů ústy vašeho velvyslance.“

„Měl jsem dojem, že hlavní velitelství armády Voe Dea se rovněž postavilo proti rozmístění této zbraně.“

„Někteří generálové. Mnozí veoti mají zastaralé názory, jak víte.“

„Změnili jste rozhodnutí?“

„Prezident Oyo schválil rozmístění biba proti jednotkám, které se shromáždily a chystají se ze západu vtrhnout do této provincie.“

Jaké roztomilé slovo, „bibo“. Esdan zavřel na okamžik oči.

„Bude to děsivá zkáza,“ pokračoval Rayaye.

Souhlas.

„Je možné.“ Rayaye se předklonil, černé oči v černém obličeji, dychtivý jako kočka na lovu. „že když budou povstalci varováni, že se možná stáhnou. Budou ochotni vyjednávat. Jestliže se stáhnou, nezaútočíme. Když budou ochotni vyjednávat, přizpůsobíme se. Zkáze lze zabránit. Ekumeny si váží. Váží si vás osobně, pane Stará Hudbo. Věří vám. Kdybyste k nim promluvil po síti, nebo kdyby jejich vůdci souhlasili se setkáním, vyslechnou vás. Ne jako nepřítele, utlačovatele, ale jako hlas benevolentní, mírumilovné neutrality, hlas moudrosti, který je nabádá, aby se zachránili, dokud je ještě čas. To je možnost, kterou vám a Ekumeně nabízím. Ušetřit vaše přátele mezi vzbouřenci a ušetřit zároveň tento svět nevýslovného utrpení. Otevřít cestu k trvalému míru.“

„Nejsem oprávněn mluvit za Ekumenu. Velvyslanec –“

„To neudělá. Nemůže. Není k tomu oprávněn. Vy ano. Jste nezávislý prostředník, pane Stará Hudbo. Máte na Werelu jedinečné postavení. Obě strany vás respektují. Věří vám. A váš hlas má nekonečně větší váhu mezi bílými než jeho. Přišel teprve rok před Vzpourou. Vy jste, mohu říci, jedním z nás.“

„Nejsem jeden z vás. Nevlastním ani nejsem vlastněn. Abyste mě mohli počítat mezi sebe, musíte předefinovat sami sebe.“

Rayaye na okamžik nevěděl, co říci. Zarazil se a jistě se naštve. Blázne, nadával Esdan sám sobě, starý blázne, zaujímat morální stanovisko! Ale neměl ponětí, na jakém stanovisku trvat.

Je pravda, že jeho slovo bude mít větší váhu než velvyslancovo. Ale z ostatního, co Rayaye řekl, nic nedávalo smysl. Jestliže chtěl prezident Oyo od Ekumeny požehnání, aby mohl použít zbraň a vážně myslel, že mu ho Esdan dá. proč k tomu použil Rayaye a držel Esdana ukrytého v Yarameře? Pracoval Rayaye s Oyem, nebo pracoval pro frakci, která prosazovala použití biba, i když Oyo to stále odmítal?

Většina, možná celé tohle povídání, byl bluf. Neexistovala žádná zbraň. Esdanovou úlohou bylo propůjčit celé záležitosti věrohodnost, zatímco Oyo ze smyčky vyvázne, kdyby bluf nevyšel.

Biobomba, bibo, byla prokletím Voe Dea po desetiletí, po staletí. V panickém strachu před cizí invazí, v době, kdy je téměř před čtyřmi sty lety Ekumena poprvé kontaktovala, vložili Wereliané všechny své prostředky do rozvoje kosmických letů a do zbrojení. Vědci, kteří vynalezli tento ničivý prostředek, ho zavrhli, a informovali vládu, že je neovladatelný; zničil by veškerý život, lidstvo i zvířata, na obrovském území a způsobil by vážné a trvalé celosvětové genetické škody, neboť se šíří vodou i atmosférou. Vláda zbraň nikdy nepoužila, ale odmítla ji zničit, a dokud bylo v platnosti embargo, její existence bránila Werelu stát se členem Ekumeny. Voe Deo trvalo na tom, že je to záruka proti cizozemské invazi a snad věřilo, že zabrání revoluci. Přesto ji nepoužili, když se otrocká planeta Yeowe vzbouřila. Pak, když už Ekumena embargo zrušila, oznámili, že zásoby zničili. Werel se připojil k Ekumeně. Voe Deo vyzvalo k inspekci stanovišť zbraní. Velvyslanec zdvořile odmítl a odvolal se na ekumenickou politiku důvěry. Teď se bibo znovu objevilo. Byla to pravda? Nebo existuje jen v Rayayově mysli? Byl zoufalý? Nebo to byl krutý žert, pokus využít Ekumenu k podpoře hrozby, která má zamezit vpádu: nejpravděpodobnější varianta, přesto ne zcela přesvědčivá.

„Válka musí skončit,“ pronesl Rayaye.

„Souhlasím.“

„Nikdy se nevzdáme. Musíte to pochopit.“ Rayaye ztišil svůj vemlouvavý, mírný hlas. „Navrátíme světu svatý řád.“ Znělo to zcela věrohodně. Oči, tmavé werelianské oči, jež neměly bělma, byly v tlumeném osvětlení neproniknutelné. Dopil víno. „Myslíte si, že bojujeme o svůj majetek. Abychom si ho udrželi. Ale povídám vám, že hájíme Paní. V tomto boji neexistuje prohra. A žádný kompromis.“

„Paní je milosrdná.“

„Její soucit je zákon.“

Esdan mlčel.

„Zítra se musím vrátit do Bellenu,“ pronesl Rayaye po chvíli opět svým mistrovským nenuceným tónem. „Je třeba dokonale zkoordinovat plán posunutí jižní fronty. Až se vrátím, budu potřebovat vědět, jestli nám poskytnete pomoc, o kterou jsem vás požádal. Naše reakce na ní bude velkou měrou záviset. Na vašem mínění. Je známo, že jste zde ve východních provinciích – mám na mysli, že to vědí jak vzbouřenci, tak naši lidé – i když přesné místo je samozřejmě, kvůli vaší bezpečnosti, utajováno. Je známo, že možná připravujete zprávu o změně postoje Ekumeny k vedení občanské války. Změně, která by mohla zachránit miliony životů a přinést naší zemi spravedlivý mír. Doufám, že svůj čas tady strávíte touto činností.“

Je taktik, pomyslel si Esdan. Nejede do Bellenu a jestli ano, Oyova vláda se tam nenachází. Jde o jeho vlastní plán. Ztřeštěnec. Nevyjde mu to. Žádné bibo nemá. Ale má zbraň. A zastřelí mě.

„Děkuji za příjemnou večeři, ministře.“

Ráno za svítání slyšel odlétat letadlo. Po snídani se vybelhal na slunce. Jeden z veotů ho pozoroval oknem a pak se odvrátil. V chráněném koutě hned pod balustrádou jižní terasy, kde rostly mohutné keře s velkými, rozvinutými, příjemně vonícími bílými květy, spatřil Kamsu s dítětem a Heu. Kulhavě se k nim vydal. Vzdálenosti na Yarameře dokázaly, i v domě, zmrzačeného člověka odradit od procházky. Když k nim konečně dorazil, pronesl: „Jsem osamělý. Smím si k vám sednout?“

Ženy samozřejmě uctivě stály, i když Kamsina úcta byla spíše symbolická. Posadil se na oblou lavičku, jež byla pokryta spadanými květy. Ženy s dítětem se posadily na kamenem vydlážděný chodník. Rozbalily tělíčko a vystavily je mírnému slunci. Esdan si pomyslel, že dítě je velmi drobné. Klouby na modročerných pažích a nohách byly jako kolínka na stopkách květů, průsvitné. Dítě se pohybovalo víc než předtím, natahovalo ručky a otáčelo hlavu, jako kdyby se radovalo z čerstvého vzduchu. Hlava byla ve srovnání s krkem velká, také jako květ, příliš velký na příliš tenký stonek. Kamsa ohnula větvičku s jedním květem nad dítě. Prohlíželo si ho tmavýma očima. Mělo nádherně křehká víčka a obočí. Mezi prsty mu prosvítalo slunce. Usmálo se. Esdan zatajil dech. V dětském úsměvu při pohledu na květ byla krása květu, krása světa.

„Jak se jmenuje?“

„Rekam.“

Kamyův vnuk. Kamye, pán a otrok, lovec i hospodář, válečník i smírce. „Krásné jméno. Jak je starý?“

Jejich jazykem to znamenalo „Jak dlouho žije?“ Kamsa odpověděla divně. „Jako jeho život.“ Tak alespoň pochopil šeptání a Kamsino nářečí. Možná, že se neslušelo nebo to nepřinášelo štěstí, když se člověk ptal na věk dítěte.

Opřel se o lavici. „Cítím se velmi starý. Neviděl jsem dítě sto let.“

Heo seděla nahrbená zády k němu; vycítil, že by si nejraději zakryla uši. Děsil ji, cizinec. Domníval se, že život Hee mnoho neodkázal, jen strach. Bylo jí dvacet, dvacet pět? Vypadala na čtyřicet. Možná, že jí bylo sedmnáct. Ženy na použití, na surové používání, stárly rychle. Odhadoval, že Kamse nebude moc přes dvacet. Byla drobná a plochá, ale měla půvab a vnady, které Heo neměla.

„Pán má děti?“ zeptala se Kamsa a zvedla dítě s jistou diskrétní pýchou k prsu; plaše, ale hrdě.

„Ne.“‚

„Yera yera,“ zamumlala, další výraz otroků, který často slýchával v městských ubikacích: Ach, škoda, škoda.

„Jak ty poznáš jádro věci, Kamso,“ odpověděl. Pohlédla na něj a usmála se. Měla ošklivé zuby, ale usmívala se mile. Připadalo mu, že dítě nesaje. Leželo jí klidně na paži. Heo byla stále napjatá a trhla sebou, kdykoli promluvil, a tak raději mlčel. Odvrátil se, zahleděl se za keře. Měl překrásný výhled, jenž se mu naskytl pokaždé, ať šel nebo seděl, vždycky byl dokonale vyvážený: stupně dlažby, šedohnědé trávy a modré vody, záhyby alejí, masy a obrysy křovin, obrovský starý strom, zamlžená řeka a protější zelený břeh. Ženy začaly po chvíli tiše mluvit. Neposlouchal, co říkají. Vnímal hlasy, sluneční paprsky, klid.

Po horní terase k nim ztěžka přicházela stará Gana. uklonila se mu a řekla Kamse a Hee: „Choyo vás chce. Nech mi tu dítě.“ Kamsa položila dítě na teplý kámen. Vyskočily a odešly, drobné, malé ženy, pohybovaly se s přirozeným spěchem. Stařena kousek po kousku, se sténáním a grimasami, dosedla na chodník vedle Rekama. Hned ho přikryla záhybem plenky, mračila se a bručela, že je matka pošetilá. Esdan sledoval starostlivé pohyby, jemnost, s jakou chlapečka zvedá, jak mu podpírá těžkou hlavu a tenké údy, jak její něžnost dítě konejší. jak ho vlastním tělem kolébá.

Podívala se na Esdana. Usmála se; obličej se jí zvrásnil tisícem vrásek. „Je pro mě velký dar,“ pronesla.

Zašeptal: „Tvůj vnuk?“

Pomalé přikývnutí. Neustávala v mírném houpání. Dítě mělo zavřené oči, hlavu tiše položenou na nepatrných, vysušených prsou. „Myslím, že už nebude trvat dlouho, než zemře.“

Po chvíli Esdan zopakoval: „Zemře?“

Přikývnutí. Usmívala se. Mírně, velmi mírně ho houpala. „Jsou mu dva roky věku, pane.“

„Myslel jsem, že se narodil letos v létě,“ odvětil Esdan šeptem.

Stará žena odvětila: „Přišel, aby tu s námi zůstal jen malou chvíli,“

„Co je s ním?“

„Má úbytě.“

Esdan už tenhle výraz slyšel. Zeptal se „Avo?“ Název znal, byla to systematická virová infekce běžná mezi werelianskými dětmi, obvykle propukala v epidemiích v ubikacích prostředků ve městech.

Přikývla.

„Ale ty se dají léčit!“

Stařena neodpověděla.

Avo se dalo úplně vyléčit. Když byli doktoři. Když byla medicína. Avo bylo léčitelné ve městě, ne na venkově. V panském domě, ne v ubikacích prostředků. V době míru. ne za války. Blázne!

Možná, že ví, že je léčitelné, možná, že ne; možná, že neví, co to slovo znamená. Houpala dítě a šeptem mu pobrukovala, bláznovi nevěnovala žádnou pozornost. Ale slyšela ho, a nakonec mu odpověděla, nedívala se přitom na něj, pozorovala spící obličej dítěte.

„Narodila jsem se jako otrok a mé dcery také. Ale on ne. On je dar. Dar nám. Nikdo ho nemůže vlastnit. Dar od samotného Pána Kamye. Kdo si může ponechat takový dar?“

Esdan sklopil hlavu.

Matce tehdy řekl: „Bude volný.“ A ona odpověděla: „Ano.“

Konečně promluvil. „Smím si ho pochovat?“

Babička ho přestala kolébat a chvíli ho bez hnutí držela. „Ano.“ Zvedla se a velice opatrně položila spící dítě Esdanovi do náruče, do klína.

„Držíte mou radost.“ řekla mu.

Dítě nic nevážilo – šest nebo sedm liber. Připadalo mu, že drží teplou květinu, nepatrné zvířátko, ptáče. Plenka se svezla na kameny. Gana ji sebrala, ovinula ji jemně kolem dítěte a zakryla mu obličej. Klečela tam, napjatá a nervózní, starostlivá, pyšná. Zanedlouho si dítě znovu přitiskla na srdce. „Tak,“ řekla a obličej jí zjihl do výrazu štěstí.

Tu noc se Esdanovi, když spal v pokoji, který měl výhled na terasy Yaramery, zdálo o tom, že ztratil plochý oblázek. který s sebou stále nosil v brašně. Kámen pocházel z puebla. Když ho držel v dlani a hřál ho, dokázal mluvit, povídat si s ním. Ale už dlouho s ním nemluvil. Teď zjistil, že ho nemá. Ztratil ho, někde ho zapomněl. Domníval se, že ho nechal v suterénu vyslanectví. Pokoušel se dostat do suterénu, ale dveře byly zamčené a jiné najít nemohl.

Vzbudil se časně ráno. Nemusel vstávat. Měl by přemýšlet, co bude dělat, co řekne, až se Rayaye vrátí. Nemohl. Myslel na sen, na kámen, který mluvil. Přál si slyšet, co říkal. Myslel na pueblo. Rodina otcova bratra žila v Arkananském pueblu na vysočině na dálném jihu. Když byl chlapec, létal tam Esi každý rok uprostřed severní zimy na čtyřicet dní léta. Nejdříve s rodiči, později sám. Strýc a teta vyrostli v Darrandě, nepatřili do puebla. Jejich děti ano. Vyrostly v Arkananu a zcela k němu patřily. Nejstarší, Suhan, o čtrnáct let starší než Esdan, se narodil s ireparabilním mozkem a nervovou vadou, a kvůli němu se rodiče usadili v pueblu. Bylo to místo pro něj. Stal se pastevcem. Šel do hor s varnami, zvířaty, jež přivedl jižní Hain z O asi před miléniem. Staral se o ně. Vracel se do puebla jen na zimu. Esi ho vídal jen zřídka a byl za to vděčný, neboť Suhan mu připadal hrozný – velký, pajdal, odporně smrděl, mluvil hlasitě hýkavým hlasem a nesrozumitelně mumlal. Esi nedokázal pochopit, proč rodiče i sestry Suhana milují. Myslel si. že to předstírají. Jeho nemohl nikdo milovat.

Pro dospívajícího Esdana to byl problém. Sestřenice Noy, Suhanova sestra, jež se stala vodním náčelníkem Arkananu, mu řekla, že to není problém, ale záhada. „Vidíš, jak nás Suhan vede?“ zeptala se. „Tak si to představ. Dovedl rodiče sem. Já se sestrou jsme se proto narodily zde. Ty k nám také jezdíš. Naučil ses žít v pueblu. Nikdy nebudeš jen měšťák, protože tě sem Suhan dovedl. Vedl nás všechny. Do hor.“

„Ve skutečnosti nás nevedl,“ přel se čtrnáctiletý.

„Ale ano. Šli jsme za jeho slabostí. Za neúplností. Vada nás vedla. Podívej se na vodu. Vyhledává ve skále vadná místa, otvory, dutiny, nedostatky. Když budeme následovat vodu, dojdeme tam, kam patříme.“ Pak začala vést spor o uživatelských právech zavlažovacího systému mimo město, neboť na východní straně hor byla velice suchá krajina a lidé z Arkananu byli svárliví, i když pohostinní, a vodní náčelník měl plno práce.

Ale Suhanův stav byl nezvratitelný a slabost nedokázala vyléčit ani zázračná medicína Hainu. Avšak tohle dítě umíralo na nemoc, jež se dala vyléčit několika injekcemi. Nebylo správné smířit se s jeho nemocí a smrtí. Nebylo správné dovolit, aby byl ošizen o život okolnostmi, smůlou, nespravedlivou společností, fatalistickým náboženstvím. Náboženství, jež živilo a podporovalo hroznou pasivitu otroků, jež našeptávalo těmto ženám, aby nic nedělaly, aby nechaly dítě chřadnout a umřít.

Měl by zasáhnout, měl by něco udělat – co by se dalo dělat?

„Jak dlouho žije?“

„Tak dlouho jako jeho život.“

Nedalo se dělat nic. Nebylo kam jít. Na koho se obrátit. Lék na avo existoval, někde a pro některé děti. Zde a pro tohle dítě ne. Nemělo smysl se rozčilovat či doufat. Ani se rmoutit. Na žal ještě nebyl čas. Rekam tu byl s nimi a budou se z něj těšit, dokud bude žít. Tak dlouho jako jeho život. Je můj velký dar. Držíte mou radost.

Bylo to nezvyklé místo k poznání kvality radosti. Voda je mi vůdcem, napadlo ho. Měl stále stejný pocit, jako když v rukou držel dítě, nepatrnou váhu. krátké teplo.

Druhý den dopoledne byl na terase a čekal, až přijde Kamsa s dítětem jako obvykle, ale namísto nich přišel starší veot. „Pane Stará Hudbo, musím vás požádat, abyste zůstal načas uvnitř,“ oznámil mu.

„Nechystám se utéct, Zadyo,“ odpověděl Esdan a vystrčil obvázanou nohu.

„Je mi líto, pane.“

Rozzlobeně se belhal za veotem. Zadyo ho zamkl do přízemní místnosti, do skladovacího prostoru bez oken za kuchyněmi. Byla zařízena lůžkem, stolem, židlí, latrínou a lampou na baterie pro případ, že selže generátor, což se na chvíli stávalo skoro každý den. „Očekáváte snad útok?“ zeptal se, když viděl, kam ho odvádí, ale veot odpověděl jen tím, že zamkl dveře. Esdan se posadil na lůžko a meditoval, jak se naučil v pueblu v Arkananu. Oprostil mysl od úzkosti a zlosti tím. že dlouho opakoval: zdraví a dobrou práci, odvahu, trpělivost, mír sobě, zdraví a dobrou práci, odvahu, trpělivost a mír zadyovi… Kamse, dítěti Rekamovi, Rayayovi, Hee, Taulenemovi, ogovi, Nemeovi, který ho strčil do klece pro skrčence, Ganě, která mu ovázala nohu a požehnala mu, lidem, které znal na vyslanectví, ve městě, zdraví a dobrou práci, odvahu, trpělivost, mír… Šlo to dobře, ale sama meditace byla omyl. Nemohl přestat myslet. A tak přemýšlel. Přemýšlel, co by mohl udělat. Zjistil, že nic. Byl slabý jako voda, bezbranný jako dítě. Představil si, jak s textem v ruce hovoří na holosíti a prohlašuje, že Ekumena s váháním odsouhlasila omezené použití biologických zbraní, aby ukončili občanskou válku. Představil si, jak mu na holosíti padá text z ruky a on říká, že Ekumena nikdy neschválí použití biologických zbraní za jakýmkoli účelem. Obě představy byly fantazie. Rayayovy plány byly fantazie. Až uvidí, že je mu rukojmí k ničemu, nechá ho zastřelit. Jak dlouho žije? Stejně dlouho jako šedesát dva let. Mnohem spravedlivější díl času, než byl přidělen Rekamovi. Znovu se zamyslel.

Zadyo otevřel dveře a sdělil mu, že může vyjít.

„Jak blízko je osvobozenecká armáda, zadyo?“ zeptal se. Nečekal, že mu odpoví. Vyšel na terasu. Bylo pozdní odpoledne. Seděla tam Kamsa s dítětem u prsu. Dítě mělo v ústech matčinu bradavku, ale nesálo. Zakryla si prs. Poprvé přitom vypadala smutně.

„Spí? Smím ho pochovat?“ Esdan si sedl vedle ní.

Přendala mu uzlíček do klína. Byla znepokojená. Esdanovi se zdálo, že dítě dýchá namáhavěji, pracněji. Ale chlapec se vzbudil a podíval se velkýma očima na Esdana. Esdan dělal grimasy, špulil rty a mrkal. Byl odměněn krátkým, něžným úsměvem.

„Dělníci tvrdí, že přichází armáda,“ řekla Kamsa svým velmi slabým hlasem.

„Osvobozenecká?“

„Enna. Nějaká armáda.“

„Z druhé strany řeky?“

„Myslím.“

„Jsou to prostředkové – osvobození lidé. Tví vlastní lidé. Neublíží vám. Snad.“

Bála se. Ovládala se dokonale, ale bála se. Byla tady svědkem Vzpoury. A odvety.

„Když začne bombardování nebo boj, ukryj se, jestli je to možné. V podzemí. Musí zde být kryty.“

Zamyslela se. „Ano.“

V zahradách Yaramery byl klid. Žádný zvuk, jen vítr šelestil v listí, a znělo tiché bzučení generátoru. I spálené, zubaté ruiny domu vypadaly mile, věčně. Nejhorší už je za námi, tvrdily ruiny. Za nimi. Ale možná, že ne za Kamsou a Heou, Ganou a Esdanem. Ale v letní atmosféře nebyla ani stopa násilí. Dítě se usmálo svým neurčitým úsměvem a uvelebilo se Esdanovi v náručí. Pomyslel na kámen, jejž ztratil ve snu.

Na noc ho zamkli do místnosti bez oken. Neměl možnost zjistit, kolik je hodin, když ho vyburcoval hluk, pak ho zcela probudily série výstřelů a explozí, střelba z pušek nebo ruční granáty. Nastalo ticho, a pak druhá série ran a třesků, slabší. Znovu ticho, nerušené. Pak přímo nad domem slyšel letadlo, jako by kroužilo, zvuky v domě: pokřik, pobíhání. Rozsvítil lampu a snažil si obléknout kalhoty; přes ovázanou nohu to šlo ztěžka. Když slyšel, že se letadlo vrací, a explozi, skočil v panice po dveřích. Věděl jen to, že se musí dostat ven z této smrtící pasti. Vždycky se bál ohně, smrti v ohni. Dveře byly z pevného dřeva, důkladně zasazené do pevného rámu. Neměl vůbec žádnou naději je rozbít, a i ve svém zděšení si to uvědomoval. Vykřikl: „Pusťte mě odtud!“ Pak nad sebou získal kontrolu, vrátil se k posteli a po chvilce si sedl na podlahu mezi lůžko a stěnu, do jediného úkrytu, jejž místnost poskytovala; pokoušel si představit, co se děje. Osvobození zaútočili a Rayayovi muži na ně střílí a pokoušejí se sestřelit letadlo, to jediné si představil.

Mrtvé ticho. Neměnné.

Lampa zablikala. Vstal a postavil se ke dveřím.

„Pusťte mě ven!“

Žádný zvuk.

Jediný výstřel. Hlasy, dupot nohou, střelba, volání. Následovalo další dlouhé ticho, vzdálené hlasy, bylo slyšet, že chodbou k místnosti přicházejí lidé. Nějaký muž řekl: „Zatím je dovnitř nepouštějte.“ Hluboký, ostrý hlas. Byl v rozpacích, pak si dodal odvahy a zvolal: „Jsem vězeň! Tady uvnitř!“

Odmlka.

„Kdo je tam?“

Tenhle hlas ještě neslyšel. Vyznal se v hlasech, tvářích, jménech i úmyslech.

„Esdardon Aya z Ekumenického vyslanectví.“

„Mocný pán!“ pronesl hlas.

„Dostaňte mě odtud, ano?“

Nedostal odpověď, ale dveře marně rachotily v mohutných pantech, někdo do nich bušil; další hlasy zvenčí, další bouchání a údery. „Sekeru,“ nařídil někdo. „Najděte klíč,“ navrhl jiný; odešli. Esdan čekal. Potlačil opakované nutkání se zasmát, obával se hysterie, ale bylo to směšné, hloupě směšné, všechny ty výkřiky přes dveře, hledání klíčů a seker, fraška uprostřed bitvy. Jaké bitvy?

Znal to i pozpátku. Osvobození vtrhli do domu a zabili Rayayovy muže, většinu z nich překvapili. Čekali, až přiletí Rayayovo letadlo. Museli mít kontakty mezi rolníky, informátory, vodítka. Zamčený v místnosti slyšel jen hlučné ukončení celé záležitosti. Když ho pustili, právě táhli ven mrtvolu. Spatřil, jak se otřesně zohavené tělo jednoho z mladíků. Alatuala nebo Nemea, oddělilo, jak ho táhli, na podlahu se v provázcích vyvalila krev a vnitřnosti, nohy zůstaly ležet. Muž, který mrtvolu táhl. zrozpačitěl, stál a držel torzo za ramena. „No, do prdele,“ ulevil si. Esdan stál a lapal po dechu, snažil se potlačit smích a nezvracet. „Pospěšte si,“ přikázal muž vedle něj, a on šel rychle dál.

Časné ranní paprsky šikmo pronikaly rozbitým oknem. Esdan se neustále rozhlížel, ale nikoho z domácích neviděl. Muži ho zavedli do místnosti, kde byl nad římsou vycpaný pes. Kolem stolu se shromáždilo šest nebo sedm mužů. Neměli uniformy, ačkoliv někteří měli na čepici nebo na rukávu žlutý uzel nebo stužku Osvobození. Byli otrhaní, ale samý sval. Někteří byli tmaví, jiní měli béžovou, jílovitou či namodralou pokožku, všichni vypadali podrážděně a nebezpečně. Jeden z mužů, kteří přišli s ním, hubený, vysoký muž. řekl pronikavým hlasem, který předtím přede dveřmi pronesl „Mocný pán“: „To je on.“

„Jsem Esdardon Aya, Stará Hudba, z vyslanectví Ekumeny,“ zopakoval tak nenucené, jak jen to šlo. „Drželi mě tu. Děkuji, že jste mě osvobodili.“

Několik mužů na něj zíralo způsobem, jakým na něj civěli lidé, kteří ještě nikdy neviděli cizozemce, vnímali červenohnědou pokožku a hluboko posazené oči s bílými koutky, a jemné rozdíly ve stavbě lebky a rysů. Pár jich civělo agresívněji. jako kdyby jeho tvrzení podrobovali zkoušce a dávali najevo, že mu uvěří kdo je, teprve až to dokáže. Velký muž se širokými rameny, s bílou pokožkou a hnědavými vlasy, plnými prachu a krve starobylé poražené rasy, se na Esdana dlouhou dobu díval. „Proto jsme přišli,“ řekl.

Mluvil tiše, hlasem prostředka. Možná, že jim bude trvat generaci i víc, než se naučí zvýšit hlas, mluvit svobodně.

„Jak jste se dozvěděli, že jsem zde? Polní pošta?“

Tak nazývali tajný informační systém, který se šířil od ucha k uchu, od pole k ubikaci, do města a zase zpět, mnohem dřív, než existovala holosíť. Hame používal polní poštu a stala se hlavním nástrojem Vzpoury.

Malý tmavý muž se usmál a lehce pokývl, pak se zarazil, když viděl, že ostatní neprozrazují žádné informace.

„Víte, kdo mě sem tehdy přivedl – Rayaye. Nevím, pro koho pracoval. Povím vám, co budu moci.“ Ulevilo se mu a choval se pošetile, příliš mluvil. „Mám zde přátele,“ pokračoval neutrálnějším hlasem, díval se na jednoho po druhém, zpříma, ale zdvořile. „Nevolnice, lidi v domě. Doufám, že jsou v pořádku.“

„Záleží na tom,“ odpověděl šedovlasý, drobný muž, který vypadal velmi unaveně.

„Žena s dítětem, Kamsa. A stařena, Gana.“

Několik z nich zavrtělo hlavou, aby naznačili, že o nich neví nebo že je nezajímají. Většina vůbec nereagovala. Rozhlédl se po nich znovu, potlačoval zlost a podráždění při pohledu na tuto okázalost, na tu sešlost se staženými rty.

„Potřebujeme vědět, co jste tu dělal.“ řekl hnědovlasý muž.

„Kontakt z osvobozenecké armády ve městě mě asi před patnácti dny odvedl z vyslanectví na osvobozenecké velitelství. Na rozhraní nás zadrželi Rayayovi muži. Odvezli mě sem. Strávil jsem nějaký čas v kleci pro skrčence.“ pokračoval Esdan stejně neutrálním hlasem. „Zranil jsem si nohu a nemohu moc chodit. Mluvil jsem dvakrát s Rayayem. Než řeknu víc, myslím, že pochopíte, že potřebuji vědět, s kým mluvím.“

Vysoký hubený muž. který ho osvobodil ze zamčené místnosti, obešel stůl a krátce se poradil se šedovlasým mužem. Hnědovlasý naslouchal, bylo znát, že souhlasí. Vysoký hubený muž promluvil k Esdanovi atypicky pronikavým, hlubokým hlasem: „Jsme zvláštní delegace předsunuté armády světového osvobození. Jsem maršál Metoy.“ Všichni ostatní se představili. Velký hnědovlasý muž byl generál Banarkamye, unavený starší muž byl generál Tueyo. Řekli s jménem i hodnost, ale při oslovování ji nepoužívali; ani jemu neříkali pane. Před osvobozením užívali námezdníci tituly mezi sebou jen zřídka, oslovovali se podle příbuzenského vztahu: otče, sestro, tetinko. Tituly se užívaly před jménem pána: lord, pán, mistr, magnát. Osvobození zjevně rozhodlo obejít se bez nich. Potěšilo ho, že se setkal s armádou, která nešla ve vyšlapaných kolejích a nekřičela na sebe Pane! Ale nebyl si jistý, s jakou armádou se setkal.

„Drželi vás v té místnosti?“ zeptal se ho Metoy. Byl to zvláštní muž, temný chladný hlas, bledý, lhostejný obličej, ale nebyl nesvůj jako ostatní. Zdálo se, že je sebejistý, zvyklý velet.

„Zamkli mě tam na noc. Jako kdyby byli varováni, že se blíží potíže. Obvykle jsem měl pokoj nahoře.“

„Smíte tam teď jít,“ řekl Metoy. „Zůstaňte uvnitř.“

„Zůstanu. Ještě jednou děkuji,“ pronesl ke všem. „Prosím, kdybyste něco zjistili o Kamse a Ganě –?“ Nečekal, až ho okřiknou, otočil se a vyšel z místnosti.

Jeden mladší muž šel s ním. Představil se jako zadyo Tema. Osvobozenecká armáda tedy užívala staré veotské hodnosti. Esdan věděl, že mezi nimi byli veoti, ale Tema nebyl veot. Měl světlou pokožku a všední městský přízvuk, tichý, strohý, uskřípnutý. Esdan se s ním nepokoušel navázat hovor. Tema byl mimořádně nervózní, vystrašený nočním zabíjením v blízkém táboře nebo něčím jiným; ramena, paže i ruce se mu téměř neustále třásly, bledý obličej měl bolestivě stažený. Neměl náladu na tlachání s postarším civilním cizozemským vězněm.

Ve válce je každý vězněm, napsal historik Henennemores.

Esdan poděkoval novým věznitelům za to, že ho osvobodili, ale věděl, kde se v této chvíli nachází. Stále na Yarameře.

Přesto se mu ulevilo, když znovu spatřil svůj pokoj. Sedl si na židli s jedním opěradlem a díval se z okna na ranní slunce, na dlouhé stíny stromů na trávnících a terasách.

Nikdo z domácích nevyšel jako obvykle po své práci nebo si od ní odpočinout. Nikdo nepřišel k němu do pokoje. Ráno se vleklo. Cvičil tanhai, které se zraněnou nohou zvládl. Seděl a bděl, zdříml si, probudil se, snažil se zůstat vzhůru, byl neklidný, dělal si starosti, propracovával se slovy: Zvláštní delegace předsunuté armády světového osvobození.

Legitimní vláda nazývala v holozprávách nepřátelskou armádu „povstaleckými silami“ nebo „vzbouřenecké hordy“. Začali si říkat osvobozenecká armáda, v názvu nebylo nic o světovém osvobození; ale od začátku Vzpoury byl od souvislého spojení s bojovníky za svobodu odříznut, a od té doby, co bylo uzavřeno vyslanectví, ztratil veškeré informace všeho druhu – samozřejmě kromě informací z ostatních planet vzdálených mnoho světelných let. Nebraly konce, ansibl jich byl plný, ale o tom, co se děje o dvě ulice dál, nic, ani slovo. Na vyslanectví byl bez informací, zbytečný, bezmocný, nečinný. Přesně jako tady. Byl, jak řekl Henennemores, od začátku války vězeň. Spolu se všemi ostatními na Werelu. Vězeň v procesu svobody.

Bál se, že si na bezmocnost zvykne, že mu přesvědčí duši. Musí si vzpomenout, proč se tahle válka vede. Ale ať přijde svoboda brzy, pomyslel si, ať už mě osvobodí!

Odpoledne mu mladý zadyo přinesl talíř se studeným jídlem, očividně odřezky zbytků, které našli v kuchyni, a láhev piva. Vděčně jedl a pil. Ale bylo jasné, že domácí sluhy nepropustili. Nebo je zabili. Odmítal si to připustit.

Po západu slunce se zadyo vrátil a odvedl ho dolů do místnosti s vycpaným psem. Generátor přirozeně nefungoval; neudrželo ho v chodu nic jiného než věčné opravy starého Saky. Muži přinesli elektrické svítilny, na stole v místnosti hořelo několik velkých petrolejek a vrhalo na tváře kolem romantické, zlaté světlo a vytvářelo za nimi tajemné stíny.

„Sedněte si,“ pokynul mu hnědovlasý generál. Banarkamye – Čte bibli, tak by se dalo přeložit jeho jméno. „Chceme vám položit několik otázek.“

Němý, ale zdvořilý souhlas.

Ptali se, jak se dostal z vyslanectví, kdo byl jeho kontakt u Osvobozených, kam chtěl jít, proč tam chtěl jít, co se stalo během únosu, kdo ho sem přivedl, na co se ho ptali, co od něj chtěli. Odpoledne došel k závěru, že mu nejlépe poslouží upřímnost, a tak odpověděl na všechny otázky přímo a stručně, až na poslední.

„Osobně jsem na vaší straně téhle války,“ odpověděl, „ale Ekumena nevyhnutelně zůstává neutrální. Protože jsem v této chvíli jediný cizozemec na Werelu, který má možnost mluvit, cokoli řeknu, může být bráno – nebo zaměněno – za mínění vyslanectví a stabilů. Proto jsem byl pro Rayaye cenný. Možná, že i pro vás. Ale je to neplatná hodnota. Nemohu mluvit za Ekumenu. Nemám k tomu oprávnění.“

„Chtěli po vás, abyste prohlásil, že Ekumena podporuje Jity,“ řekl unavený Tueyo.

Esdan přikývl.

„Mluvili o tom, že použijí zvláštní taktiku, zbraně?“ Teď to byl Banarkamye, zachmuřený, snažil se ubrat otázce váhu.

„Raději bych na tuto otázku odpověděl za hranicemi, lidem z osvobozeneckého velitelství, které znám.“

„Mluvíte s velitelstvím armády světového osvobození. Odmítnutí odpovědět lze brát jako důkaz, že jste se spojil s nepřítelem.“ Tohle byl Metoy, mrštný, tvrdý, s ostrým hlasem.

„Vím to, maršále.“

Vyměnili si pohledy. I přes otevřené vyhrožování byl Metoy tím, komu měl Esdan tendenci věřit. Byl spolehlivý. Ostatní byli nervózní, nejistí. Nyní už měl jistotu, že jsou to frakcionáři. Jak velká je jejich frakce a jak moc se liší od osvobozeneckého velení, se mohl dozvědět jen z toho, co jim vyklouzne.

„Poslouchejte, pane Stará Hudbo,“ oslovil ho Tueyo. Zvyk je železná košile. „Víme, že jste pracoval pro Hama. Pomáhal jste dostat lidi na Yeowe. Tenkrát jste stál za nami.“ Esdan přikývl. „Musíte za námi stát i nyní. Hovoříme s vámi otevřeně. Máme informace, že Jiti plánují protiútok. A co to znamená? Znamená to, že se chystají použít bibo. Nic jiného to znamenat nemůže. A to se nesmí stát. Nesmíme jim dovolit to udělat. Musíme je zastavit.“

„Tvrdíte, že Ekumena je neutrální,“ vmísil se Banarkamye. „To je lež. Sto let Ekumena této planetě nedovolila se připojit, protože jsme měli bibo. Měli, nepoužili jsme ho, jen mít ho stačilo. Teď říkají, že jsou neutrální. Teď, když na tom záleží! Teď, když k nim tenhle svět patří! Musí jednat. Podniknout něco proti té zbrani. Musí Jitům zabránit, aby ji použili.“

„Jestli ji legitimní mají a plánují ji použít, a jestli dokážu dát vědět Ekumeně – co by mohli udělat?“

„Vy mluvte. Povězte prezidentovi Jitů: Ekumena říká dost. Ekumena pošle lodě, pošle vojáky. Stojíte za námi! Jestli ne, jste s nimi!“

„Generále, nejbližší loď je několik světelných let daleko. Legitimní to vědí.“

„Ale můžete je přivolat, máte vysílač.“

„Ansibl na vyslanectví?“

„Jitové mají také jednu.“

„Ansibl na ministerstvu zahraničí byl zničen při Vzpouře. Při prvním útoku na vládní budovy. Vyhodili do vzduchu celý blok.“

„Jak to víte?“

„Udělalo to vaše vlastní vojsko. Generále, myslíte si, že legitimní mají možnost spojení s Ekumenou, které vy nemáte? Nemají. Mohli by dát vyslanectví a ansibl zabrat, ale tím by ztratili u Ekumeny veškerou důvěru. A k čemu by jim to bylo? Ekumena nemá žádné vojsko, které by poslala,“ a jelikož si najednou nebyl jistý, jestli to Benarkamye ví, dodal, „jak víte. Kdyby měla, trvalo by léta, než by je sem dopravila. Z tohoto důvodu a mnoha dalších Ekumena nemá armádu a neválčí.“ Byl velmi polekán jejich nevědomostí, amatérstvím a strachem. Nedal na hlase znát neklid a netrpělivost, mluvil volně a díval se na ně bezstarostně, jako kdyby očekával, že ho pochopí a budou souhlasit. Pouhý náznak takové jistoty někdy splnil účel. Naneštěstí z pohledu do jejich tváří poznal, že ti dva generálové se mýlili a Metoy měl pravdu. Hledal stanovisko v diskusi.

Banarkamye řekl: „Necháme to chvíli být,“ a vrátil se k prvnímu výslechu. Přeformuloval otázky, chtěl znát více podrobností a bez hnutí poslouchal. Spásonosný obličej. Dával najevo, že rukojmí nedůvěřuje. Kladl důraz na všechno, co Rayaye řekl ohledně invaze či protiútoku na jihu. Esdan několikrát opakoval, že Rayaye povídal, že prezident Oyo očekává útok Osvobozených na tuto provincii, kus odtud po proudu. Pokaždé dodal: „Nemám tušení, jestli bylo něco z toho, co mi Rayaye řekl, pravda.“ Po čtyřech nebo pěti kolech ho přerušil. „Promiňte, generále. Musím se znovu zeptat, jestli nevíte něco o lidech, co zde byli –“

„Znal jste tady někoho, než jste sem přišel?“ zeptal se ho mladší muž ostře.

„Ne. Ptám se na domácí sluhy. Byli ke mně milí. Kamsino dítě je nemocné, potřebuje léčit. Rád bych věděl, že o ně bylo postaráno.“

Generálové se mezi sebou radili a nevěnovali tomuto odbočení žádnou pozornost.

„Každý, kdo po Vzpouře zůstal tady, na tomhle místě, je kolaborant,“ odvětil zadyo Téma.

„Kam měli jít?“ zeptal se Esdan a pokoušel se mluvit klidně. „Tenhle kraj není osvobozený. Páni tu dosud obdělávají pole pomocí otroků. Ještě stále tu používají klec pro skrčence.“ Při posledních slovech se mu hlas trochu roztřásl; proklínal se za to.

Banarkamye a Tueyo se dosud radili a jeho otázky si nevšímali. Metoy vstal a řekl: „Pro dnešek to stačí. Pojďte se mnou.“ Esdan za ním kulhal dvoranou a nahoru po schodech. Přidal se k nim zadyo, spěchal, patrně ho poslal Banarkamye. Nebyly povoleny žádné soukromé rozhovory. Nicméně Metoy se zastavil u dveří Esdanova pokoje, podíval se na něj a řekl: „O domácí služebnictvo bude postaráno.“

„Děkuji vám.“ odpověděl Esdan vřele. Pokračoval: „Gana se mi starala o zranění. Potřebuji, aby ke mně přišla.“ Jestli ho chtějí živého a zdravého, nemusí se bát použít svou indispozici jako hybnou páku. Jestli nechtějí, nepomůže mu nic.

Spal málo a špatně. Vždycky mu prospívalo, když měl informace a činnost. Bylo vysilující být držen v nevědomosti a bezmocný, zmrzačený psychicky i fyzicky. A měl hlad.

Brzy po východu slunce zkusil dveře a zjistil, že jsou zavřené. Chvíli klepal a volal, než někdo přišel: mladý chlapík vypadal polekaně, pravděpodobně stráž; a pak Tema. ospalý a zamračený, s klíčem od dveří.

„Chci, aby mě navštívila Gana.“ řekl Esdan dost nekompromisně. „Stará se mi o tohle.“ ukázal na obtíženou nohu. Tema bez odpovědi zavřel dveře. Asi po hodině zarachotil v zámku klíč a vešla Gana. Metoy vešel za ní. Tema za ním.

Gana před Esdanem uctivě stála. Rychle k ní přišel, chytil ji za paže a přitiskl svou tvář k její. „Pán Kamye buď pochválen, že jsi v pořádku!“ Tato slova mu lidé jako byla ona, často říkali. „Kamsa a dítě, jak se mají?“

Byla vystrašená, třásla se, nebyla učesaná, oči měla zarudlé, ale rychle se vzpamatovávala díky jeho nanejvýš neočekávanému, přátelskému přivítání. „Jsou teď v kuchyni, pane,“ odpověděla. „Muži z armády povídali, že vás bolí noha.“

„Tak jsem jim to řekl. Snad bys mi ji mohla převázat.“

Sedl si na postel a Gana se dala do práce, rozvazovala plátno.

„Jsou ostatní v pořádku? Heo? Choyo?“ Krátce zavrtěla hlavou.

„Mrzí mě to,“ Nemohl se jí dál ptát.

Nezavázala mu nohu tak dobře jako předtím. Neměla v rukou dost síly, aby obvaz utáhla, a spěchala, nervózní z toho, že ji cizinci pozorují.

„Doufám, že je Choyo zase v kuchyni,“ pronesl napůl k ní, napůl k nim. „Někdo vařit musí.“

„Ano, pane,“ zašeptala.

Žádné pane. žádné mistře! Chtěl ji varovat, neboť se o ni bál. Podíval se na Metoye. pokoušel se odhadnout jeho reakci, ale nepovedlo se mu to.

Gana dokončila práci. Metoy ji poslal pryč a zadya za ní. Gana odešla ráda. Tema se zdráhal. „Generál Banarkamye –“ spustil. Metoy se na něj podíval. Mladík zrozpačitěl, zamračil se a poslechl.

„Postarám se o tyto lidi,“ řekl Metoy. „Vždycky jsem to dělal. Byl jsem dozorce na ubikacích.“ Podíval se na Esdana studenýma černýma očima, „Jsem kleštěnec. Takových jako jsem já už moc nezbylo.“

Po chvíli Esdan odpověděl. „Díky, Metoyi. Potřebují pomoc. Nerozumějí tomu.“

Metoy přikývl.

„Ani já tomu nerozumím.“ pokračoval Esdan. „Plánují Osvobození vtrhnout do země? Nebo si to Rayaye vymyslel jako výmluvu pro rozmístění biba? Oyo tomu věří? Věříš tomu ty? Je osvobozenecká armáda na druhé straně řeky? Patříš k ní? Kdo jsi? Nečekám, že mi odpovíš.“

„Ne,“ odvětil eunuch.

Jestli byl falešným agentem, uvažoval Esdan potom, co odešel, pak pracoval pro osvobozenecké velitelství. Nebo v to alespoň doufal. Metoy byl muž. kterého chtěl mít na své straně.

Ale já nevím, kde je má strana, pomyslel si. když kráčel k židli u okna. Osvobození, pochopitelně, ale co je osvobození? Není to ideál, svoboda zotročených. Ne teď. Už nikdy. Od Vzpoury je osvobození armádou, politickým tělesem, velkým počtem lidí, vůdců a rádobyvůdců, ambicí a chamtivosti, které visely jako koule na noze nadějím a síle, nemotorné amatérské polovedení, jež se zmítalo mezi násilím a kompromisem, pokaždé komplikovanějším, a už nikdy nepozná překrásnou jednoduchost ideálu, čirou myšlenku svobody. To jsem chtěl, o to jsem celá léta usiloval. Přeházet aristokraticky jednoduchou strukturu hierarchie kasty tím, že ji zamořím pojmem spravedlnosti. A pak zmotat aristokraticky jednoduchou strukturu ideálu lidské rovnosti tím, že se ji pokusím uskutečnit. Monolitická lež se roztřepila na tisíce neslučitelných pravd, a tak jsem to chtěl. Ale jsem polapen šíleností, hloupostí, bezvýznamnou výslednou brutalitou.

Všichni mě chtějí využít, ale já jsem přežitek, už nejsem užitečný, pomyslel si; a myšlenka jím prošla jako paprsek jasného světla. Stále si myslel, že ještě může něco udělat. Nemůže.

I to byla svoboda.

Není divu, že si s Metoyem beze slova a hned porozuměli.

Ke dveřím přišel Tema a doprovodil ho dolů. Do místnosti s vycpaným psem. Do tohoto pokoje se vodily všechny typy velitelů, byl zarputile mužský. Tentokrát tu bylo jen pět mužů: Metoy. dva generálové a ti dva, kteří užívali hodnosti rega. Banarkamye jim všem velel. To on kladl otázky a udílel rozkazy. „Zítra odcházíme,“ oznámil Esdanovi. „Vy s námi. Získáme přístup na osvobozenou holosíť. Budete za nás mluvit. Oznámíte jitské vládě, že Ekumena ví, že mají v plánu rozmístit zakázané zbraně, a varují je, že jestliže tak učiní, dostane se jim okamžité a hrozné odplaty.“

Esdanovi se točila hlava hlady a nevyspáním. Zůstal stát – nikdo mu nenabídl, aby si sedl – a díval se na podlahu, ruce připažené k tělu. Sotva slyšitelně zamumlal: „Ano, pane.“ Banarkamye trhl hlavou, oči se mu zablýskly. „Co jste říkal?“

„Enna.“

„Kdo si myslíte, že jste?“

„Vězeň války.“

„Můžete jít.“

Esdan odešel. Tema šel za ním. ale nezastavil ho, ani mu nenařídil, kam má jít. Esdan šel přímo do kuchyně, kde slyšel rachtat pánve, a požádal: „Choyo, dej mi prosím něco k jídlu!“ Stařec se hrbil a třásl, něco zamumlal, ustaraně se omlouval, ale vytáhl nějaké ovoce a okoralý chléb. Esdan si sedl k pracovnímu stolu a hltal. Nabídl Temovi, ale ten odměřeně odmítl. Esdan snědl všechno. Když byl hotov, odkulhal z kuchyně do postranních dveří, které vedly na velkou terasu. Doufal, že tam uvidí Kamsu: ale nikdo ze služebnictva venku nebyl. Sedl si na lavičku v balustrádě, ze které byl výhled na velkou nádrž, podobnou zrcadlu. Tema stál poblíž, na stráži.

„Říkal jste, že jestliže se nevolníci na takovém místě jako je tohle nepřipojí ke Vzpouře, jsou kolaboranti,“ pronesl Esdan.

Tema bez hnutí poslouchal.

„Nemyslíte si, že někteří prostě jen nepochopili, o co jde? A že tomu dosud nerozumějí? Tohle je zaostalé místo, zadyo. Zde je těžké představit si i svobodu.“

Mladík se chvíli bránil odpovědět, ale Esdan mluvil dál. pokoušel se s ním navázat kontakt, proniknout k němu. Vtom něco, co řekl, vystřelilo poklici.

„Ženské na použití,“ začal Tema. „Černoši je každou noc šukají. To jediné jsou, hovno. Jitské kurvy. Rodí jim černé fakany, anopane, anopane. Řekl jste to, neví, co to je svoboda. Nikdy to nepochopí. Nejde osvobodit někoho, kdo se nechá šoustat černochem. Jsou zkažení. Špinaví, nejde je očistit. Jsou prosáklí skrz naskrz černým svinstvem!“ Plivl na terasu a utřel si ústa. Esdan seděl bez hnutí, díval se na klidnou vodu v nádrži a na nižší terasy, na velký strom, řeku zahalenou oparem, protější zelený břeh. Kéž by byl zdráv a mohl pořádně pracovat, byl trpělivý, měl soucit a klid. K čemu jsem kdy byl? K čemu bylo všechno, co jsem udělal? Nikdy jsem nebyl k ničemu. Trpělivost, soucit, mír. Jsou to tví vlastní lidé… Sklopil oči na hustý plivanec na žluté pískovcové terase. Blázen, zanechat za zády vlastní lidi na celý život a začít se plést do jiného světa. Blázen, myslet si, že někomu můžeš dát svobodu. K tomu sloužila smrt. Aby nás vysvobodila z klece pro skrčence.

Vstal a tiše se belhal k domu. Mladík šel za ním.

Jakmile se začalo šeřit, rozsvítila se světla. Jistě dovolili Sakovi. aby spravil generátor. Esdan byl raději v přítmí, a tak si v pokoji zhasl. Ležel na posteli, když vtom zaklepala Kamsa a vešla; nesla podnos. „Kamso!“ zvolal a namáhavě se posadil, byl by ji objal, ale podnos mu v tom zabránil. „Rekam je –?“

„S mou matkou,“ zašeptala.

„Je v pořádku?“

Nesmělé přikývnutí. Položila podnos na postel, neboť zde nebyl stůl.

„A ty jsi v pořádku? Buď opatrná, Kamso. Kéž bych – Povídali, že zítra odcházejí. Jestli můžeš, vyhni se jim.“

„Ano. Budete v bezpečí, pane,“ pronesla tiše. Nevěděl, zda je to otázka nebo přání. Udělal krátký kajícný posunek a usmál se. Chystala se odejít.

„Kamso, je Heo –?“

„Byla s tamtím. V posteli.“

Po odmlce se zeptal: „Máte se kde schovat?“ Bál se, že by je Banarkamyovi lidé mohli, až budou odcházet, popravit jako „kolaboranty“ nebo aby skryli stopy.

„Můžeme jít do krytu, jak jste říkal,“ odpověděla.

„Dobře. Jděte tam, když to půjde. Zmizte! Držte se z dohledu.“

„Nepovolím, pane.“

Právě zavírala dveře, když se okna rozbzučela zvukem blížícího se letadla. Oba zůstali stát. Kamsa ve dveřích. Esdan u okna. Dole i venku bylo slyšet výstřely a přebíhat muže. Z jihovýchodu se blížilo více letadel. „Zhasněte světla!“ vykřikl někdo. Muži běželi ven k letadlům zaparkovaným na trávníku a na terase. Okno vzplálo světlem, vzduch se otřásl výbuchem.

„Pojďte se mnou,“ vyzvala ho Kamsa. vzala ho za ruku a táhla ho za sebou ze dveří, do haly a služebními dveřmi, kterých si předtím ani nevšiml. Belhal se s ní, jak rychle mohl, po kamenných schodech, jež byly jako žebřík, zadní chodbou do změti stájí. Vyšli ven, právě když se všechno kolem nich otřásalo sérií výbuchů. Spěchali nádvořím, ohlušivým rachotem a přeskakujícími plameny. Kamsa ho stále táhla, věděla s absolutní jistotou, kam jde; zašla do skladiště na konci stájí. Byla zde Gana a jeden starý nevolník, otevírali poklop v podlaze. Slezli dolů. Kamsa seskočila, ostatní sestupovali po dřevěném žebříku pomalu a neohrabaně. Esdan nejneohrabaněji, dopadl špatně na zlomenou nohu. Stařec sešel poslední a zavřel za nimi poklop. Garia měla lampu na baterie, ale rozsvítila ji jen krátce, aby jim ukázala velký, nízký sklep se špinavou podlahou, regály a klenutý průchod do další místnosti, hromadu dřevěných beden a pět obličejů: dítě bylo vzhůru a zíralo ze svého ranečku na Ganině rameni tiše jako vždycky. Pak tma. A na nějaký čas ticho.

Nahmatali bedny, rozložili je potmě nazdařbůh po podlaze a sedli si na ně.

Další série výbuchů, zdálo se, že jsou dál, ale země a tma se chvěly. Třásli se také. „O Kamye.“ zašeptal někdo.

Esdan seděl na rozsušené bedně: bodáni a rýpání v noze pomalu přecházelo v palčivé pulzování.

Exploze: tři, čtyři.

Tma byla hmota, stejně jako hustá voda. „Kamso,“ zašeptal.

Vydala jakýsi zvuk, který ji lokalizoval blízko něj.

„Děkuji ti.“

„Říkal jste úkryt, tak nás napadlo tohle místo,“ zašeptala.

Stařec dýchal sípavě a často si odkašlával. Dítě dýchalo také nahlas, nepatrný nepravidelný zvuk. téměř vzdychání.

„Dej mi ho.“ To promluvila Gana. Zřejmě předala dítě matce.

Kamsa šeptem odpověděla: „Teď ne.“

Vtom stařec zčistajasna promluvil hlasitě a všechny je vylekal: „Není tu voda!“

Kamsa na něj udělala „pst“ a Gana zasyčela „Nekřič, hlupáku!“

„Hluchý,“ vysvětlila Kamsa Esdanovi s náznakem smíchu.

Jestliže neměli vodu, mohou se skrývat jen omezenou dobu; noc a příští den; i to bude pro ženu, která kojí dítě, možná dlouho. Kamsa uvažovala stejně jako Esdan. Zeptala se: „Jak poznáme, že máme vyjít?“

„Když budeme muset, riskneme to.“

Následovalo dlouhé ticho. Bylo těžké se smířit s tím, že oči si nepřivyknou na tmu, že ať budou čekat jakkoli dlouho, nic neuvidí. Byla zde zima jako v jeskyni. Esdan si přál, aby měl teplejší košili.

„Zahřívej ho,“ radila Gana.

„Zahřívám,“ zabručela Kamsa.

„Ti lidé byli nevolníci?“ zeptala se ho šeptem Kamsa. Byla dost blízko, po levé straně.

„Ano. Osvobození nevolníci. Ze severu.“

Pokračovala: „Od té doby, co starý pán zemřel, sem přišlo mnoho různých lidí. Vojáci z armády. Ale nevolníci ještě nikdy. Zastřelili Heu. Zastřelili Vey a starého Senea. Nezemřel, ale je postřelený.“

„Musel je vést někdo z rolnických ubikací, ukázal jim, kde jsou rozmístěny stráže. Ale nerozeznali nevolníky od vojáků. Kde jsi byla, když přišli?“

„Spala jsem za kuchyní. Všichni domácí sluhové. Šest. Ten muž se tam zjevil, jako kdyby vstal z hrobu. Přikázal: ‚Lehněte si! Ať se nehne ani chlup!‘ Poslechli jsme. Slyšeli jsme, jak střílí po celém domě. Ach, dobrotivý pane! Tolik jsem se bála! Pak střelba ustala a ten muž se k nám vrátil, mířil na nás zbraní a odvedl nás do starých ubikací. Zavřeli za námi starou bránu. Jako zastara.“

„Proč to udělali, když jsou nevolníci?“ zazněl ze tmy Ganin hlas.

„Snažili se osvobodit,“ odpověděl Esdan svědomitě.

„Jak osvobodit? Tím, že střílejí a zabíjejí? Tím, že zabijí dívku v posteli?“

„Bojují za to, co ostatní, mami.“ odpověděla jí Kamsa.

„Myslela jsem. že to všechno skončilo před třemi lety,“ řekla stařena. Hlas jí zněl cize. Tekly jí slzy. „Myslela jsem, že tenkrát to byla svoboda.“

„Zabili pána v posteli!“ vykřikl stařec, co nejpronikavěji mohl, ostře a vřískavě. „Co z toho může vzejít!“

Ve tmě byl slyšet náznak rvačky. Gana třásla starcem a syčela na něj, aby držel hubu. Vykřikl: „Pusťte mě ven!“ ale pak se uklidnil; ztěžka dýchal a reptal.

„Dobrotivý pane,“ šeptala Kamsa, v hlase měla zoufalý smích.

Bedna byla stále nepohodlnější, a Esdan si potřeboval dát bolavou nohu nahoru nebo alespoň do stejné roviny. Sklonil se k zemi. Byla studená, štěrkovitá, na dotek nepříjemná. Nebylo tu nic, o co se mohl opřít. „Kdybys na chvilku rozsvítila, Gano,“ pronesl, „mohli bychom najít pytle, něco, na čem by se dalo ležet.“

Svět sklepa se stal rozsvícením skutečný a ohromil je svou spletitou určitostí. Nenašli nic. co by se dalo využít, kromě uvolněných prken z polic. Poskládali jich několik na zem a vytvořili tak jakousi plošinu, došourali se na ni a Gana je ponořila zpět do beztvaré, jednoduché tmy. Všem bylo chladno. Schoulili se jeden k druhému, bok k boku, hřbet k hřbetu.

Po dlouhé době. po hodině či více, v níž absolutní ticho sklepa nenarušil žádný zvuk. zašeptala Gana netrpělivě: „Domnívám se. že nahoře jsou všichni mrtví.“

„To by nám všechno usnadnilo,“ pronesl Esdan.

„Ale my jsme ti pohřbení,“ řekla Kamsa.

Hlasy probudily dítě; zakňouralo, první nářek, který od něj Esdan slyšel. Bylo to tenounké, unavené fňukání nebo vztek, ne pláč. Zhoršilo se mu dýchání a chlapec mezi vzlyky lapal po dechu. „Ach, dítě, dítě, tiše, tiše,“ šeptala matka a Esdan cítil, že ho tělem houpe, kolébá a tiskne k sobě. aby ho zahřála. Téměř neslyšitelně zpívala „Suna meya. suna na… Sura rena. sura na…“ Monotónní, rytmické, šumivé broukání, zvuk. který hřál a konejšil.

Musel klímat. Ležel na prknech stočený do klubíčka. Neměl tušení, jak dlouho ve sklepě jsou.

Čtyřicet let tu žiju a toužím po svobodě, říkala mu mysl. Ta touha mě přivedla sem. Vyvede mě ven. Vydržím.

Zeptal se ostatních, jestli od náletu něco slyšeli. Všichni zašeptali ne.

Podrbal se na hlavě. „Co si myslíš, Gano?“

„Myslím, že dítěti škodí chladno,“ odpověděla téměř normálním hlasem, který měla vždycky hluboký.

„Vy mluvíte? Co říkáte?“ křičel stařec. Kamsa, jež seděla vedle něj, ho poplácala po rameni a utišila ho.

„Půjdu se podívat,“ rozhodla Gana.

„Já půjdu.“

„Máte jen jednu nohu,“ namítla stařena hněvivě. Zavrčela, ztěžka se opřela Esdanovi o rameno a vstala. „Teď se nehýbejte.“ Nerozsvítila světlo, ale pátrala po žebříku potmě, vylezla na něj, při každém kroku se nadýchla. Zatlačila a zvedla poklop. Ukázal se pruh světla. Viděli matně sklep a jeden druhého a tmavý stín Ganiny hlavy nahoře ve světle. Dlouho tam stála a pak poklop zavřela. „Nikdo,“ zašeptala ze žebříku. „Žádný zvuk. Vypadá to jako prvního rána.“

„Raději počkej,“ radil Esdan.

Sestoupila a sedla si k nim. Po nějaké době usoudila: „Když vyjdeme, budou v domě cizinci, vojáci jiné armády. Kam tedy?“

„Dá se dostat do ubikací rolníků?“ navrhl Esdan.

„Je to daleko.“

Po chvíli dodal: „Nemůžeme vědět, co se dá dělat, dokud nezjistíme, kdo tam nahoře je. Dobře. Ale pusť mě ven, Gano.“

„Proč?“

„Protože poznám, kdo jsou.“ Doufal, že má pravdu.

„A oni vás také,“ vložila se do rozhovoru Kamsa, s tím svým zvláštním břitkým smíchem. „Hádám, že se nedáte s nikým splést.“

„Správně.“ S námahou se postavil, nahmatal cestu k žebříku a pracně po něm vylezl. Jsem na tohle vážně příliš starý, pomyslel si. Zvedl poklop a podíval se ven. Dlouho poslouchal. Nakonec zašeptal k ostatním pod ním ve tmě: „Vrátím se hned, jak to půjde,“ vyplazil se ven a nemotorně se postavil. Zalapal po dechu: vzduch byl plný kouře. Světlo bylo nezvyklé, ponuré. Šel při zdi, až mohl vykouknout z dveří skladiště.

To, co zbylo z původního domu, bylo také zbořeno, vypáleno, ruiny doutnaly a byly zamaskovány smradlavým kouřem. Dlážděné nádvoří pokrývaly černé uhlíky a rozbité sklo. Nic kromě kouře se nehýbalo. Žlutý kouř, šedivý kouř. Nad tím vším se modral klidný, jasný úsvit.

Vydal se oklikou na terasu, kulhal a klopýtal, neboť mu z chodidla do nohy vystřelovala oslepivá bolest. Když došel k balustrádě, spatřil zčernalé vraky dvou letadel. V polovině hořejší terasy zel otevřený kráter. Pod ním se prostíraly zahrady Yaramery, krásné a klidné jako vždycky, stupeň za stupněm, až ke starému stromu a řece. Na schodech, jež vedly k nižší terase, ležel muž; přirozeně, klidně, paže rozhozené. Nic se nehýbalo, jen plíživý kouř a keře s bílými květy, jež se kývaly ve větru.

Pocit, že je zezadu sledován, z prázdných oken částí domu, které dosud stály, byl nesnesitelný. „Je tady někdo?‘’ vykřikl.

Ticho.

Zavolal znovu, hlasitěji.

Zaslechl odpověď, vzdálené volání od průčelí. Belhal se na stezku, na otevřené prostranství, nehledal, kam se schovat; jaký by to rnělo smysl? Zpoza domu vyšli lidé. tři muži, pak čtvrtý – žena. Byli to prostředkové, hrubě oblečení, jistě rolníci, kteří sem přišli z ubikací. „Jsem zde s několika domácími sluhy,“ řekl a zastavil se, neboť se také zastavili, deset metrů od něj. „Ukryli jsme se ve sklepě. Je tu ještě někdo jiný?“

„Kdo jste?“ zeptal se jeden z nich, popošel blíž, pokukoval po něm, viděl nesprávnou barvu kůže, nesprávné oči.

„Povím vám. kdo jsem. Ale je bezpečné, abychom vyšli z úkrytu? Jsou tam staří lidé a dítě. Jsou vojáci pryč?“

„Jsou mrtví,“ oznámila mu žena, vysoká, s bledou pokožkou a kostnatým obličejem.

„Jednoho jsme našli zraněného,“ řekl jeden z mužů. „Služebnictvo je všechno mrtvé. Kdo shodil ty bomby? Která armáda?“

„Nevím, která armáda,“ odpověděl Esdan. „Jděte, prosím, říci mým lidem, že mohou vyjít. Tamhle, ve stájích. Zavolejte na ně. Povězte jim, kdo jste. Nemohu chodit.“ Obvazy na noze se uvolnily a zlomeniny se pohnuly; bolestí ztrácel dech. Sedl si na cestičku a ztěžka dýchal. Točila se mu hlava. Zahrady Yaramery se rozzářily a zmenšily, pak se vzdálily dál a dál, až byly dál než domov.

Neztratil zcela vědomí, ale na dlouhou chvíli se mu zamotaly myšlenky. Okolo bylo mnoho lidí, byli venku, všude to páchlo spáleným masem, zápach, jenž se mu přilepil na patro a donutil ho zvracet. Byla tam Kamsa a drobný, modravě temný, spící obličejík dítěte, které měla na rameni. Gana říkala ostatním: „Pomáhal nám.“ Mluvil na něj mladý muž s velkýma rukama, dělal mu něco s nohou, obvázal ji pevněji, způsobil mu příšernou bolest a pak nastala úleva.

Ležel na zádech na trávě. Vedle něj ležel nějaký muž. Byl to Metoy, eunuch. Kůži na hlavě měl krvavou, černé vlasy ohořelé a zhnědlé. Pokožka obličeje, která měla barvu prachu, teď byla bledá, namodralá, jako dětská. Ležel bez hnutí, občas zamrkal.

Slunce hřálo. Lidé hovořili, mnoho lidí, někde poblíž, ale on s Metoyem leželi na trávě a nikdo je neobtěžoval.

„Byla ta letadla z Bellenu, Metoyi?“ zeptal se Esdan.

„Přiletěla z východu.“ Metoyův ostrý hlas byl slabý a chraplavý. „Domnívám se, že ano.“ Po chvíli dodal: „Chtějí přejít řeku.“

Esdan o tom chvíli přemýšlel. Mozek mu dosud nefungoval tak, jak by měl. „Kdo?“ zeptal se nakonec.

„Tito lidé. Rolníci. Prostředkové Yaramery. Chtějí jít naproti armádě.“

„Invazi?“

„Osvobození.“

Esdan se opřel o lokty. Zdálo se. že se mu hlava, když ji zvedl, rozjasnila. Posadil se. Zkoumal Metoye. „Najdou je?“

„Když si to bude Pán přát,“ odpověděl eunuch.

Po chvíli se Metoy pokusil podepřít jako Esdan. ale nepodařilo se mu to. „Vyletěl jsem do vzduchu.“ Došel mu dech. „Něco mě uhodilo do hlavy. Vidím dvojmo.“

„Pravděpodobně otřes. Lež a nehýbej se. Zůstaň vzhůru. Byl jsi s Banarkamyem nebo na hlídce?“

„Jsem z vaší branže.“ Esdan opožděně přikývl.

„Frakce pro nás znamenají zkázu.“ poznamenal Metoy tiše.

Přišla Kamsa a sedla si vedle Esdana. „Říkají, že musíme přejít řeku,“ řekla tiše. „Tam, kde nás vojáci ochrání. Nevím.“

„To nikdo, Kamso.“

„Nemohu s Rekamem přejít řeku.“ zašeptala. Obličej se jí stáhl, rty sevřely a obočí pokleslo. Plakala, bez slz a mlčky. „Voda je studená.“

„Budou mít čluny, Kamso. Postarají se o tebe a o Rekama. Nedělej si starosti. Bude to v pořádku.“ Věděl, že to, co říká, nemá význam.

„Nemohu jít,“ zašeptala.

„Tak zůstaň tady,“ promluvil Metoy.

„Říkají, že sem přijde další vojsko.“

„To je možné. Bude pravděpodobně naše,“

Podívala se na Metoye. ,.Ty jsi vykastrovaný. Byl jsi s těmi ostatními.“ Podívala se na Esdana. „Choya zabili. Celá kuchyně se rozlétla na kousky a shořela.“ Zakryla si obličej pažemi.

Esdan se posadil a pohladil ji po rameni a paži. Dotkl se křehké dětské hlavičky a řídkých, suchých vlasů.

Přišla Gana a zůstala stát nad nimi. „Všichni rolníci se chystají přejít řeku. Chtějí být v bezpečí.“

„Vy budete bezpečnější zde. Kde je jídlo a přístřeší.“ Metoy mluvil v krátkých větách, oči zavřené. „Pak můžete jít invazi naproti pěšky.“

„Nemohu s ním jít, mami,“ zašeptala Kamsa. „Musí být v teple. Nemohu, nemohu s ním jít,“

Gana se zarazila a podívala se dítěti do obličeje, velice jemně se ho dotkla jedním prstem. Vrásčitý obličej se uzavřel jako pěst. Narovnala se, ale nenapřímila se tak, jako vždycky. Stála shrbeně. „Dobře. Zůstaneme.“ Sedla si na trávu vedle Kamsy. Kolem chodili lidé. Žena. kterou Esdan viděl na terase, se zastavila u Gany. „Tak pojď, babičko. Je čas jít. Čluny čekají.“

„Zůstáváme,“ odvětila Gana.

„Proč? Nemůžete opustit starý dům. ve kterém jste pracovaly?“ ptala se žena posměšně, žertovným tónem. „Všechno shořelo, babičko! Tak už pojďte. Vemte tu dívku a dítě,“ Podívala se na Esdana a Metoye. letmý pohled. Nezajímali ji. „Pospěšte si.“ opakovala. „Už vstaňte.“

„Zůstáváme.“

„Bláznivé služebnictvo.“ Žena se otočila, pak zase zpátky, pak se vzdala a pokračovala v chůzi.

Ještě několik lidí se zastavilo, ale jen aby se zeptali, na okamžik. Proudili dolů po terasách, po sluncem zalitých stezkách podél tichých nádrží, směrem k úschovnám loděk za velkým stromem. Za chvíli byli všichni pryč.

Slunce pálilo stále víc. Jistě bylo kolem poledne. Metoy byl bledší než jindy, ale posadil se a prohlásil, že už většinou vidí jednoduše.

„Měli bychom jít do stínu, Gano.“ řekl Esdan. „Metoyi, dokážeš vstát?“

Potácel se a kulhal, ale šel bez pomoci, a došli do stínu zahradní zdi. Gana se odešla poohlédnout po vodě. Kamsa nesla Rekama v náručí a tiskla ho k hrudi, aby ho ochránila před sluncem. Dlouho nepromluvila. Když se usadili, pronesla napůl tázavě a rozhlížela se zasmušile kolem: „Jsme tu úplně sami.“

„Zůstali tu i jiní. V ubikacích,“ poznamenal Metoy. „Oni se objeví.“

Gana se vrátila; neměla žádnou nádobu, ve které by přinesla vodu, ale namočila šátek a položila ho Metoyovi na hlavu. Otřásl se. „Už můžeš lépe chodit, takže můžeme jít do ubikací, vykastrovaný. Tam můžeme bydlet.“

„Na ubikacích jsem vyrostl, babičko,“ odpověděl. A brzy nato, co řekl, že může chodit, se vydali na kulhavou a nejistou cestu po silnici, kterou si Esdan mlhavě vybavoval, silnici ke kleci pro skrčence. Zdála se dlouhá. Došli k vysoké ohradě, brána byla otevřená.

Esdan se otočil a chvíli se díval na trosky velkého domu. Gana se zastavila vedle něj.

„Rekam zemřel,“ řekla šeptem.

Zatajil dech. „Kdy?“

Zavrtěla hlavou. „Nevím. Chce ho chovat. Až ho přestane chovat, položí ho.“ Podívala se otevřenou bránou na řady chatrčí a baráků, na vysušené zahrádky, na zaprášenou zem. „Je tu spousta malých dětí,“ pronesla. „V zemi. Dvě moje. Její sestry.“ Vešla za Kamsou dovnitř. Esdan ještě chvíli stál ve vchodu a pak vešel dovnitř, aby udělal, co bylo třeba: vykopat pro dítě hrob a čekat s ostatními na osvobození.

přeložila Blanka Štěpánovu

LOĎ, KTERÁ ZPÍVALA

Anne McCaffrey

LOĎ, KTERÁ ZPÍVALA (1970)

PARTNERSTVÍ

(s Margaret Ballovou) (1992)

LOĎ, KTERÁ HLEDALA

(s Mercedes Lackeyovou) (1992)

MĚSTO, KTERÉ BOJOVALO

(s S. M. Stirlingovou) (1993)

LOĎ, KTERÁ VYHRÁLA

(s Jody Lynn Nyeovou) (1994)

[česky dosud nic nevyšlo]

Narodila se jako věc a kdyby neprošla encefalografickými testy pro novorozence, také by tak skončila. Vždycky existovala možnost, že přes znetvořené údy je mysl v pořádku, a byť uši slyšely jen slabě a oči viděly rozostřeně, mozek byl bdělý a vnímavý.

Elektroencefalogram vyšel nečekaně skvěle a zprávu se záhy doslechli i zarmoucení rodiče. Čekalo je poslední nemilosrdné rozhodnutí: buď dítě nechat zemřít, nebo vložit jeho mozek do některého z mnoha strojů. Potomek by tak necítil bolest a po několik století by pohodlně žil v kovové skořápce a sloužil Ústředním světům.

Přežila a dostala jméno Helva.

Tak začíná první román o Helvě. Loď, která zpívala, v níž se Helva stane vědomím mezihvězdného plavidla a tragicky ztratí svého prvního společníka. Jennana Sahira Silana, když se snaží zachránit náboženskou společnost z planety odsouzené svou mateřskou hvězdou k zániku. Zbytek prvního románu vypráví o Helvině cestě z žalu za novým, stejně spřízněným společníkem. Jejím svalem se stane Niall Parollan. bystrý a nekonformní sukničkář, a společně se pustí do dobrodružství, jež popisují další romány, vzešlé ze spolupráce s jinými spisovatelkami.

Anne McCaffrey

LOĎ, KTERÁ SE VRÁTILA

Anne McCaffrey

Helva prohrabávala bohaté hudební databáze a hledala něco extra, když její pozornost přitáhly vnější senzory. Soustředila se na poplašné hlášení. Přímo před nosem měla iontové stopy početného konvoje malých, středních i těžkých lodí. Proletěly tudy už před několika dny, ale stále dokázala cítit jejich zplodiny. Rozhodně z nich mohla vyčíst signatury. Okamžitě zvýšila citlivost na maximum, ale zachytila jen slaboučké odrazy na levoboku, skoro za dosahem čidel.

„Krapet stranou dopravních tras,“ zabručela.

„Přesně tak,“ odpověděl Niall.

Láskyplně se usmála. Od posledních úprav se hologram opravdu zlepšil. V křesle pilota seděl Niall Parolan. Pravačku měl nataženou vedle hladké klávesnice, levou položenou na opěrce. Vždycky býval marnivý a tak nosil i teď černý palubní oblek – protože teď, když mi prošedivěly vlasy, mi černá sluší. Hustou stříbrnou hřívu si vždycky ulízl dozadu a trochu se zakřenil do míst, kde byla ona.

„Kde přesně jsme, Nialle? Nedávala jsem moc pozor.“

„Ha! Zase někde v oblacích…“

„Třeba tam,“ odvětila přátelsky. Tak ráda zase slyšela jeho hlas.

„Jsem přesvědčen…“ odmlčel se, než program našel aktuální souřadnice, „že v oblasti Cefea tři.“

„Vypadá to tak. Co by tu mohla dělat velká flotila? V téhle části vesmíru nebývá moc rušno.“

„Vytáhnu atlas,“ odpověděl Niall přesně podle programu.

Bylo trochu nezvyklé, že si sestavila hologram dva měsíce mrtvého muže, ale s jeho oživenou podobou se cítila daleko lépe. „Společnost“ ji zbaví smutku, dokud svůj mrtvý sval nevrátí na základnu Regulus. A nezjistí, že tu už na ni čeká jiný, dostatečně snesitelný sval. Sedmdesát osm let, pět měsíců a dvacet dní byla doba příliš dlouhá na to, aby ji jen tak škrtla. Když už má dostatečně schopnou techniku, proč by ho svým způsobem neoživila? Na společný život s ním měla rozhodně dost vzpomínek. Brzy se bude muset s Niallem rozloučit, ale to až nebude potřebovat zahnat smutek. Ne že by si žalu za život neužila dost – třeba když přišla o svého prvního společníka Jennana hned po pár letech, přestože spolu měli být celý život.

V té době byl Niall Parollan její spojka s Mozkem Ústředních světů a Úřadem svalů pro lodi na základně Regulus. Po sérii relativně krátkých a mizivě úspěšných pokusů s jinými svaly Nialla ráda přijala za svou pohyblivou polovičku. Společně se pak potloukali Galaxií. Jakmile se Niallovi podařilo Ústředním světům splatit její dluhy za výchovu a vzdělání, stali se agenty na volné noze a mohli si tak vybírat úkoly podle chuti. Do mlhoviny Koňské hlavy, jak jednou navrhla Jennanovi, neodletěli.

NH-834 měla ve své hvězdokupě dost práce i dobrodružství.

„Nezkusíme je o kousek dohnat, Nialle?“

„Aspoň se trošku zabavíme.“

I když hologram přelétl prsty po řídícím pultu, změnu kurzu provedla ve skutečnosti ona. Ale to by udělala stejně. Niall vlastně nic řídit nemusel, ale ráda mu dávala úkoly. Často jí nadával, že mu dává přesně tu práci, kterou nesnáší. Ona vždy odsekla, že trocha těžší práce ještě nikoho nezabila. Když začal stárnout, samozřejmě se tím začal ohánět. Když se stal jejím svalem a ona NH-834, byl Niall čtyřicátník, takže se na člověka z masa dožil dost vysokého věku.

„Mám tuhý kořínek,“ ozval se překvapivě hologram.

To myslím nahlas? Musím, aby mi program dokázal odpovídat.

„S dobrou péčí vydržíš staletí,“ odpověděla jako obvykle.

Provedla obrat o devadesát stupňů, vypočítaný na ovládacím pultu.

„Neflákej se, holka,“ a Niall se i s křeslem otočil k desce, za níž se ukrývala její titanová schránka.

Napadlo ji, že by trochu pozměnila jeho program, ale pak se raději rozhodla zjistit něco víc o tajemné invazi.

„Proč tomu říkáš invaze?“ zeptal se Niall.

„Tolik lodí, a všechny letí jedním směrem? Co to může být jiného? Náklaďáky necestují v konvojích. A rozhodně ne tady. Nomádi se zase drží svých tras v obydlenějších sektorech. A pokud jsme přečetli jejich KPS správně…“

„… což bys ani jinak neuměla, přítelkyně milá…“

„Mají palivo říznuté víc, než se povoluje náklaďákům, a nechávají za sebou po vesmíru pěkné svinstvo.“

„Vesmír si nenecháme zaneřádit, ne?“ Hologram zvedl pravé obočí jako kdysi často Niall. „A řezané palivo taky nevidíme rádi. Měli bychom někoho varovat?“

Helva si našla v atlasu příslušný sektor. „Jenom tu jedinou obyvatelnou planetu v soustavě, do níž zřejmě letí. Ravel…“ Při tom jménu jí překvapením poskočilo srdce, „že zrovna ten.“

„Ravel?“ Slušný program, když ten starý záznam našel tak rychle. „Ravel se jmenovala hvězda, co se proměnila v novu a zabila tvůj sval Jennana, ne?“ zeptal se Niall, i když to dobře věděl.

„Nemusíš mi to připomínat,“ opáčila kysele Helva.

„Mého největšího soupeře,“ dodal Niall jako vždy, roztočil křeslo a beze stopy lítosti se na ni zazubil. „Nesmysl. Je mrtvý už skoro sto let…“

„Mrtvý, ale ne zapomenutý…“

Helva se odmlčela, protože Niall měl pravdu jako vždycky, i když byl mrtvý. Možná nebylo správné nechat ho odmlouvat. Ale totéž by řekl i zaživa a řekl to mnohokrát, neboť jinak by se jeho reakce nedostala do programu.

Kdyby jí diagnostické přístroje označily příčinu jeho slabosti, byla by mohla předejít jeho smrti. Nějak určitě.

„Dojíždím, miláčku,“ řekl jí jednou, když už své vyčerpání nemohl skrývat. „Co bys čekala od druhu, který degeneruje? Měl jsem štěstí, že jsem žil tak dlouho. Díky tvému obskakování posledních sedmdesát let.“

„Sedmdesát osm.“ opravila ho tehdy.

„Nerad tě tu nechám samotnou, drahá,“ došel k panelu, za nímž byla zavřená, a položil na něj tvář. „Ze všech ženských mého života jsi byla ta nejlepší.“

„Jenom proto, že mě jsi nemohl mít,“ odpověděla.

„Ne že bych to nezkoušel,“ odpověděl hologram s typickým úšklebkem.

Helva pronesla větu spolu s ním. Vzpomínat a přemýšlet nahlas není nejlepší nápad. Brzy neodliší vlastní paměť od programu.

PROČ nepoužila protetické tělo, jež jí Niall koupil za skoro všechny společné peníze a málem se s ní kvůli němu navěky rozhádal? Zoufale toužil po fyzickém kontaktu, i když by byl podle ní falešný. Protéza by v Niallových očích a náruči byla jí samou, protože by ji ovládala. A on se ji tolik snažil dostat. Protetické firmě Sorg dodal holografickou sochu, hotovou dávno předtím, než se stal jejím svalem, sestavenou podle genetického obrazu a hologramů jejích rodičů a sourozenců. Dokud jí to neřekl, nevěděla, že její rodiče měli i jiné, tělesně normální děti. Lidé ve skořápkách se ale neměli zajímat o své rodiny: žili jinak a byli jiní. Zapřísahal se. že její případný vzhled oproti genetickým předpokladům nijak nevylepšil – hologram představoval nevídanou krasavici. Dokonce jí předložil k nahlédnutí své podklady.

„Nemusí se ti to líbit, milá.“ řekl svým obvyklým neuctivým tónem, „ale jsi modrooká blondýna a dost bys vyrostla. Přesně takové ženské mám rád. Tvůj otec vypadal moc dobře a já tě udělal spíš po něm, protože dcery často připomínají tatíka. Ne že by tvá máma byla k zahození. Všichni tvoji sourozenci jsou šik a já nepřidal nic, co by neměli.“

„Prostě jsi na bloncky, netvrď mi něco jiného!“

„A tvrdil jsem snad?“ odpověděl hologram a Helva se rychle přenesla do současnosti a skutečnosti, jíž se snažila vyhnout, neboť v ní byl Niall Parollan mrtvý. Definitivně studený. Zbytek toho, čemu říkal „chatrná schránka“, leželo ve stázi v jeho bytě. Smrt měl klidnou – na rozdíl od života, plného hluku, běsnění a teatrálních výstupů. V jednu chvíli sondy ukazovaly slábnoucí životní pochody, v příští už tenká rovná linka nicoty sdělovala, že tresť osobnosti, jež byla Niallem Parollanem, odešla tam, kam už se duše či spirituální esence odebírají.

Nedokázala plakat, ale byla otřesena. Později si uvědomila, že celé dny jen visela ve vesmíru a snažila se nějak srovnat s jeho skonem. Pořád dokola si opakovala, že spolu byli tak dlouho a že je to něco úplně jiného než po pár letech s Jennanem. Jennan nedostal šanci prožít plný, dlouhý, plodný život. Niall ano. Samozřejmě nemůže chtít ještě pár měsíců, zvláště když v posledních deseti letech nemohl žít tak, jak byl zvyklý, drsně a naplno. Samozřejmě se za posledních sto let naučila vyrovnat s žalem. Vtom si uvědomila, že sama návrat na základnu Regulus nezvládne. Trval na svém právu být pohřben po boku dalších hrdinů Služby, když je (a zvláště ji) musel celá ta léta snášet. Když to nadhodil, byli zrovna k Regulu daleko blíž. Přesto se však rozhodla mu přání splnit.

V dosahu nenašla žádné jiné mozkové lodě, jež by mohla požádat o doprovod. Byli právě s Niallem na průzkumu nezmapovaných soustav. Zalitovala, že tehdy z Ravelu s Jennanovou mrtvolou měla doprovod. Ne že by se tentokrát chtěla zabít. Tím už prošla při prvním pohřebním letu k základně Regulus. Tehdy ji napadlo naprogramovat kopii. Aby si to nemusela připustit tak rychle? Takovou drobnou úchylku si jistě může dovolit – pokud je to vůbec úchylka. Na Regulu o ní nemusí padnout ani slovo. Budou rádi, že si může vybrat nového společníka. O zkušené myslící lodi byla na citlivých misích vždycky nouze. Helva patřila k nejlepším, skořápku měla plnou nejnovějších technologií, určených pro lodě i pro stanice. Jako to pitomé náhradní tělo, co jí Niall koupil a co si ho nikdy ani nezkusila. Nemohla. Prostě nemohla žít v Sorgově protéze. Jistě, věděla, že Tia to dělá a je ráda za možnost vyjít ze skořápky a pojíždět. Děsné slovo. S Niallem se o samotnou myšlenku protetiky mnohokrát do krve pohádali.

„Kdybych přišel o ruku nebo o nohu, dala bys mi falešnou, ne?“ odpovídal jí často.

„Abys mohl chodit a používat ruce. ale to je něco jiného.“

„Protože víš, co bych používal na tebe, viď?“ Byl už tak blízko krycímu panelu, že z jeho tváře viděla jen vzteklý flek. Byl zlostí bez sebe, že je tak nesmlouvavá. „O můj poslední úd nestojíš, co?“

„Aspoň že takové protézy nedělají,“ ušklíbla se.

„Chceš se vsadit?“ Otočil se k ní zády, rozvalil se v křesle a pohledem probodl řídící pult. „Holka, tvůj problém je, že jsi zestárla v tomhle sudu. V plastonu. Nevíš, o co přicházíš!“ Smutně zavrčel.

Vzhledem k tomu. že sama sebe považovala za otevřenou a snášenlivou, ji obvinění ranilo. A bolelo ji i teď. Možná byla na tělesnou svobodu opravdu příliš stará. Nedokázala si však představit, že by ona, Helva, ovládala to prázdné tělo. Ne všechny mozkové lodi, s nimiž o protézách mluvila, je chápaly jako náhradu za sebeobětování ve skořápce. A to některé z nich čerstvě nastoupily. Jistě, Tia – Alex/Hypatia AH-1033 – jako dítě opravdu chodila. Možná, jak na ni jednou z plných plic zařval Niall, by si měla nechat trochu občerstvit názory na etiku. Na mozkovou loď přece jen nebyla zas tak stará. Proč nedokázala protézu přijmout, když tolik toužil, aby ji používala? Žila s Niallem dost dlouho, jak by tedy mohlo jejich vztah změnit, kdyby se mu konečně oddala? Rozhodně se necítila jako technická vestálka, jak ji Niall jednou nazval. Nebyla prudérní. Byla jen upravená tak, aby se smířila se svou podobou a vytažení ze schránky pro ni znamenalo nejhorší myslitelný osud. Chodit v protéze neznamená přijít o skořápku, křičíval na ni. I když jednou přišla o vnímání vnějšího světa, krunýř nikdy neopustila. Byla dokonce skoro bez sebe, ale nikdy bez schránky. Nedokázala to prostě to pro Nialla nemohla udělat. Pro něj? Ne, tak si ho zavázat nesměla. Tak slabé slovo stěží vystihne reakci na jeho nerozumný, ale tak mužský požadavek. No, odmítla. Teď svého rozhodnutí litovala. Kdyby ale Niall zůstal naživu, změnila by ho? Spíš ne, neboť lítost v ní probudila právě až jeho smrt.

„Pokud možno dřív, než ztratím potenci, má milá,“ promluvil hologram.

„Kdybys věděl, jak je mi to líto. Nialle…“ zabručela.

Senzory zabzučely tokem informací. Nevzpomínala si, že by chtěla spektrální analýzu iontové stopy. Byla však natolik pevnou součástí provozních procedur, že ji zřejmě automaticky spustila mezi sebemrskáním a nasloucháním hologramu.

„No, mají zbraní, jak kdyby šli na medvěda, co?“

„Jo,“ přitakal Niall. „Na jakého medvěda?“

„Ty zbožné fanatičky na Chloé se balily do kožešin, takže metafora odpovídá,“ vysvětlila. „Vzpomínám si, jak vesele odkvačily…“

„Vesele?“ Niall se polekal. „Ty takové slovo nikdy neslyšely. A kdo si tedy v téhle díře vyrazil na medvědy?“

„Tak to si poslechni, přítelíčku. Jsou na obyvatelné planetě, a protože stojí o trest stejně, jako když jsem je viděla poprvé, pojmenovaly ji Ravel.“

„Kajícný trik, aby nezapomněly na své hříchy,“ poznamenal Niall zarytě.

Helva prohlédla hlášení, „Mám identifikaci návštěvníků. Piráti,“ shrnula, neboť stopy se shodovaly se záznamy kolnarských nájezdníků. Malá plavidla, spíše jachty, pár větších, zřejmě náklaďáků předělaných pro piráty, a dva velké, ale postarší křižníky.

Niall se otočil i s křeslem a vytřeštil na ni oči. (Program dokázal reagovat opravdu hbitě.) „Kolnarští? Ti parchanti, co přepadli tvého kamaráda stanici, Simeona?“

„Přesně ti. Ústředním světům se při tom velkém zátahu nepodařilo pochytat všechny.“

„Mazaný hajzlíci, tihle Kolnaršti.“ Hologram se už tvářil smrtelně vážně. „Poslední zprávy z Regulu tvrdí, že bez šrámu unikly dvě skupiny, možná dokonce čtyři. Na Ravel při jejich způsobech stačí jediná tlupa lovců.“ Hologram bezmocně plácl oběma rukama o opěrky.

„Zajímalo by mě, jestli je na palubě ještě někdo naživu. Ten virus, co na ně vypustil doktor Chaundra, byl pěkně hnusný.“ Povzdychla si. „Kolnarští umírali jako mouchy,“

Kolnarští – odpadlíci natolik dobře přizpůsobení tvrdým podmínkám domovského světa, že byli považováni za samostatný poddruh lidského rodu – odolávali i nejsmrtelnějším virům a planetám. Žili krátce, dospívali ve věku, v němž jiné muže navštěvuje puberta, ale krátkodechá pokolení byla přesto velice nebezpečná. Přepadali všechno, co mohli, od planet přes stanice po obchodní konvoje, z ukořistěných lodí rozmnožovali pirátskou flotilu a z jejich posádek dělali otroky. Po téměř zdařeném útoku na Vesmírnou stanici 900 si mohlo být Válečné loďstvo Ústředních světů vcelku jisté, že z jádra pohyblivých kolnarských jednotek mnoho nezbylo. Všechny ostatní měli velitelé hledat a ničit bez varování.

„Ha,“ hekl Niall. „Kolnarští se jistě přizpůsobili i tomuhle viru, když vezmeš v úvahu jejich tuhý kořínek a splašený metabolismus.“

„Obávám se. že máš pravdu. Kdo jiný by byl dost šílený na létání v takových vracích? I nomádi si dávají na emise větší pozor,“ řekla Helva.

„Hlavně pokud chtějí dál kočovat mezi soustavami. Je moudré se hnát za Kolnarskými?“ zeptal se Niall trochu nesvůj. „Byla by z tebe slušná kořist.“

Helva se v duchu otřásla při vzpomínce, co kolnarský velitel. Belazir t-Marid, jednou málem provedl se staničním mozkem Simeonem. Zvláštní, že jí to Niall připomněl. Věděla, že na programu odvedla dobrou práci, ale… Může snad rozumně věřit ve stěhování duší? Nebo ve vtělení Niallova ducha do hologramu?

„Nemůžu ty krávy na Ravelu nechat napospas Kolnarským, stejně jako jsem je nemohla nechat nově. A je v tom jistá spravedlnost,“ vzdychla. „Uvidíme. Je to skoro sto let, co jsem je musela odvézt z jejich planety, než ji sežehlo místní slunce. Ústředním světům chvíli trvalo, než našly dostatečně vzdálenou soustavu, kde budou v bezpečí před novami i běžným lidským zlem. Doufejme, že mají na obranu nějakou moderní techniku. Pokud ne proti novám, tak alespoň proti dravcům. A Atlas tvrdí, že slunce je stabilní. A mají, nebo alespoň měly, přistávací plochu pro konvertity odjinud.“

„Hm!“ Hologram si znechuceně odfrkl. „Nějaké družicové systémy?“

„Ani zmínka. Za posledních čtyřicet let žádný kontakt. No, asi jim vpadnu do meditací, nebo co to tam vlastně vyvádějí. Na planetě jsou jen ženy. Nemůžu přece nechat Kolnarské. aby vztáhli pracky na ty zbožné nevinné panny, ne?“

„Rozhodně by to byla pěkná podívaná,“ pravil bez lítosti Niall.

„Mlč, ty chlíváku, ty sadisto,“ okřikla ho co nejpřísněji. Možná by měla hologram vypnout. Ne. potřebuje ho, v každém případě, protože v jeho programu byla tresť sedmdesáti osmi let zkušeností… jeho i jejích.

„Sadista jsem nikdy nebyl, drahá Helvo,“ opáčil povýšeně a pak se zazubil. „Přiznám se k hedonismu, ale žádné z mých žen má pozornost nikdy nevadila… kromě tebe! Napadlo tě vyslat zprávu o hrozícím nebezpečí Ústředním světům?“

„Zrovna to dělám, a,“ odmlčela se, aby na konec přidala POZOR VŠICHNI, „a už je pryč.“

Poprvé pocítila úlevu, že se může komunitě přiblížit, aniž by ji urazila přítomností muže. Program na chvíli uloží, neboť Niall mluví i bez jejího vědomí. Nejspíš tentokrát nebude tak těžké je přesvědčit, aby se schovaly. Skutečnost, že je už jednou zachránila, jí možná dodá autoritu, poslechnou ji a rozprchnou se po planetě, než Kolnarští dorazí. Rozhodně! Nenechá je padnout za oběť kolnarskému násilí a brutalitě. Ravel byl cestou na Regulus jen malá odbočka. Nejenže se cítila lépe, že má místo truchlení nad Niallem něco užitečného na práci, ale povzbudilo ji i to, že ji někdo potřebuje. Jako ji potřebovali na starém Ravelu a jako potřebovali Jennanova otce na Parsae. Tragédie nastane, když ti, kdo mohou pomoci, nejsou v pravý čas na správném místě. Ona tu je. Potřebují ji. Rourami, jež jí dodávaly výživné látky, jí proběhla síla.

„Jseš ve formě, co?“ zeptal se bystře hologram. „Rázná holka! Musíme udělat, co je třeba. Údaje naznačují, že mají spoustu drobnějších sídel, říkají jim kláštery. Od dob na Chloé populace vzrostla.“ Povzdychl si. „Geoekologická data nejsou dost podrobná, abych našel úkryty. Mají ale dost bujnou vegetaci.“

„Spoustu lesů. hor a údolí. Skrýší bude dost, když se rozdělí. Kolnarští je nedostanou ani ze vzduchu. Pokud ovšem neztratí hlavu.“ řekla Helva s nadějí v hlase. „Stačí, aby dělaly mrtvého brouka, než dorazí flotila.“

„Tedy,“ poznamenal cynicky hologram. „pokud má flotila v dosahu nějaké jednotky, aby se sem dostaly včas, a pokud jí taková banda bude stát za záchranu. O té jejich víře jsem nikdy neslyšel… Vnitřní mariánský kroužek. Kdo je ten Marián, co ho uctívají?“

„V tomhle je mariánský přídavné jméno od Marie, matky Ježíše.“

„Aha… a co je ten Vnitřní kroužek?“

„Nevím a ani na tom nezáleží, ne? Musíme je varovat.“

„Možná už nebude koho,“ nadhodil Niall. „Počkej, řekla jsi právě, že populace oproti Chloé vzrostla? Jak může náboženský řád v celibátu udržovat početní stavy?“

„Konvertitky,“ navrhla. Často přemýšlela, jak podobné menšiny mohou praktikovat víru, jež odmítá rozmnožování coby hřích. „Před čtyřiceti lety nějaké přiletěly.“

„Hm.“ udělal Niall a vzápětí ten nápad zavrhl. „I kdyby obrátily malé holky, jak by ty dnešní padesátnice utekly před Kolnarskými?“

„Partenogeneze?“ navrhla.

„To je, přinejmenším, panenské početí.“ Zahihňal se.

„To by souhlasilo s teoriemi o Marii.“

Nial se ušklíbl. „Tehdy to byl první zaznamenaný případ exogeneze.“

„Možná, ale to nic nemění na vlivu Mesiáše na lidstvo.“

„To připouštím.“

„Úžasně velkorysé.“

„Zpátky na zem, holka,“ zavrtěl se v křesle. „Napřed musíme zjistit, jestli je koho zachraňovat. A jestli je kam se schovat, aby je Kolnarští nenašli do příletu flotily. Tu bandu bych neposlal ani na svého nejhoršího nepřítele… ani na druhého nejhoršího.“ Helva právě prohlížela záznamy o Kolnarských. „Možná hledají novou základnu. Ústřední světy jejich domovskou planetu sterilizovaly.“

„Tak to bychom jim tenhle Ravel, co vypadá tak pěkně, neměli nechat. Takové psy bych v sousedství viděl nerad…“

„Na Ravelu žije domorodá psovitá šelma. To jsi zase četl přede mnou?“ zeptala se překvapena, neboť soupis místní fauny jí zrovna vyjížděl z databáze.

„Většina planet typu M, na nichž jsme byli, zná nějakého psovitého tvora. Kočky to vždycky nezvládnou.“ Pohrdavě se na ni podíval. Připomínal povahou spíše psa. ale ona si už dávno ujasnila, že má ráda spíš kočičí nezávislost. Na cestách mezi hvězdami se o výhody obou druhů často přátelsky škorpili. „Žijí tam dravci. Náš Vnitřní kroužek navíc nemá zbraně a neloví. Jsou to vegetariánky.“ Znovu se na ni zazubil.

„Takže jsou čistě organické?“ zeptala se Helva nevinně.

„Přesně ten panenský organický materiál, co Kolnarští tak rádi.“ Hologram si zamnul ruce a poočku se na ni podíval.

Nevěnovala mu pozornost. „Navíc mají mírné podnebí. Proti Chloé příjemný rozdíl, tam pořád mrzlo.“

„Cože?! Žádné drsné podmínky jim tu neumrtvují tělo a duši?“

„Ne. Navíc má planeta slušnou ekologickou rovnováhu, do níž nezasahují. Ani nezdomestikovaly žádné místní druhy, údaje jsou ovšem čtyřicet let staré, od posledního přistání. Žijí v harmonii s prostředím, říká se tady, a neplení zdroje.“

„Což každému usnadňuje, aby poplenil je. To se taky stane. Ale když o tom tak přemýšlím, ani bych nechtěl vidět, jak ty květinky na zeleném pažitu Kolnarští připravují o věnec.“

„Taky jim to nedovolíme,“ ozvala se bojovně Helva, byť vroucně doufala, že nenarazí na stejnou nedůvěru a zbožný fatalismus jako posledně. Tehdy stál Jennana život.

„Upřímně řečeno, drahá, nevím, jak bych ti mohl být užitečný. Víš, jakou mám pověst, pokud jde o ženy…“ spustil hologram.

„Mluvit budu já,“ skočila mu rozhodně do řeči.

Opřel se a zhoupl křeslo dozadu. „Zajímalo by mě, jestli ses pro ně v tom Vnitřním kroužku stala spasitelkou.“

„Nesmysl. Z původní komunity už nebude žádná naživu. Nevěřily v umělé prodlužování života…“

„Všechno léčily modlitbou?“

„Vyhýbaly se všem nečistým látkám. Jako Kolnarští.“

Niall se po ní otočil. „Možná Kolnarské přivítají jako zkoušku bůhvíkterého Boha, co ho vyznávají…“ Odmlčel se a zamračil. „Marie nikdy bůh nebyla, ne? Tedy bohyně? No, v každém případě, nebudou si myslet, že Kolnarští mají osvědčit pevnost jejich víry?“

„Doufám, že ne. Co nám zbylo z těch pásků, které nahrál Simeon?“

„Počítám, že mluvíš o scéně se znásilněním. Má nejoblíbenější,“ poznamenal Niall a zabubnoval prsty. „Netroufneš si snad pustit něco takového nevinným…“

„Obraz zmůže víc než tisíc slov,“ ocitovala. „Pokud budeme muset po planetě létat tolik, jako s Jennanem na Chloé, musím všude přehrát krátkou a údernou scénu. Nejspíš jim ukážu hologram,“ dodala, neboť byla spokojená se svým prvním holografickým programem.

„Pokud ho zvládneš aspoň zpoloviny tak dobře, jako můj, zabere to, zlato.“

Helva se lekla a zvětšila jeho holografický obraz. Byl to jen přelud… maličko viděla i zdroj světla. Jak by mohl Niall vědět, že je hologram? Pak si vzpomněla, že s ním programovala jeden na Astradě III, kde museli nedůvěřivému publiku přehrát historickou událost. Jistě měl na mysli tohle. „Nikde nemůžu najít, kolik by jich teď mohlo být,“ dodala, když ještě několikrát prolétla údaje o Ravelu.

„Treba neprovádějí sčítání lidu. Mají vůbec nějakou loď?“

„Ne, ale mají hlídkovou družici!“ zvolala vítězně.

„A jak daleko je nejbližší obydlená soustava, kde poplach uslyší a něco podniknou?“ zeptal se Niall. „Nejspíš je tam jenom obvyklé přitroublé varování…“ A předvedl družici s monotónním hlasem automatu: „… Toto… je… zakázaná… planeta. Nepokračujte… blíž.“ Strojový hlas nahradil prudérní fistulkou. „Nebo vám flotila naplácá.“

Helva se zasmála, aby ho nezklamala. „Naše zpráva je vyburcuje. Hlášení mozkové lodi nemůže nikdo ignorovat.“

„A to je dobře,“ ozval se bojovně Niall a udeřil pěstí do pultu.

Neozvala se rána. Bude na tom muset zapracovat… až se jí podaří zachránit Chloity, tedy spíše Chloitky nebo Raveliánky Vnitřního mariánského kroužku před první fází kolnarského útoku. Musí všem ukázat, jak jsou Kolnarští nebezpeční a krvežízniví, aby se držely pokud možno co nejdál.

Helva se teď řítila iontovou stopou a zplodiny byly tím citelnější, neboť zkrátila relativní vzdálenost mezi částicemi. Za dvacet hodin flotilu předhoní. Na Ravel dorazí o čtyři nebo pět dní dříve. V dosahu soustavy musí začít brzdit, ale to čeká i Kolnarské.

„Nezapomeň se zahalit,“ připomněl Niall a vstal z křesla. Protahoval se. dokud si nebyla jistá, že slyší praskat klouby. Musela si připomenout, že právě proto hologram obdařila jen hlasem a ne dalšími zvuky. Protahovat se mohl, ale ten děsný praskot, když si prolamoval prsty, mu nepovolila. „Měl bych se trochu natáhnout, než veselíce propukne.“

„Dobrý nápad. Než si odpočineš, vytvořím hologram a pak se tě zeptám na názor.“

Niall zašel do chodbičky ke svým pokojům. Copak si neuvědomil, že právě tam leží ve stázi na pryčně?

Na maskovací zařízení, jež kolem lodi ohýbalo světlo a signály čidel, skoro zapomněla. Použila je zatím jen jednou a Niallovi nadále tvrdila, že pro mozkovou loď je taková technika opravdu jen plýtváním. Teď se jí znovu hodí. Mozkové lodi neměly na obranu žádné zbraně a zmizení bylo daleko účinnější než nejsilnější štít.

Když rozvážně stříhala záběry z kolnarského obléhání Vesmírné stanice 900, vzpomínala na první setkání s Chloitkami. Tentokrát alespoň její sval nemůže zemřít, byť Jennanovu smrt také nikdo nechtěl. Navíc znala víc triků než tehdy jako mladá mozková loď.

Hnala se k planetě a dlouho předtím, než ji mohly zachytit kolnarské senzory, se zahalila. Oni se samozřejmě na jejím monitoru objevili, byť jen jako ploché tečky. Podle síly signálu, když šla před ně, se však o nich mnohé dozvěděla. Zaprvé jich bylo více, než čekala podle mraku zplodin. Z celé flotily žádná loď neodpovídala těm, které napadly jejího přítele Simeona, ale to ji nijak neutěšilo.

Kolnarské loďstvo sestávalo z neuvěřitelné sbírky velkých lodí i malých jachet, kořisti předchozích útoků – byl jich rovný tucet, nacpaných lidmi k prasknutí; pasažéři zřejmě z nouze obývali i záchranné moduly. Podmínky na palubě by musely být strašné, i kdyby se systémy na podporu života dokázaly s nadměrným nákladem vypořádat. Tři střední náklaďáky, stejně nadupané malými i velkými Kolnarskými. Dva křižníky, dost staré, naložené raketami a jinými zbraněmi. Dva větší náklaďáky táhly ještě vleky, každý pět kousků, a celý konvoj tak zdržovaly. Čtyři vleky vezly jen munici, rakety a náhradní díly, pátý zřejmě jídlo, protože z něj necítila kov. Devatenáct lodí. Hotová armáda, jistě schopná porazit obyvatelstvo Ravelu na hlavu. Jistě právě proto si nešťastnou planetu vybrali.

Nové údaje poslala na nejbližší základnu flotily – doletí k ní za deset dní. Admiralita se zapřísáhla, že vyhladí kolnarské piráty jednou provždy. Ambiciózní velitel předsunuté hlídky má teď příležitost s Kolnarskými zatočit a vybudovat si na tom kariéru. Malá, moderní jednotka snůšku zastaralých plavidel snadno zničí. Na druhou stranu. Kolnarští budou bojovat do posledního chlapce, schopného unést zbraň nebo odpálit raketu… a těch měli požehnaně. I kolnarské ženy byly nelítostné bojovnice. Z údajů o jejich životním stylu vyrozuměla, že většina žen v otroctví rodila další a další válečníky.

Hnala se dál. Ráda by měla více informací o Chloitkách. Život v lůně přírody na cizí planetě vypadal jako dobrý nápad, ale skutečnost znamenala něco úplně jiného. Jak ke své smůle zjistila i původní skupinka před sto lety na Dafnis a Chloé.

Dokončila holografické představení nechutnějších kolnarských návyků, včetně postupu invaze na mírumilovné planetě Betel. Trojrozměrné záznamy se našly mezi troskami a byly použity při procesu se zatčenými z VS900. Měla radost, když na jednom našla jasný záběr, jak Kolnarští zacházejí s každým, kdo se jim postaví. Právě takovou krátkou a údernou lekci chtěla promítat. Sestříhala záznam, přidala komentář a naprogramovala vnější projektory.

To by mělo ušetřit čas, který by jinak musela promarnit hádkami. Chtěla všechny obyvatelky Ravelu schovat do bezpečí, a to dříve, než Kolnarští dorazí.

Nialla nebudila – proč ho obtěžovat, když spí jako zabitý – či spíše jeho hologram. Vždycky ho bylo těžké vzbudit, ale jakmile se probral, za pár vteřin byl čilý. Měla dost času, zvolna tedy oblétla planetu z noční strany na osvětlenou a identifikovala sídliště… až příliš hojná. Do každé osady zaletět nestihne. Jak se mohly ve zbožném celibátu rozmnožit od posledního odhadu skoro čtyřikrát? „Milujte se a množte se,“ pravil biblický příkaz, ale pokud poslední várka dorazila před čtyřiceti lety, bylo jich tu daleko víc, než by mělo. Králíci se možná rozmnožují tak rychle. Ale králičí panny? Inu, navštíví tolik… jak jim to říkaly – á, klášterů –, kolik bude možné. Třeba mezi sebou nějak komunikují, i když jsou rozeseté po celém hlavním kontinentu. Ostrovní komunity prostě nechá plavat a soustředí se na větší, šťavnatější cíle, na něž Kolnarští zaútočí dřív.

Ve flíčku uprostřed hlavní pevniny snadno poznala někdejší přistávací plochu, spíš pár akrů zabetonované spálené země, kde lodi a čluny vykládaly lidi a zásoby. Podél dvou stran se táhly řady sešlých provizorních kůlen a dokazovaly, že tu kdysi žili lidé, byť ne dlouho. Rozeznala i slabou elektrárničku a překvapilo ji, že za čtyřicet let se na ploše neuchytila vegetace. V rohu, kde se řady nocležen stýkaly, stála nakloněná hranatá věž. Ze vzduchu viděla také čtyři silnice; mířily z opuštěné přistávací plochy na sever, jih, východ a západ. Rozeznala i užší cesty, jež z nich vybíhaly – zřejmě k menším klášterům. Přestože žádná nebyla víc než vyšlapaná pěšina, bujné rostlinstvo cesty nezaplavilo a po obou stranách končilo ostrou hranicí. Porost se zřejmě hubil chemicky.

„Zajímalo by mě, jak rozhodly, kdo půjde kterým směrem,“ zabručela, neboť pod tlakem událostí zapomněla, že si nemá povídat pro sebe.

„Zřejmě božským vnuknutím,“ odpověděl Niall a hned se objevil v pilotním křesle.

Hlasovou aktivaci do programu nezařadila, ale už tu byl a Helva měla radost, že po dlouhých dnech osamělé cesty zase slyší jiný hlas.

„Hledat jen ve čtyřech směrech bude jednodušší.“

„Ty silnice se stavěly pěkných pár let, když jsou tak dobře vidět a přitom se nepoužívají už jistě čtyřicet roků,“

„Správně. Takže enyky benyky kliky bé, tudy půjdem, tudy ne. Východ je východ a západ je západ a těžko se spolu potkají,“ recitoval rozmarně.

„A sever s jihem přijdou zkrátka?“

„No, ještě bychom mohli takhle,“ navrhl a zkřížil ruce přesně do směrů mezi hlavními světovými stranami.

„Tak řekněme na sever a pak to otočíme…“ rozhodla Helva.

„A budeme zvětšovat kruhy?“ uryl Niall.

„Jsou tu i hory. To je dobře.“

„V šarlatu horstva majestát nad plodnou nížinou…“ zarecitoval.

„Tak to není.“

„Zapomněl jsem, jak je to přesně,“ řekl a zamračil se.

„Paměť je ve stáří první na řadě…“

„Pěkně děkuju! To si budu pamatovat.“

Zahalená sledovala v nevelké výšce severní silnici, všímala si odboček a zjišťovala, že varovat třeba jen polovinu obyvatelstva je pro ni příliš velké sousto. Nechtěla si to připustit, aby neztratila odvahu. A na kontinent padala noc.

„Heleme se!“ Niall naléhavě ukázal průzorem ven. „Ohně. Tři stupně na levoboku.“

„A příliš hustý les na přistání.“

„Klidně ty ohně vypátrám, když najdeš nějaký volný flíček… ne. to vlastně nemůžu, viď?“

„Ne, nemůžeš, ale snahu oceňuji. Zvláště když jim musím pustit ty záběry, abych je trochu popohnala.“

„Mohla bys zkusit protézu,“ nadhodil úlisným tónem a usmál se od ucha k uchu.

Zůstala významně zticha a Niall se rozesmál. Nakonec na to možná dojde, pokud za dne nenajde nějaký dosažitelný klášter. Mohla by se vznášet… ale potřebuje nějakou promítací plochu.

„Využiju tmu k zmapování terénu a rozmyslím si. kolik osad navštívím.“

„Dobrá úvaha. Sepíšu ti seznam souřadnic. Můžeš je potřebovat, až nám přiletí na pomoc flotila.“

* * *

Do rána soupis osad na všech stranách dosáhl tří set položek.

Některé byly malé, uprostřed lesů, ale na pláních a pahorkatinách měly mnohé několik set obyvatel. Všechny obklopovaly hradby, a vyzařovaly energii stejně jako dlouhá zeď na hranici divočiny, kam podle Nialla ženská noha nevkročila. Největší sbor sídlil na soutoku dvou řek.

„Pokud mají něco jako administrativní centrum, pak to bude tady,“ usoudila Helva. „Vyrazíme tam hned ráno. Jakmile se podívám na ten ostrovní komplex.“

„Tvé přání je mi rozkazem, drahá,“ opáčil Niall překvapivě svolně.

Tak přiletěla – přiletěli – v celé slávě s prvními paprsky slunce, jež se přelily přes prstencové hory kolem největšího sboru Chloitek na Ravelu.

„Pěkný pohled, ne?“ poznamenal Niall. „Všude pořádek, čisto. Každá tu má vlastní domek. Zmiňovala ses, že žijí v konventech.“

Uspořádání města Helvu překvapilo. Středem vedly ulice, zatímco dále u nízkých hradeb se prostíraly zahrady a políčka. Do čtyř světových stran vedly brány, ale na nich nezáleželo; kolnarská válečná sekyra by je zbořila jedinou ranou. Senzory zaznamenaly zdroj energie, ale ten poháněl jen hradbu. Co má asi hradba odradit, když to není vysoké, těžké ani silné? Zvláštní. Vetší budovy u oplocených polí byly buď sýpky nebo stodoly. Žádná zvířata se tu nepásla, přestože podle zelených polí ve městě Helva poznala, že je tu jaro.

Čtvero hlavních tříd, jež si toto jméno zasloužily šířkou a vysázenými alejemi, vedlo od bran k velké stavbě v centru. Vypadala jako kostel s prostorným náměstím, určeným zřejmě k veřejným shromážděním. Za kostelem se táhly nízké řady budov, pravděpodobně administrativních. Vládla tu daleko lepší organizace než na původní Chloé. Možná se za těch sto let něco naučily. Má naději. „Hele, podívej se na tohle, Helvo,“ upozornil náhle Niall a ukázal na štíhlou stavbu ve štítu kostela. „Zvonice to není, nemá zvony, ale něco stojí na špičce.“

Obyvatelky už zpozorovaly jejich přílet, neboť třídy i uličky mezi domky se začínaly plnit postavami, hlavy zakloněné. Většina pospíchala na náměstí před kostelem, nebo co to tam stálo.

„Ranní ptáčata…“ poznamenala Helva.

„Kdo chodí spát se slepicemi – ten proud jde jen do hradby, ne do města –, ten s nimi i vstává,“ pravil Niall rozmarně. Pak přešel k věcnějšímu tónu. „Támhle máš tak akorát místo na přistání.“

„To mám. Ale je tam plno,“ dodala, když kostel oblétla a zjistila, že náměstí je plné klečících postav. Na poli nebyla ani noha.

„Čím víc jich rozmáčkneš, tím méně jich budeme muset zachraňovat před Kolnarskými,“ navrhl Niall.

„Mlč, prosím tě.“

„Tobě to může být jedno, milá Helvo. Rovnou do nich!“

Zbožné ženy klečely s pohledem obráceným k nebi. Viděla, jak překvapením otvírají ústa. Ale ne strachem. Na jakýsi neviděný pokyn vstávají a rychle, ovšem bez paniky, vyklízejí náměstí.

„Nebojte se,“ řekla přátelsky Helva přes vnější reproduktory a snažila se neslyšet Niallův pobavený smích.

„Nebojí se. Možná bys měla změnit program, drahá.“

„Potřebuji s vámi mluvit.“

„Proč tu prostě nezůstaneš viset?“

Ujistila se, že vypnula vnější ozvučení, a ostře ho okřikla: „Budeš už konečně držet hubu, Nialle? Já si poradím.“

„Připomeň jim, žes je zachránila před pekelným ohněm na Chloe, miláčku,“ navrhl Niall.

„To je má další replika,“ ušklíbla se. „Jmenuji se Helva.“

„Hele. Helvo, na té věži mají tebe.“ Při opatrném sestupu se ocitla na stejné úrovni s vížkou. Nebyla to ale vížka, ale kopie jejího staršího já, včetně kormidlovacích křidélek.

„Tak jak se cítíš po kanonizaci?“ zvolal Niall a v jeho hlase uslyšela pýchu. „Možná se ti to nakonec povede, miláčku,“

Otřesená stavbou víc, než před ním dala najevo, dokončila přistávací manévr. Jedním z vylepšení lodi byla vertikální kajuta a rampa přímo k ní, místo nešikovného výtahu ze špičky.

„Dokonce na tebe čeká uvítací výbor o jedné osobě,“ poznamenal Niall, když se na pravoboku objevila vysoká postava. Všechny ostatní přítomné jí vzdaly hold krátkým pokývnutím.

„Jak jinak se ti říká, lodi Helvo?“ zeptala se vysoká žena. stáhla si kápi a odhalila vyrovnanou zralou tvář.

„Není špatná,“ zabručel Niall. „V něčem ženštějším by vypadala ještě líp.“

Helva s ním musela souhlasit, neboť žena byla úžasně přitažlivá. Smůla, že si zvolila náboženství místo muže a rodiny. Na sobě měla neforemnou sutanu, zřejmě utkanou nebo stlučenou z místních vláken, čistě účelovou.

„Jsem loď NH-834, kdysi JH-834.“

Žena přikývla a vysekla Helvé hlubokou poklonu.

„Bingo!“ zvolal Niall.

„Stále se modlíme za klidné spočinutí Jennanovy duše,“ pronesla žena bohatým melodickým hlasem a ostatní se k ní připojily slovy: „Chvála věčná jeho jménu.“

„Jeho památku ctíme,“ odvětila popravdě Helva. „Mohu se zeptat na tvoje jméno?“

„Jsem Helvana,“ odpověděla žena s další uctivou poklonou.

„Bože, Helvo, dotáhla jsi to na svatou,“ poznamenal Niall zcela neuctivě a zlomil se v pilotním křesle smíchy. „S vlastní kastou kněžek. Johó!“ Niallova reakce ji naštvala natolik, že málem smazala jeho program. Zdravý rozum ale zvítězil. Pokud byla pro místní opravdu něco jako svatá, potřebovala jeho drzost tím víc – kvůli rovnováze.

„Ty vedeš zdejší lid?“

„Byla jsem vybrána,“ odpověděla žena. „Po mnoho desetiletí jsme doufaly, že nás poctíš zjevením…“

„Znovu nesu špatné zprávy,“ skočila jí Helva do řeči dřív, než ji stačí umlčet záplava pobožnůstkářských proslovů.

„Stačí, že jsi přišla. Co máš na srdci, Lodi, která zpívá?“

„Mají tě na háčku, moje milá,“ zabručel Niall, rozchechtaný jako idiot.

„K vaší planetě se blíží nepřítel… ehm… Helvano.“ Helva měla trochu potíže její jméno či titul vyslovit. „Poslala jsem pro pomoc, ale nebudou tu včas, aby mu zabránili v přistání či v násilnostech, jež tito lidé – říká se jim Kolnarští – užívají proti bezbrannému obyvatelstvu.“

Helvana zaskočila Helvu upřímným hrdelním smíchem. Ostatní přihlížející se také usmívaly.

„Na tom není nic k smíchu, Helvano. Mám tady záznamy, jak ničí odpor. Jak… týrají obyvatele.“ V přítomnosti nedospělých děvčat nemohla rovnou říci znásilňují. „Musím vás požádat, abyste se do příletu flotily uchýlily do lesů a do hor. Když už jsem varovala toto krásné město, musím vyhlásit poplach všude, kde to půjde, abych vás ochránila co nejvíc.“

Žena jménem Helvana zvedla ruku a zdvořile ji tak přerušila. „Ptáčnice, vyšlete hejna, aby varovala naše sestry. Lodi, která zpívá, víš, kdy nepřátelé přistanou?“

„Nemám větší náskok než čtyři dny,“ odpověděla Helva, udivena jejím klidem. S úlevou zpozorovala, že několik žen odchází za povinnostmi ptáčnic, ať už byly jakékoli. „Musíte vzít všechno, co je vám drahé, a schovat se v lesích a v horách.“

„Čtyři dny nám na všechno bohatě stačí, Lodi, která zpívá.“

Helvanu zpráva vůbec nepoplašila, což by měla.

„Ty mi nerozumíš, Hel… Helvano. Ti lidé jsou piráti, navíc krvežízniví. Neznají slitování…“

„Ukaž jim pásek,“ řekl Niall.

„Tohle provedli na planetě Betel,“ ohlásila Helva a začala promítat záznam na bílou stěnu největší budovy.

„To nebude nutné,“ řekla Helvana. „Vypni to. Prosím!“ A vzhledem k tomu, že diváčky z prvních výjevů dobývání Betelu začaly ztrácet nervy, Helva poslechla. „Rozhodně není potřeba nikoho děsit. Rozhodně ne!“

„Ale je, Helvano. Ti lidé…“

„Mohu si s tebou promluvit v soukromí, Lodi, která zpívá?“

„S tou bych se nechtěl drapnout,“ poznamenal Niall. „Je tvrdá.“

„Jistěže,“ odpověděla Helva Helvaně. A pak tiše Niallovi: „Zmizni!“

„Hned,“ odvětil Niall, vstal a odkvačil do svých pokojů.

Helvana musela při své výšce sklonit ve vchodu hlavu a pak jen chvíli stála, nevzrušeně se rozhlížela a lehce se usmívala.

Pak se k Helvinu překvapení uctivě uklonila centrálnímu panelu, za nímž se skrývala její titanová schránka.

„Snila jsem, že jednou nadejde tato chvíle, Lodi, která zpívá,“ řekla, hlas rozechvělý vzrušením.

„Posaď se, prosím, na pohovku po pravici,“ požádala ji Helva.

Helvana se ještě jednou podívala na vyvýšený můstek, kde tak rád pobýval Niall, a pak zamířila k salonku. S nezanedbatelnou grácií přešla ve vlnách řasené sutany k nejbližšímu kanapi, těžké boty jí zaskřípaly o kovovou podlahu. Znovu se uklonila a usadila čelem k Helvinu panelu. „Musím ti oznámit, Lodi, která zpívá, že ta politováníhodná náboženská komunita, již jsi zachránila před novou, se ze své chyby poučila.“

„To ráda slyším,“ začala Helva. „ale musíš…“

Z plandavého rukávu se vynořila elegantní ruka. „Když Vnitřní mariánský kroužek přežil vpád vaší civilizace, mnohé se naučil.“

„Opravdu?“ Helva si uvědomila, že je čas naslouchat.

„Družice nejspíš pošle zprávu, stejně jako jsi zřejmě poslala nějaké zprávy ty?“ Věta zazněla jako otázka.

„Několik, se všemi podrobnostmi o útočící síle, jaké jsem vyhrabala. Ale Helvano, mluvím vážně, chystají se…“

Znovu ji umlčela zvednutá ruka. Má ještě čtyři dny.

„Moje babička…“

To byl nečekaný obrat.

„… byla jednou z těch, které jsi zachránila. Jí i ostatních se ujalo moudré, ale starší křesťanské sesterstvo. dokud se pro náš řád nenajde nová planeta. Při čekání se mnohému naučily.“

„Jistě ne jak bojovat proti krvežíz…“

Helvana zvedla ruku a Helva znovu ztichla.

„Na Chloé jsme byly jen děti, neznalé a udržované v neznalosti, přestože by nás vědomosti a blahoslavený Jennan zachránili. Moje babička se hodně učila a s ní všechny přítelkyně. Modlitbami a výzkumem jsme zjistily, že je tato planeta volná. Prvotním kriteriem bylo samozřejmě stabilní slunce.“ Poslední větu doprovodila graciézním rozmáchlým gestem. „Průzkumy Ravelu ukázaly, že se hodí pro naše potřeby a bude vyhovovat našemu způsobu života, jakmile překonáme místní přírodu. Tato planeta v sobě skrývá nebezpečí. Samozřejmě jsme musely samy vymyslet, jak bezpečně vysadit první expedici kolonistů.“ Zahleděla se do dálky vzpomínek, ale trhnutím hlavou se vrátila do přítomnosti. „Stavěly jsme se proti technice, ale nakonec jsme požádaly právě o ni a užíváme jí dodnes. Přistávací plochu udržujeme jen na důkaz úcty k vítězství techniky nad útočnou přírodou. Stačí stisknout tlačítko a odstrašíme každého nezvaného… návštěvníka.“

Mluvila daleko rozumněji než ta vzteklá a pitomá matka představená na Chloé. Obrana rozlehlých plání tohoto Ravelu by ale byl úkol pro armádu. Daleko lépe vyzbrojenou, než jakou dokáží postavit místní obyvatelky.

„Vzdělaly jsme nejen půdu, ale rovněž divokou vegetaci a zvířectvo. Na Ravelu jsou dravci…“

„Jistě žádní, kteří by přemohli kolnarského bojovníka vystrojeného do bitvy…“

Helvana se usmála.

„Kolik vlastně je těch obrněnců?“

To byla první rozumná otázka.

„Řekla bych pět, možná šest pluků.“

Helvana povytáhla udržované obočí. „Kolik mužů má jeden pluk?“

Helva jí odpověděla.

„Tolik?“

„Ano, tolik, a ve zbroji jsou nezranitelní. Pokud ovšem na polích neschováváte protipancéřové rakety.“

„Nic, co by prorazilo zbroj,“ prohlásila rozmarně Helvana s lehkým přízvukem na slově prorazilo. „Budeme se ale účinně bránit.“

„Na boj beze zbraní rovnou zapomeň,“ varovala ji Helva.

„Ach,“ Helvana se zvonivě rozesmála, „my přece nikoho nechceme napadat.“

„A jak se tedy chcete vypořádat s Kolnarskými?“

„Může to být překvapení?“

„Pokud nepovede k tvé okamžité smrti a vyvraždění všech ostatních.“

„Nepovede.“

„Což mi připomnělo, Helvano, že jsem venku viděla vedle zralých žen tvého věku a starších i dívky a malé děti.“ Helva si před chvílí projela záběry z náměstí, neboť jí na složení klidného davu něco nesedělo.

„Ale jistě,“ pravila Helvana s vlídným úsměvem na rtech. „Moje babička také rozhodla, že se naše komunita musí rozrůstat…“

„Partenogeneze?“

„Ó ne, to by bylo proti našim zásadám. Vzaly jsme s sebou dostatek oplodněných ženských vajíček od našich věrných, aby nám to zajistilo dostatečnou genetickou různost a zajistilo tak komunitě život na mnoho set let.“

„Chytré,“ ocenila nápad Helva.

„Dokážeme být chytré i jinak, Lodi, která zpívá.“

V tu chvíli Helva venku zaslechla nesmělé odkašlání a všimla si, že za průlezem stojí hejno dívek.

„Myslím, že chtějí mluvit s tebou, Helvano,“ řekla loď. „Pojďte dál, děvčata.“

Mladé ženy vstoupily, buďto rudé studem nebo bílé vzrušením, a podobně jako Helvana se s různými úspěchy poklonily Helvinu panelu. To celá tahle pitomá planeta ví, kde žije?

„Ptáci odlétli, Helvano. A z bližších klášterů už máme odpověď.“

Helvana spokojeně přikývla. „Zapište odpovědi a ohlaste se, až budete mít zprávy ode všech.“

Děvčata rozčileně odběhla, ale napřed vysekla Helvě ještě jednu poklonu.

„Vycvičily jste létavce jako posly?“

„Připadalo nám to moudré, když společenstva dělí takové vzdálenosti a rozhodnutí se často musí dostat do všech koutů.“

„To má každé společenstvo svou… Helvanu?“

„Ne, takto mne mně rovné poctily jako jedinou.“

„Jak dlouho budeš sloužit, pokud to říkám správně?“

„Sloužím tobě,“ prohlásila navýsost důstojně Helvana. „Až poznám, že mi rozum stářím chřadne, vzejde následovnice z řad nejhorlivějších studentek kánonu a tradic Kroužku.“

„No dobře, ale k věci. Máte nějakou skrýš, kde vás piráti nenajdou, dokud nepřiletí flotila?“

„Ravel nás ubrání,“ odvětila Helvana s dalším sebevědomým úsměvem.

„Tak to mě pouč, protože já mám tisíc důvodů bát se o vaši bezpečnost.“

„Musíš se na Ravel podívat pořádně.“

„Nepovídej, že jste si na obranu vycvičily dravce?“

„Ne, ubrání nás sama planeta.“

„No, pokud je to tajné, ujišťuji tě, že o vaší obraně nikomu nic nepovím, ale Kolnarští jsou ta nejnelítostnější a nejschopnější armáda ze všech humanoidů. Dovedou…“

„Proti jiným lidem možná ano…“

„Mají zbraně,“ Helvu už začínalo Helvanino sebevědomí unavovat, „s nimiž spálí toto město v okamžiku na popel…“

„Ze vzduchu?“ V sebevědomém hlasu se poprvé mihl stín strachu.

„Máte štěstí,“ odvětila suše Helva. „Kolnarští útočí na své cíle spíš po zemi. Vaši výstražnou družici samozřejmě sestřelí, jakmile si jí všimnou, ale na útok proti pozemním cílům nemají lodě, pokud neupravili některé jachty. Navíc je flotila tak natřískaná vojáky, že na rakety vzduch-země asi nezbylo místo. I když,“ zamyslela se Helva, „mohou je mít. Rozhodně ale mají za to, že vás zaskočí a tak si zajistí snadnou cestu.“

Helvana založila ruce na prsou a řekla jen maličko samolibě: „Pak se nám nic nestane.“

„Podívej, jejich lodě jsou plné lidí, kteří chtějí tuto planetu dobýt ke svým cílům, a ty by se vám rozhodně nelíbily. Nemáte zbraně…“

„Nepotřebujeme je…“

„To říkáš ty, ale nikdy jsi neviděla, jak Kolnarští dobývají planetu. Podívej se aspoň, jak zaútočili na…“ Helvana zvedla ruku. „Chraň Bůh.“

„Ten vás před ničím nezachrání. Musíte učinit opatření.“

„Už se stalo.“

„A co máte?“

„Tuhle planetu.“

„To je pořád dokola,“ naštvala se Helva. „To samé, co na Chloé. jen trochu jiný scénář,“ doplnila a nesnažila se nijak skrýt podráždění. „Tentokrát vás neupeče slunce, ale…“

„Ne.“ Helvana zvedla dlaň tak panovačné, až Helvě vzala dech. „Jistě sis všimla, že naše osady, velké i malé, mají hradby…“

„Proti Kolnarským, vystrojeným do bitvy, mnoho nepomohou…“

„Nedostanou se dost blízko. Ani my nevycházíme příliš často, protože nebezpečí na Ravelu představuje právě vegetace. Dokonce i dravci se odvažují ven jen za chladných nocí, když planeta spí.“

„Ještě jednou?“

Helvana se usmála skoro přesně jako namlsaná kočka a trochu k Helvě naklonila hlavu. „Kolik toho ti Kolnarští vědí o naší planetě?“

„To, co je v galaktickém atlasu.“

„Mohu se podívat?“

Helva ukázala atlas na monitoru v salonku a Helvana si rychle přečetla dotyčné heslo. Pak se znovu usmála.

„Žádné dodatky, jak nám slíbili.“

„Ráda bych si věřila jako ty.“

Helvana vstala. „Posledně by nás byla zničila naše hvězda. Tentokrát nám pomůže planeta. Mám otázku: když atlas naznačuje, že máme kosmoport, pokusí se na něm Kolnarští přistát? Trochu si napřed naplánovat invazi?“

Helva si představila omlácenou flotilu. „Hodí se jim cokoli. Mají dost lodí, aby přistávací plochu celou zasedli. Podle mého názoru,“ dodala chmurně, „někteří nepřistanou podle svých představ.“ Odmlčela se, neboť ji napadlo, že zhroucené kůlny podél kosmoportu mohou ukrývat záchranná zařízení a vozidla. Pak se nemilosrdně rozhodla, že pár Kolnarských nikomu scházet nebude. „Pár lodí sotva letí a z jedné unikal kyslík. Musíš si uvědomit, že tohle je jejich poslední pokus někde se usadit. Porazí všechno, co na ně pošlete. Vědí, že to tady bude procházka hájem.“

„Nijak…“ Helvana tajemně stiskla rty, „… snadná procházka. To rozhodně ne.“

„Mají docela šikovné zbraně,“ připomněla své návštěvnici Helva. „Nemůžeme vyloučit, že vás napřed trochu zpacifikují kobercovým náletem.“

Helvana se zajíkla smíchy. „Cože? Rozbombardují naše pole a osady? Pokud se tu chtějí usadit, nebudou ničit domy a zásoby.“

„Neznáš Kolnarské tak dobře jako já, Helvano. Neber to na lehkou váhu.“

„Ujišťuji tě, že ne,“ odpověděla žena a nasadila vážný zaujatý výraz. „Zaútočí na naše pole a domovy?“

„Zřejmě, i když se stejnou pravděpodobností prostě vystoupí a vyrazí na vás pěšky…“

„To doufám,“ kývla Helvana a tvář jí na chvílí prozářilo cosi jako triumf, byť to okamžitě ustoupilo studu. „Na Ravelu nemáme radost z žádného ničení.“

„Ani když vám jde o život?“

„Tvá přítomnost a varování postačí.“ Helvana vstala.

„Nemám zbraně a nemohu vás bránit,“ Helva měla hlas plný hněvu a zoufalství.

Žena se otočila a sklonila hlavu. „To víme, takže se musíš sama schovat. Nevím, co se přihází v jiných koutech vesmíru a tvé záznamy ukázaly, že není nijak bezpečný, takže jsi i ty ohrožena. Varovala jsi nás. Daly jsme si poradit. Budeme v bezpečí. Běž do bezpečí i ty, Lodi, která zpívá.“

„Nemůžu vás tu prostě NECHAT!“ Helva zvýšila hlas, až byl slyšet venku a ženy na náměstí se za ním otočily.

„Nedokážeš se ubránit,“ řekla Helvana tak, aby bylo jasné, že Helva je opravdu ve větším nebezpečí než její vyznavačky, „a proto musíš pryč. Mám teď hodně co zařizovat.“

„To ráda slyším,“ ucedila kousavě Helva.

Zena se v přechodové komoře otočila, vysekla hlubokou uctivou poklonu a vykročila po rampě dolů. Bez meškání začala vydávat rozkazy a přihlížející ji pospíšily poslechnout. Za chvíli už náměstí zelo prázdnotou a Helvana se vrátila do kostela nebo správní budovy nebo co to vlastně bylo.

„No vida, vida.“ Zpoza rohu chodby od svých pokojů vystrčil hlavu Niall. „Ta má styl!“

„Není o nic chytřejší než ta vzteklá urvaná fanatička na Chloé!“ Helva soptila vzteky. „Jako bych já byla proti nim zranitelná.“

„Co to povídala o vegetaci?“ zeptal se Niall. „A zavři průlez, lásko. Nechci, aby sem něco nakouklo a zahlídlo CHLAPA..!“ Zavlnil se a poslední slovo protáhl.

„Co máš s vegetací?“ opáčila naštvaně Helva, sotva zatáhla rampu a zavřela vchod.

„Řekl bych, že je nebezpečná, a ty hradby ji mají udržet na uzdě. Pamatuješ se na ty silnice? Samé ostré hrany… nikdo je nepoužívá… a zprávy za ně nosí ptáci? Neznamená to, že hradby klášterů moc často neopouštějí?“

Helva se nad tím zamyslela. „Jako zbraň proti Kolnarským?“ odsekla nevěřícně.

„Můžeme se zahalit a přihlížet,“ Niall pokýval hlavou na znamení, že jí něco uniklo. „Ta dáma si byla až příliš jistá zdejší… domorodou… obranou. A my jsme tady ještě neviděli všechno, ne?“

Helva se rozhlížela vnějšími čidly, ale opravila si názor jen na holubníky na střechách, jež původně považovala za komíny. „Zkusím ještě další osady,“ prohlásila a když se ujistila, že v blízkosti nikdo není, pomalu se odlepila od země. Na náměstí byla hlína tak udusaná, že při startu zvedla jen malé obláčky prachu.

Vyzkoušela devět klášterů, středních, malých a ještě jeden rozlehlý, ale pokaždé ji vůdčí žena, jinak uctivá, ujistila, že tentokrát se Loď, která zpívá, nemusí o Ravelitky obávat. Přesto je dobře, že se objevila a varovala je před nadcházející zkouškou. Helva zkusila promítnout hologram, ale všechny diváčky se po několika okamžicích vždy otočily zády a zavřely před důkazy oči.

„Nemám dojem, že jsi něco zanedbala,“ utěšoval ji Niall a tiše bubnoval prsty o opěrku. „Upřímně věří, že jsou v bezpečí. Ne že by někdy svatost spasila světce a jistě nezachrání ani tyhle sestřičky před Kolnarskými. Ale pokud sis toho nestačila všimnout, všechny hradby jedou na plný výkon.“

„Kde mají zdroje energie? Komarští je najdou už na první pohled z nebe.“ A Helva dostala ještě větší strach, než měla dosud. Poprvé jí za důkaz pro pochybovačky dostatečně posloužilo rostoucí slunce. Co je přesvědčí tentokrát? A proč jí zas připadl tak nevděčný úděl?

Dál to zkoušela a ve všech sedmadevadesáti klášterech, jež navštívila, se jí dostávalo neochvějně stejných odpovědí. Cestou do devadesátého osmého uviděla na nebi jasný záblesk, to když Kolnarští sestřelili výstražnou družici.

„Je od nich hezké, že nás napřed varují. Čas se zahalit, Helvo,“ poznamenal Niall, prsty neklidně roztančené na opěrce.

„Jsem zahalená celou dobu, co létám po těch tvrdohlavých osadách,“ odvětila úsečně a zamířila k zubožené přistávací ploše. Vzhledem k tomu, že na zarostlé planetě nemohla flotila přistát jinde, řekla si, že právě tam Kolnarští zamíří.

Za úsvitu dolétli s Niallem na dohled a zůstali viset ve vzduchu nad vrcholkem nejbližšího kopce.

„Aha,“ prohlásil líně Niall a naklonil se přes ovládací pult k přednímu monitoru. Zapnul všechny kamery a rozložil obraz na změť střípků. Helvě se z toho málem zamotala hlava, než uviděla, co ho tak zaujalo.

Přistávací plochu, kdysi rovnou udusanou hlínu, porostla nechutná vrstva, slizká, kluzká, žlutá jako hnis a zelená jako plíseň, silná sotva několik centimetrů. Ze vzduchu musela vypadat rovná a pevná.

„Po těchto barvách bych se procházel nerad,“ pravil významně Niall. „Radši nepřistávej a zůstaň schovaná.“

„Skvělý nápad,“ opáčila, když si čidlem na levoboku všimla, jak se po ní natahují tenké úponky. O kousek vzlétla. „Vskutku zajímavé. Zlovolné kytky.“

Niall si začal mnout ruce, ve tváři nepěkný výraz. „Dobře jim tak, parchantům. Jen doufejme, že jejich ničivý metabolismus ty kytky nezničí dřív. Ti mizerové dokáží otrávit cokoli.“

„Třeba narazila kosa na kámen,“ odvětila a doufala, že tomu tak bude.

Jako první přistály dva těžké ozbrojené křižníky. Plácly sebou přímo doprostřed slizu a hned vysypaly ozbrojenou pěchotu i jízdní artilerii. Oproti Helvinu očekávání hned nerozstříleli zbědované kůlny, čerstvě porostlé světlezelenými popínavkami. Ne že by Kolnarským nějak záleželo na barvách. Jejich domovská planeta se proslavila zvláště nechutným vzhledem.

Vojáci pochodovali přistávací plochou a železnými botami odkopávali po kolena vysoké křoví, aniž by tušili, že vyrostlo teprve před chvílí. Rozdělili se do čtyř útvarů a každý vyrazil k jedné z hlavních cest. Na kraji zatím přistály tři další lodě nacpané bojovníky a pomocné oddíly hned vyrazily za předvojem po čtveřici silnic. V rychlém sledu se objevily jachty a jedna či dvě ve spěchu zabořily čenichy do země. Okamžitě je pokryly úponky a stonky, zesílily v pevné větve, lodě obalily a připoutaly je k zemi. Kdyby to nebyli Kolnarští a nechtěli v první řadě zotročit Ravelitky, Helva by ty neozbrojené. neokované lidičky, co padali na zem a vděčně spínali ruce, už už varovala. Umírali nedostatkem kyslíku. Ravelská domorodá vegetace je ale začala obrůstat… trávit jejich ještě živá těla… soudě podle škubání zeleně a řevu, křiku bolesti a zoufalého volání. Zvídavé úponky pronikly otevřenými průlezy a odřízly tak cestu všem, kdo pochopili, co se děje, a hledali bezpečí uvnitř.

Případný bystřejší kapitán neměl ani čas varovat zbytek flotily a ten tedy přistával, kde mohl. Zůstat ve vzduchu je zřejmě ani nenapadlo. Všichni tolik spěchali ven, že si nevšimli, co se stalo s jejich předchůdci.

„To se dočkali opravdu spravedlivé odplaty,“ zabručel Niall. „Brání se sama planeta!“ Zeleň se dál rozlévala, svíjela, sílila, cpala se všude kam mohla, trhala ve švech starší a méně odolné lodě. „Po tom všem, co provedli nic netušícím a nevinným lidem…“ Zmlkl a vypnul monitory.

Helva bez jediného slova vzlétla a vyrazila podél nejbližší silnice, náhodou zrovna té, jež vedla k hlavnímu klášteru, aby se podívala, jak ravelská flóra nakládá s obrněnými pěšáky. Zničení okovaných oddílů – z nichž žádný nedosáhl ani nejbližší osady – trvalo jen o trochu déle.

„Ten plevel musí vylučovat pěkně žíravou kyselinu. Podívej se, jak dělá do zbroje důlky, dokonce díry,“ podotkl Niall a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Jak tomu ty holky dokážou odolávat, když nevydrží ani neprůstřelný skafandr?“

„Dokud se jim to daří, postup mě nezajímá.“

Troufalí Kolnarští si opožděně uvědomili, v jakém jsou nebezpečí, a obrátili zbraně proti útočící démonické vegetaci. Na přistávací ploše možná někdo přežil dost dlouho, aby je stačil varovat. Na tomto bojišti ale jejich zbraně nepřítele spíše posílily, než vyhladily. Střelba do rostlinné hmoty jen zrychlila dělení a každý sebemenší kousek útočil dál sám za sebe. Úponky Kolnarským v těžkých botách podrážely nohy a na zemi je měnily ve zkroucenou hromádku křoví. Do baterií pronikly klíčky lián a výzbroj přestala fungovat. V bezpečí před kolnarskými zbraněmi se Helva odhalila a pustila se do nahrávání jejich porážky, se zvláštním zřetelem k neustále se množící vegetaci. Zůstávala dost vysoko nad krveprolitím – nebo mízolitím? –, aby na ni rostliny nemohly. Na chviličku ji napadlo uschovat lísteček nebo větvičku pro pozdější analýzu v uzavřených laboratořích Ústředních světů, samozřejmě za nejpřísnějších bezpečnostních opatření.

„Nikdy jsem nic takového neviděl,“ řekl Niall a stále vrtěl hlavou. „Víme o planetách s nepřátelským povrchem, ale že by se dal zkrotit pro případ nouze? Trochu doplníme záznamy!“ Opřel se, sepjal ruce a nad nečekanou porážkou Kolnarských si spokojeně zamnul dlaně. „Tyhle holky se o pasivním odporu od minula něco naučily.“

„Pasivní není zrovna správné slovo,“ ušklíbla se Helva. „Prostě nechaly planetu, ať si dělá, co chce. Pozor, to mariánské náboženství musí mít nějakou kličku, co se týče zabíjení lidí…“

„Hm! Kolnarské jsem za lidi nikdy nepovažoval,“ opáčil Niall. „Zbožní mají navíc stejné právo bránit se jako každý jiný –“

„Vždyť nic nedělají! To planeta. V tom je ta krása.“

„No jo.“ Dál mluvil, jako by parodoval kazatele. „Blahoslaveni tiší, nebo oni dědictví obdrží na zemi. Skvělá práce, dámy, skvělá práce.“ Tiše zatleskal. „Měli bychom jim pogratulovat. Aspoň ty.“

„Myslím, že výsledek nejen předpokládaly, ale rovněž sledovaly,“ a Helva dálkovým snímačem vyhmátla kroužící hejna létavců, dokud se nerozprchla tak rychle, že je ani ona nedokázala sledovat.

Když podruhé přistála na náměstí, očekávala ji Helvana se zhruba čtrnáctičlennou družinou. Všechny měly dlouhé černé šály a přiléhavé černé čepce.

„Ne chválit, leč plakat nad Cézarem jdeme,“ zarecitoval Niall.

„Hned pojď sem, Marku Antonie,“ odvětila varovně.

„Už jdu. Už jdu. Však v šatu smutku truchlit nebudu.“

„Trochu pozdě,“ zavolala za mizejícím hologramem, otevřela průlez a spustila rampu.

Deputace vstoupila a po nezbytném klanění se nacpala do salonku, ve tvářích vážný a uctivý výraz, byť měly některé návštěvnice oči zarudlé od pláče. Pár jich má zřejmě měkké srdce. Proč ale plýtvají slzami na Kolnarské, když by jejich vítězství nepřežily, bylo nad Helvino chápání. Možná proto, že nebyla zbožná. Promluvila jako první, aby předešla mnohomluvným projevům vděčnosti za druhou nechtěnou spásu, v níž hrála jen roli pozorovatele a ne záchranného plavidla.

„Omlouvám se, Helvano, že jsem pochybovala o vašich schopnostech a vynalézavosti. Tví tiší vskutku zdědili tuto zemi.“

Helva vroucně doufala, že kromě ní nikdo nezaslechl přidušený smích z chodby.

„Všechny hluboce litujeme, že jsme musely svoji nezranitelnost dokázat,“ pronesla Hel vana pomalu a smutně. „Budeme se modlit za jejich duše.“

„Upřímně pochybuji, že nějaké měli,“ opáčila Helva kysele a některé z mladších žen v šoku zalapaly po dechu. „Vím, že to ode mě není hezké, ale viděla jsem jejich útok na vlastní oči. Nelituji jejich zkázy. A žádná z vás už by je neměla oplakávat. Koneckonců žádná z vás…“ na chviličku se odmlčela „… nic neprovedla. Vaše planeta si s nezvanými hosty dokáže poradit, jako teď.“

Zavládlo trapné ticho, než se sestry vyrovnaly s nečekanou upřímností své spasitelky. Helva raději mluvila dál. „Jak dlouho vám potrvá opravit cesty a přistávací plochu?“

„Možná je opravovat nebudeme,“ odpověděla Helvana, když se podívala po svých družkách. „Spojení s ostatními kláštery máme i bez nich a nemusíme se pokaždé scházet všechny. Každá osada je soběstačná a přistávací plochu už nepotřebujeme.“

„Ale hradby udržíte v provozu.“

Helvaně zaškubalo v koutku. „Ano.“ Sklonila hlavu. „Udržují ravelskou flóru v patřičných mezích.“

„Ale když rostliny dostaly tolik…“ Helva zaváhala, neboť nechtěla rovnou urazit slovem hnojiva, „… nečekané svobody, budou si ji chtít podržet.“

„Co je třeba obnovit, obnovíme. Je to dlouhá a složitá práce, budeme tedy mít co dělat,“ řekla Helvana.

Jedna ze společnic ji zatahala za rukáv.

„Ano, jistě, napřed jsme měly vyjádřit svůj neskonalý vděk,“ obrátila se na ženu přívětivě Helvana. „Znovu jsme ti zavázány, Lodi, která zpívá, a znovu nemáme jak splatit tvou bdělou stráž.“

„Kdybych řekla, že jsem jen náhodou letěla kolem, věřily byste mi?“ zeptala se opatrně Helva.

Helvaně jen maličko zajiskřilo v očích, když pochopila skrytou ironii.

„Doufejme, že jsme tě zbytečně nezdržely,“ řekla Helvana.

„Ne, to ne,“ odpověděla vznešeně Helva. Kupodivu si nechtěla v klášterech zkazit reputaci. „Do svého cíle dorazím včas.“ Vzhledem k tomu, že ji na Regulu nečekali, nelhala. Přesto se musí vrátit k přízemnějším záležitostem. „Oznámím flotile, že poplach už neplatí. Ohlásím i porážku…“

To ženy polekalo, ale Helvana zvedla ruku a zděšené výkřiky utichly. „Proč hned mluvit o smrti? Stačí nahlásit, že… krizová situace byla zvládnuta,“ navrhla důstojně Helvana.

„Tak to tedy povím,“ odvětila slavnostně Helva, přestože byla povinována ctí oznámit flotile, že Kolnarští jednou provždy vymřeli. „Pokud mohu něco navrhnout, měla bych lepší pocit, kdybyste mě nechaly vynést nad planetu novou družici místo té, co vaši… nedávní hosté sestřelili.“ Jakmile se zpráva o osudu Kolnarských roznese, nikdo se na Ravelu přistát neodváží. „Mohu se o to postarat?“

„Na Veze III je malá komunita Mariánského kruhu,“ řekla Helvana. „Když budeš tak laskavá a vyřídíš jim, že… potřebujeme novou družici, sestry se už o všechno postarají. Takovými drobnostmi se nemusíš zatěžovat.“

„Neobtěžují mě,“ namítla Helva. „Zpravím však vaše sestry o tom, co potřebujete, a že jste i nadále v bezpečí. Nic mi nedlužíte, moudrá a dobrotivá Helvano. Bylo mne tu potřeba stejně jako kdysi na Chloé. To stačí.“

„Budiž tak,“ a Helvana sklonila hlavu, zatímco ostatní po ní odpověď tiše opakovaly. Pak družinu odvedla k průlezu a postavila se stranou, dokud se všechny ženy nepoklonily Helvinu panelu. Trvalo to tak dlouho, že Helva začala být nervózní a upravila si proud živin, aby odplavily přestálé napětí.

Helvana se hluboko uklonila, ale ještě neodešla.

„Budeme se modlit za tvého společníka,“ dodala a ukázala hlavou k Niallově kajutě. „Kéž tvůj zármutek rozptýlí jiný, stejně dobrý jako Niall Parollan.“

Vzápětí odešla a Helva zůstala tak zaražená, že ani nedokázala promluvit.

„Jasně, modlete se za mě!“ zahalekal Niall, sotva vkročil na můstek.

Helva razně zabouchla průlez.

„Jak se to asi doslechla?“ pokračoval Niall. „Padáme odsud. Z těch ženských, co pláčou pro Kolnarské, mi naskakuje husí kůže. Tuplem když oplakávají mě.“ Helvě se nějak podařilo projet všechny startovní procedury jako po másle. Na náměstí zbyla jen Helvana a její průvod; stály na schodech před kostelem, vyrovnané do klínu s Helvanou na špici. Záďovými snímači Helva sledovala, jak věřící provázejí svou loď pohledem na cestě do nebes, z nichž sestoupila na pomoc.

„Nikdy neuvěří, že jsi jen náhodou letěla kolem,“ řekl Niall, ale trochu mu škublo ve tváři. „Přinejmenším ta stará.“

„Bylo to tak,“ odvětila Helva, spíše soustředěná na otázku, jak mohla Helvana vědět o Niallově smrti, když se nedostala dál než do salonku. Ještě víc se divila, že ji její požehnání opravdu utěšilo.

Za hranicí soustavy Helva vyslala do všech směrů zprávu, že poplach se ruší a zbytky kolnarské flotily byly zničeny; podrobnosti předá po příletu na Regulus. Neřekla, kdy dorazí, i když cestou potkala několik strážních letek, přivolaných původní zprávou. Věděla, že se těšily na válečnou slávu a povýšení, ale upozornila je, že Ravelitky nejsou na hosty zrovna zvědavé. A nebudou. Pustila jim alespoň pár útržků z posledního boje Kolnarských. Šikovně dodržela slovo dané Helvaně a přitom uspokojila rozvědku. Neuvědomila si však, že málomluvností jen posílí legendy, jež o ní kolují.

Doprovod se k ní připojil pět dní před Regulem, celé dvě eskadry. A s komodorem na vlajkové lodi třídy Nova.

„Hlásí se komodor Halliman, paní, velitel doprovodu pro vás a Nialla Parollana,“ ohlásil se rozesmátý voják v plné parádě z můstku svého křižníku. Na monitoru hledal Helvin sval.

„Komodore, vezu jen ostatky svého zvěda Nialla Parollana,“ oznámila klidněji, než považovala za možné. To už zabírají Helvaniny modlitby?

„Nevěděl jsem…“ Komodor byl upřímně dojat a Helva slyšela, jak to na můstku vlajkové lodi zahučelo. „Přijměte mou upřímnou soustrast a omluvu. Je to pro vás těžká ztráta. Padl v akci proti Kolnarským?“

„Niall Parollan zemřel klidně ve spánku. Diagnóza zněla celkové selhání organismu v důsledku vysokého věku,“ ohlásila. Pokračovala, než se jí stačí zeptat na čas a místo smrti. Stáze tajila obojí. „Požádal o ceremonie příslušné jeho hodnosti a době služby, komodore,“ pravila a v duchu se usmála, že Niall chtěl vojenský pohřeb jako odměnu za všechna ta léta, co ji musel snášet.

„Plně si je zaslouží, madam. S přípravami začneme okamžitě… pokud si přejete.“

„Ano,“ vzdychla Helva. Ten program nakonec nebyl tak špatný nápad. Opravdu jí pomohl smířit se s Niallovou smrtí. Kde je tvůj osten, smrti? Hrobe, tvé vítězství?

„Upřímně s vámi cítíme,“ a komodor se vší vážností dokonale zasalutoval. Postavy za ním se také postavily do pozoru a pozdravily. „NH-834 se nezměrně zasloužili o Službu.“

„Niall byl vzor společníka,“ odtušila. „Jistě prominete, když se odmlčím.“ Opravdu nechtěla lhát o nedávných událostech, ale o něčem se prostě rozhodla nemluvit.

„Nemysli si. že ti to projde tak snadno a že nebudeš muset vysvětlovat, jak skončili Kolnarští, čumáčku,“ řekl škodolibě Niall. Podpíral zeď mimo záběr jediné kamery, již spustila při hovoru s komodorem. „A předvedu se jako pořádný hrdina?“

„Jak jinak? Nenechám tě spustit do hrobu bez všech náležitých poct. A na Ravelu jsi dělal přesně to, cos měl. Nelezl jsi na oči.“

„Zřejmě ne dost dobře,“ zazubil se Niall se zdviženým prstem.

„Pokud narážíš na tu Helvaninu překvapivou poznámku, zapomeň na ni. Prostě to uhodla, když věděla, že někde musím mít sval.“

„Znala mé jméno.“

„Třeba umí mluvit s mrtvými. A ty jsi mrtvý. Můžeš zůstat schovaný?“

„A proč? Nechat si ujít vlastní funus? Jak to po mně můžeš chtít?“ V hrůze se chytil za srdce.

Rozesmála se. „Měla jsem tušit, že na mě vytáhneš Toma Sawyera.“

Také se zasmál. „Proč ne, když jsi mi dala možnost dívat se? Vždycky jsem chtěl slyšet, co si o mně lidi myslí.“

„Na pohřbu nic upřímného neuslyšíš. O mrtvých jen dobře, vždyť víš. Navíc nechci, aby se psychové vrtali v mých synapsích, protože jsem zbastlila tvůj program.“

„Nikdo mě neuvidí, miláčku, za to ti ručím.“

Chtěla jeho program vymazat, až dorazí na Regulus, i petabyty, v nichž byl uložen. Teď si to rozmyslela. Měl právo obřad vidět, od průvodu s márami přes leteckou akrobacii atmosférických letounů a salvy z ručnic až po neměnné rekviem za úctyhodné zesnulé. Tentokrát netruchlila nad náhlou a zbytečnou smrtí milovaného společníka: oslavovala dlouhý a plodný život drahého přítele, na kterého nikdy nezapomene.

Když si funebráci přišli pro tělesnou schránku, stáze v rakvi nahradila tu, jež chránila jeho tělo cestou domů. Regulští potentáti nastoupili v plné síle, od současného administrativního tajemníka Ústředních světů s celou suitou rádců v parádních uniformách přes guvernérku planety v elegantních černých šatech a módním kloboučku až po sbírku vojáků od nejrůznějších zbraní, přítomné svaly a všechny učně. Obřad byl dlouhý právě akorát. Ještě chvíli a málem by uvěřila chvalozpěvům na zesnulého, byť ten seděl v křesle pilota a sledoval podívanou navýsost spokojen. Pohled na něj byl z celého pohřbu nejlepší.

„Tohle bych si nenechal ujít za celou mlhovinu Koňské hlavy, kam jsme se nikdy nedostali,“ zvolal několikrát. Helva zaparkovala na místě, kde nebylo do kajuty vidět ze země ani z tribuny pro hodnostáře, mohl se tedy radovat z výhledu a podle chuti vzpomínat nebo vtipkovat.

Jako už jednou, a jak se od ní čekalo, nechala nebesa zaznít ostrými tóny večerky za mrtvé. Tentokrát ale zpívala vítězně a jakmile nad hřbitovem a skloněnými hlavami dozněl poslední tón, smazala Niallův holografický program.

Nechali ji na pokoji, dokud se jí samota nezačala zajídat. Měla si Nialla nechat ještě pár dní, ale když přijde čas něco skončit, jako Niallův pohřeb, nelze otálet. Tehdy se spojila se štábem.

„XH-834 žádá nový sval,“ ohlásila se, „a měli byste mi zařídit výslech ohledně událostí na Ravelu. Chci vypovídat do záznamů. Také chci poslat zprávu nejvyšší priority do kláštera Mariánského kruhu na Veze III, že Ravel potřebuje novou hlídkovou družici. Tu starou Kolnarští sestřelili.“

„Nový sval?“ ujistila se žena na štábu. Když se představila XH-834, nedocvaklo jí, kdo volá.

„Ano, nový sval.“ Helva zopakovala i ostatní požadavky. „Máte to? Skvěle. Urychleně všechno vyřiďte. A až vyrozumíte kasárna svalů, že jsem volná, pošlete mi sem všechny volné mise pro mozkové lodi s mými zkušenostmi.“

„Ano, prosím, XH-834, ano, samozřejmě.“ V nastalé pauze Helva slyšela jen vzrušená slova, useknutá příliš rychle, než aby stačila zachytit smysl vět. Moment překvapení znamená vždycky výhodu.

Když kasárna svalů vyvrhla davy lidí v různých stádiích neupravenosti, rozesmála se škodolibou radostí. Připomnělo jí to, jak k ní kdysi podobní mladí muži a ženy také utíkali, všichni rozhodnutí vyhrát hlavní cenu a dorazit na palubu jako první.

Ještě tak docela nedoběhli k rampě, když zahlédla rozostřený tvar. Obrysy se rozplývaly v mlze, ale byl to Niall Parollan, došel k ní a naposledy položil tvář na krycí panel. „Ne abys toho dalšího oplakávala víc než mě, co, miláčku?“ Otočil se, obrys začal mizet. „A jestli někdy použiješ tu Sorgovu protézu s někým jiným, zabiju ho! Jasný?“

Měla dojem, že když odplul k přednímu monitoru místo k průlezu, něco zamumlala. Jakmile zvenku zazněl dusot svalů, naposledy jí zamával a vplynul do jejího kovového já…

„Mohu vstoupit na palubu, madam?“ zeptal se udýchaný hlas.

přeložil Robert Tschorn

JÁDRO GALAXIE

Gregory Benford

V OCEÁNU NOCI (1977)

PŘES MOŘE SLUNCI (1984)

VELIKÁ NEBESKÁ ŘEKA (1987)

PŘÍLIV SVĚTLA (1989)

ZUŘIVÝ CHŘTÁN (1994)

PLAVBA K ZÁŘNÉ VĚČNOSTI (1995)

[česky chystá nakladatelství Straky na vrbě]

Sérii tvoří šest románů, napsaných během pětadvaceti let. Pokrývá časové rozpětí od začátku jedenadvacátého století do roku 37 518, protože hlavní dějiště, střed naší Galaxie, se nachází 28 000 světelných let od Země a postavy k němu musí dospět v rámci větší galaktické hry.

Také jsem však chtěl načrtnout nesmírný čas a prostor Galaxie. Na scéně osvětlené hvězdami jsme jen jepice a science fiction by na to měla pamatovat.

V oceánu noci, knize z roku 1977, lidé objevují, že v galaxii převládá život na bázi počítačů. Britský astronaut z NASA Nigel Walmsley přijde na to, že vyvinutá počitadla, jak je nazývá, podědila trosky dřívějších, přirozeně vyvinutých mimozemských druhů. Uvědomujeme si to díky nálezu kosmického vraku na Měsíci a příletu průzkumného stroje vyslaného dávnou mezihvězdnou společností.

Přes moře sluncí popisuje Walmsleyho první mezihvězdnou výpravu lidí. Zvědavost žene lidstvo ke zkoumání nejbližších hvězd, obydlených nanejvýš podivnými mimozemšťany. Walmsley tu zjišťuje, že Přirozenci – organičtí tvorové jako my – už téměř nebo úplně podlehli zvráceným strojovým společenstvům.

V době jeho cesty Zemi napadnou oceánské bytosti, nasazené stroji, aby rozvrátily všechny přirozené kultury. Jakmile se o nás dozvědí další, snaží se nás coby nebezpečné Přirozence vyhladit. Na konci románu zbytek lidí, včetně Walmsleyho, ukořistí důmyslnou mezihvězdnou loď. Vyrazí do jádra Galaxie, aby zjistili, co se děje. Jen pár světelných let od přesného středu je v okruhu jednoho světelného roku milion hvězd. Představte si pár hvězd tak blízko, že každá z nich přesvítí Měsíc!

Ba co hůř, střed Galaxie logicky vyhledaly i stroje. Neustálému varu vládne ničivé gama záření, žhavá mračna a nesmírně energetické pochody.

Veliká nebeská řeka popisuje právě tuto oblast, střed Galaxie; název naráží na staré indiánské označení Mléčné dráhy. Hlavní hrdina se jmenuje Kileen a utíká jádrem v doprovodu své rodiny, Bishopových. Nebi vévodí černá díra v Pravém středu; jeho národ ji bůhvíproč nazývá žroutem všech věcí.

Lidi tu stíhá jedna rána za druhou. Přestože Walmsleyho expedice dosáhla Středu a vybudovala tu úspěšnou civilizaci, stroje získaly navládu. Pronásleduje je hlavně záhadný mech neboli stroj, zvaný Kudlanka; v lidech vidí ohrožený druh, odsouzený k vymření. Snaží se ve zbylých společenstvech zaznamenat všechno, co považuje za důležité. Stejně silní jako stroje byli lidé naposledy v ohromných vesmírných stanicích, nazývaných Svícny.

Bishopové utíkají ze své domovské planety Snowglade v naději, že blíže ke Středu najdou bezpečí a odpovědi na otázky ohledně mechů. Ve čtvrtém románu, v Přílivu světla, se na jiné planetě spojí s cizím živočišným druhem, rovněž ohroženým neúprosnými stroji. Také se seznamujeme s dalšími druhy mechů. Stroje schopné rozmnožování nevyhnutelně podléhají zákonům přirozeného výběru a specializují se na využití místních zdrojů. Předvádí se nám tu opakovaně celý arzenál přírody: paraziti, dravci, kořist.

Bishopovi se mezitím snaží rozluštit záhadné zprávy od inteligence usídlené v magnetických vláknech, natažených přes Střed.

Mluví se v nich o místě jménem Klín, kde se lidé mohou skrýt a možná i najít legendární Galaktickou knihovnu, jež obsahuje veškeré dějiny. V pátém románu Zuřivý chřtán vstupujeme do víru kolem veliké černé díry a nacházíme propast mezi inteligencemi různého původu. Náš lidský zájem o smrtelnost a individualitu nepotřebují uvědomělé entity, jež neprošly darwinským sítem.

Pokud bychom se dokázali donekonečna štěpit, co sejde na jedné konkrétní kopii?

Jaká společnost by z takových kořenů povstala?

Co by si pomyslela o nás Přirozencích, zajatých v biologickém předurčení?

Ve všech románech se postupně vynořuje problém závislosti inteligence na substrátu, ať už v budoucích lidech nebo přizpůsobivých strojích. Inteligence obou se značně liší.

Nigela Walmsleyho jsme neviděli už od druhé knihy, přestože se objevují narážky na jeho působení v Pravém středu. Dějiny odhalují mnohé ve zříceninách a záhadných zprávách. Nález Klínu naznačuje přítomnost lidí, kteří odolali mechům, ale jen v nepochopitelně stočeném časoprostoru.

Plavba k zářné věčnosti, kniha šestá, dokončená v roce 1995, přivádí na scénu všechny hrdiny z celé série. V Klíně zjišťují, že sami lidé nesli informaci, o níž nevěděli, ale která je nesmírně důležitá pro záchranu přírodního života před mechy.

Román V oceánu noci jsem napsal před pětadvaceti lety a náš pohled na jádro Galaxie se od té doby nemálo změnil. Některé pasáže v prvních dvou knihách neodpovídají současnému stavu vědomostí. Chyby jsou daní za to, kam je děj situován.

Celá série vyznívá ve prospěch lidstva, jež by mělo přežít i v tak nepřátelské galaxii, jakou jsem popsal. Domnívám se však, že pokud je život všude tak pošetilý a zranitelný jako u nás, stroje mohou snadno Galaxii zdědit a v zamyšlení nás pak zpovzdálí sledovat.

Tato povídka se zabývá základní otázkou, před níž lidé stanuli na počátku svého pádu kolem roku 36 000. Rovněž odhaluje některé rysy obávané Kudlanky, na něž v románech nezbylo místo.

Gregory Benford

TOUHA PO NEKONEČNU

Gregory Benford

Smrt přišla na šestnácti nohách.

Pokud je možné být klidný, když vás něco obrovského, hranatého, zubatého a tvrdého vytáhne z úkrytu a zapíchne vám to nohu s hlavní do krku, pak byl Ahmihi klidný.

Byl šéfem Noemova sněmu už mnoho desítek let a svícen Havran znal jako své boty. Nebo spíš tak, protože Havran byl veliký a rozlehlý, jako zná vítr celý svět. Tuhle věc z hladkého chladného kovu ale neznal.

Cítil, jak ho stroj zvedá a otáčí. V senzořiu, hybridním smyslovém obalu těla, mu vybuchla doběla rozžhavená bolest. Za agónií zněla důrazná zpráva, spíše vložená do okolního světa než vyřčená:

Chci si „promluvit“ v lineárním smyslu.

„Pročpak ne? A kterápak vy jste?“ Snažil se chovat nonšalantně, ale hrdlo mu sevřel strach.

Jsem antologická inteligence. Redukuji svou holografickou řeč pro tvé sériové vstupy.

„To je od vás hezké.“

Noha s hlavní ho líně otočila jako přívěsek a tehdy uviděl na podlaze tři mrtvoly svých lidí. Musel od zničeného interiéru odvrátit zrak. Tento kout citadely býval plný vížek, galerií, zlacených sloupů, železa tepaného do tvaru listoví. Vyrostlo do krásy omylem před tisícem let v biotechnologických slévárnách. Bitva – už je po ní, pochopil – byla tvrdá. Eliptické strupy oranžové rzi označovaly místa, kde se ke zdi přiškvařil někdo z jeho lidí. Bílý popel z vykuchaných těl navál do koutů jako sníh. Projekční stěna donekonečna hrála a snažila se bavit zesnulé. Hrubé svary odhalovaly dávné opravy pod čerstvými šrámy střel, jež řezaly muže i ženy na krvavé cáry.

Přerušil jsem útok a zasáhl ve tvůj prospěch.

„Kolik lidí… zůstalo?“

Napočítal jsem 453, ne, 452; jeden zemřel před dvěma xeny.

„Když je necháš jít…“

Nechám je jít za odměnu, když vyhovíš mé touze po konverzaci. Dokonce můžeš odejít s nimi.

Nechal v sobě vzklíčit jiskřičku naděje.

Poslední invaze mechů na svícen zničila všechnu zbývající obranu. Noemův sněm kryl ústup ostatních rodin. Prachové metače se postaraly o kinetické zbraně, mikrotermiti rozežrali zbytek. Ostatní sněmy stačily utéct. Teď se odehrávalo poslední dějství.

Havran byl pro mechy třešnička na dortu. Obíhal v rovině rotace černé díry a indukční sítě lapaly energii pohlcené hmoty a protaženého časoprostoru.

V dlouhé válce lidí s mechy šlo v mnoha bitvách čistě o materiální zdroje. Dokonce i v prvních slavných dnech, kdy lidstvo dosáhlo středu Galaxie, troufalo si postavit zářný, rozlehlý svícen tak blízko ničivé energie a částicového vichru poblíž černé díry, na území mechů. Lidé ale byli po dlouhé cestě ze Země plní sebevědomí.

Teď, o šest tisíc let později, se Ahmihi kroutil před baterií čidel. Senzorium ho upozornilo na zkoumání v infračerveném a mikrovlnném spektru. Do mozku se mu zapíchly tenké studené prsty. Připravil se na smrt. Chci ti ukázat svou práci. Tady.

Ahmihiho senzorium cosi oslepilo, jako když člověk sevře v dlani myš – a už byl jinde, na rozlehlé obsidiánové pláni. A na ní stály… věci. Kdysi byly lidmi. Teď ale pokroucená těla věnčily vy-kloubené údy, rostlinné výrůstky, držadla z kovu i z živého masa. Některé zpívaly, když se o ně otřel vítr. Vyceněná zelenozubá ústa kdákala smíchy, z jakési krychle stříkal kyselý opar, krvavá tekutina roztřeseně tančila.

Napřed ženu považoval za sochu. Pak jí ale z vymknuté čelisti vyšel vzdech. Pod průsvitnou bílou pletí divoce tepala modročerná energie. Viděl skrz papírovou kůži do těla, tušil silná vlákna ve spojích mezi svaly a kostmi, chrupavky a šlachy, jež držely hranatou bytost v kleštích. Udělala krok. Hlava se řachtavě otočila a upřela na něj veliké růžové oči. Tmavá skvrna mezi nohama se probudila k nezávislému životu, ucítil silný zápach, vyzývavě se usmála…

„Ne!“ Ucukl a cítil, jak místo mizí v dáli. Náhle byl zpátky, pověšený za krk na hlavni. „Co to je?“

Síň lidí. Umělecká výstava. Skromnost mě nutí podotknout, že jde o raná díla, jež rozhodně vylepším. Jste špatný materiál.

„Ty nás… využíváš?“

Například v tomto díle jsem chtěl vyjádřit spojení, jež jsem u lidí vypozoroval, určitou paralelu: strach často vzápětí probudí chtíč, to je zjevná evoluční funkce. Strach připomene smrtelnost, chtíč tedy přispěchá se svým řešením, přežitím druhu.

Ahmihi pochopil, že tahle Kudlanka patří k nějakému vyššímu řádu, jaký sněm ještě neviděl. Jejich životy jí připadaly jako útržkovité děje směřující… k čemu? Takže Kudlanka se považuje za umělce a s balistickou přesností studuje dráhy lidských osudů.

Horečně přemýšlel. Kudlanka má jakousi chladnou bezkrevnou vášeň pro úchylné umění. Nutno to pojmout a pokračovat. Jak toho může využít?

S dalšími (vyvinutými z prvotních sil) sdílíš těžké omezení: nemůžete se přestavovat, jak byste chtěli. Pravda, máte jistou důstojnost, protože v sobě projevujete První zákony. Vyjadřujete však hardwarem, co patří do softwaru. Nešťastné dědictví. Poskytuje ovšem prostor estetickým pravdám.

„Kdybyste nás tak nechali na pokoji…“

Jistě chápeš, že soupeření o zdroje, tady v nejenergetičtější části Galaxie, musí mít… jistý význam. I můj druh trpí vlastní nutností přežít a šířit se.

„Kdybyste vylezli, když byl svícen v plné síle, byli byste teď na kusy.“

Takovou chybu bych neudělal. A tak či tak, antologickou inteligenci nezničíte. Sídlo mého vědomí je rozptýleno. Můj estetický smysl, převládající v tomto zjevení, přebývá především v Síni lidí, již jsem vystavěl několik světelných let odsud. Právě jsi ji navštívil.

„Kde?“ Musí se té krabici z keramiky a uhlíkové oceli starat o zábavu. Jeho lidé by mohli proklouznout…

Nedaleko Pravého středu a Diskového stroje. Když budeš mít štěstí a já se rozhodnu tě uchovat, ještě ji uvidíš.

„Uděláš ze mě zmršinu?“

Vy lidé jste úžasný materiál.

„Proč nás prostě nenecháš žít a nemluvíš s námi?“

Otázky hned zalitoval, protože Kudlanka nechala z podlahy vstát jedno tělo. Byla to Leona, bojovnice a matka tří dětí, teď jen roztřesená mrtvola spálená hlavněmi Vrtáku. Jako materiál jste tvární, podívej. Dovedu se vaším prostřednictvím vyjádřit, přestože metoda není dokonalá. Nakonec na ni umřete. Ale jestli máš raději…

Nejistě se postavila na zlámané nohy a upřela k němu zrak. Slova artikulovala pomocí oddělených výdechů, jako by ji neviditelná ruka mačkala jako měch.

„Toto příliš… strojově vylepšené… médium je… dost spoutané… aby vneslo… nový pohled.“

„Proboha, zabij ji.“ Zaškubal za kleště, jež ho držely ve vzduchu.

„Jsem mrtvá… jako člověk… ale zůstávám… médium.“ Odvrátil od Leony oči. „Máš vůbec ponětí, jak teď trpí?“

Má úroveň necítí bolest jako vy. Nanejvýš pociťujeme neodbytný rozpor vnitřních stavů.

„To musí být zabíračka.“

Jako břichomluveckou loutku přinutila Kudlanka Leonu vyvádět, zpívat a tančit ve zběsilém tempu, až z polámaných nohou prýštila zaschlá hnědá krev. Z prostřeleného hrudníku vytékaly tělesné tekutiny.

„Hergot, mluv prostě přes mé senzorium. Nech ji být!“

Můj komunikační mód je součástí mého umění. Vzory strachu, nenávisti; vaše záplava elektrických impulsů a mozkových sloučenin: všechno je součástí virtuozity pomíjivého okamžiku smrti.

„Lituji, ale nemůžu to ocenit. Z Leony… je zmršina?“

„Ano… tahle.. byla… plně… nahrána…“ sípala Leona, „sklidil… jsem ji… s radostí.“

„Ale takhle… je příšerná.“

U tohoto oživlého těla tvůj postoj chápu. Po přepracování se ale mohou vynořit skryté prvky. Až proberu svou sklizeň, možná ji zařadím mezi vybrané kusy. Má tematické možnosti.

Ahmihi potřásl hlavou, aby ji pročistil. Svaly se mu třásly stiskem a ještě něčím, zalykavým strachem. „Tohle si nezaslouží.“

Přesto v mých výtvorech, které jsi viděl v Síni lidí, něco schází. Co si o nich myslíš?

Ovládl smích a napadlo ho, jestli nezačíná být hysterický. „To byla umělecká díla? Chceš po mně kritiku? Teď?“

Leona zalapala po dechu. „Cítím… že jsem… vynechal… důležité prvky… Má díla… opouští… krása.“

„Krása se tak snadno nevytratí.“

„I tím svým… zamlženým kukátkem… senzoria… vnímáte celek světa… já ne. Zřejmě… taková omezení… znamenají… i přínos.“

Kam tohle vede? Začínalo mu svítat. „Co se děje?“

„Vnímám… daleko víc… ale nemám… vaše filtry.“

„Víš příliš mnoho?“ Zvážil, jestli nemůže Leonu zastřelit a všechno ukončit. Žádný lidský technik nedokázal zachránit mysl zmršiny, sklizenou mechy – přestože nikdo neznal důvod, na co mechové chtějí lidské mysli. Až dosud. Ahmihi slyšel legendy o Kudlance a jejím zájmu o lidi, ale nikdy o Síni lidí.

„Vstoupil jsem do… nervových systémů… dohnal je k… šílenství… k sebevraždě.“ Leona sebou škubla, zakopla, sesula se na zem. Oči zvedla ke klenbě, ale upřela je na Ahmihiho. „Ne celé… plátno… něco… schází.“

Zkusil sáhnout po paprskometu a nedosáhl. Fosforová světla svícnu pohasínala a halila Leonu tmou.

Se zjevnou bolestí se vyškrábala na nohy. „Zkusil jsem… pomíjivé… těžko… uchopit.“

Ahmihi zoufale přemýšlel. „Podívej, na to musíš být člověk.“

Kudlanka se poprvé za celou dobu rozhovoru odmlčela. Nechala Leonu spadnout na podlahu jako odhozenou panenku.

To je užitečný návrh. Oklestit svá já a vtisknout je do úzkého prostoru bez možnosti úniku. Ano.

Ahmihi cítil, jak mu senzoriem prochází náhlý tlak, hradba nezvratné rozhodnosti. Nedoufal, že přežije déle než pár okamžiků, ale tvrdý chlad ho naplnil zoufalstvím.

SKLIZENÝ

> Zahnul jsem za roh a tam byl, spíš kus nábytku než mech, a něčím do mě píchl.

> Jako poslední věc jsem viděl toho robota, co pro nás těží rudu. motal se jako ve vichřici, a já si říkal: jsem v pohodě, protože před sebou mám neprůstřelné sklo.

> Ještě si vzpomínám, jak se mi před očima mihlo něco tvrdého a modrého, takový odstín jsem ještě neviděl.

> Upadla a já se k ní sehnul, abych jí pomohl a uviděl jsem, že nemá hlavu a že ta věc, co drží její hlavu, skáče i na mě.

> Mělo to nějaké keramické vlákno a když jsem si myslel, že se nehýbe, tak se to probralo a svázalo mě jako balík.

Noemův sněm před útokem mechů na svůj svícen utekl. Jejich šéf Ahmihi se po zajetí Kudlankou objevil s naprosto rozházeným senzoriem. Každý nervový uzel v těle mu vibroval na jiné vlně. Hlas mu drnčel jako kámen v kýblu. Jako by dirigent symfonie jeho těla ztratil příčetnost.

Za pár hodin se však vzpamatoval. O zážitku s Kudlankou nikdy nevyprávěl. Sněm odvedl do poškozené, ale funkční lodi. Když vrak někdejšího velkolepého města opouštěly dobré tři stovky přeživších, mechové nezaútočili.

Byla to jedna z posledních cest svícnového věku. Po sérii porážek se lidstvo nostalgicky vrátilo k životu na planetách. V důsledku to nebylo moudré, neboť jádro Galaxie se k světům nechová pěkně. V jediném kubickém světelném roce tu plane několik milionů hvězd. Těsné míjení sluncí zničí každou planetu za pár milionů let. Přežijí jen pečlivě vyvážené světy. A i ty musejí snášet podmínky, jaké jsou v klidných vnějších ramenech naší spirální galaxie neznámé.

Noemův sněm na útěku využil gravitačního praku černé díry. Stálo ho to mnoho životů a jejich ožehnuté lodě se sotva dobelhaly na částečně obyvatelný svět, pojmenovaný jiným sněmem ísis, když před tisícem let lidé hledali zelené planety dál od Pravého středu. Ísis byla suchá a větrná, stála však mimo zájem mechů. To stačilo; Noemovci sestoupili na povrch a začali znovu žít. Cestou se ale přihodilo mnohé.

Mechovské zbraně dokáží být zákeřné, hlavně jejich biologické triky. Jak pravilo jedno sněmovní rčení, po zásahu se ti může udělat lépe, ale nikdy dobře.

Po roce cesty Ahmihi umíral. Když odporně sípal na smrtelném loži, neboť mu nanoboti užírali plíce, přišla se s ním rozloučit jeho žena. Členové sněmu se báli nahrát Ahmihiho osobu do Stínu, neboť ho zjevně poškodili mechové, možná i na duchu. V horečkách mluvil o obchodu s polomýtickou Kudlankou a nikdo nechápal podmínky. Někdo ho důkladně předělal, snad aby nedokázal prozradit nic srozumitelného.

Měli ale rok starou nahrávku, neztratí se tedy všechno. V době zoufalství se musely dovednosti a znalosti uchovávat v čipech, jež nosil každý člen sněmu na zátylku. Přežily tak mnohé dávné osoby, proměněny ve Stíny nebo méně šikovné Tváře a Profily. Ahmihi částečně zůstane a jeho vědomostí mohou využít ostatní.

Nikdo si nevšiml, že z úst umírajícího vylezl jako brouček malý předmět. Tiše přelétl na jeho manželku Jalii a štípl ji. Odehnala ho v domnění, že to je jen hmyz z hydroponického oddělení.

Strojek vstříkl do Jalie nanopřístroje, jež záhy překódovaly jedno z jejích vajíček. Pak se rozpustily, aby je nikdo nenašel. Noemův sněm Ahmihiho mrtvolu spálil, aby ji mechové neznesvětili, pokud jsou na palubě nanoboti.

Modlitby byly vyslyšeny; malá skupina lidí zřejmě mechům nestála za pronásledování.

Jalia porodila syna, vzácný poklad v dobách, kdy lidí ubývalo. Genetická prohlídka nenašla nic mimořádného. Pojmenovala ho Paříž v duchu noemské tradice dávat dětem jména pozemských měst – Acheron, Kyjev, Fairhope – přestože sama Země se už stala pouhou legendou, jíž mnozí nevěřili.

V pěti letech začalo Pařížovo intenzivní vzdělávání. Do té doby byl obyčejný kluk, rád si hrával na suchých polích mezi hubenou úrodou. Byl šlachovitý, sportovně založený a mlčenlivý.

Když se začal učit, na něco přišel. Ostatní nevnímali svět stejně jako on.

Každou vteřinu mu smysly proplývaly miliony bitů informací. Vědomě však dokázal rozlišit z tohoto uragánu jen asi čtyřicet bitů za sekundu. Dovedl číst rychleji než psát nebo mluvit, ale informační tok byl přesto pomalý.

Ať už informace proudily dovnitř nebo ven, jeho tělo je dokázalo zpracovat stejně neochotně. Všechny sériové vstupy byly nepříjemně nešikovné. Jeho vědomí bloudilo jako bodový reflektor po potemnělém jevišti, dramaticky ozařovalo tvář herce, ale zbytek zůstával ve tmě. Uvědomění stálo na hoře odfiltrovaných informací.

Dokonce i přemýšlet o tom mohl jen pomalu. Podstatně déle mu trvalo ujasnit si, o čem přemýšlí, než to promyslet. Jeho mozek řídil deset miliard bitů za sekundu – daleko víc, než mu poskytovaly smyslové vjemy z okolí.

Ze senzoria dostával stejné množství signálů, jaké vysílal svému tělu. Skoro o ničem z toho však nemohl nikomu říci. Jeho vnímání, řeč – všechno se zasekávalo na postupnosti. Ostatní na tom byli stejně; lidé nebyli ve své sériové samotě sami.

Už pochopil, jak je pro ně důležitý příběh – a pro něj také. Zápletky, hrdinové a padouši, pro a proti, drobné a důležité postavy, čin a moudrost, napětí a úleva – stejně základní struktura jako lidská roura ústa-střeva-konečník, neboť příběh byl základem duševního trávení.

Aniž by to věděli, každý neustále vyprávěl vlastní příběhy. Těla je prozrazovala bezpočtem drobných projevů, dechem, pohyby, neuvědomělými gesty. Většina osobnosti se projevovala mimo vědomé meze, podvědomí se vyjadřovalo přímo tělem jako řeč, již soustředěný řidič neslyší.

Pro malého chlapce to byl šok. Ostatní o něm vědí víc, než o sobě ví sám. Cítí megabity, jež z něj vytékají, a mají ho přečteného.

Bylo mu to nesmírně trapné. Takový tichý jazyk se musel vyvinout už na začátku evoluce, napadlo Paříže, když bylo důležitější vědět, co si cizí lidé myslí, než co říkají nějakým nešikovným prajazykem.

A smích – víno mluvy, jak pochopil – byl jen uvědomělým uznáním její nedostatečnosti. Když na to přišel, často se smál.

Brzy, dokonce i při divokých honičkách na udupaném hřišti, si začal uvědomovat, že zčásti stojí stranou. To, co prožívá – všechny miliardy bitů za sekundu – je jen simulace vnímání. Přijal to jako nepochybnou pravdu.

Ba co hůř, simulace se za vnějším světem o půl vteřiny opožďovala. Zjistil to zkouškou, jak rychle jeho tělo reaguje na bolest a slast. Ucukl dřív, než si uvědomil, že ho jehla píchá do stehna.

Senzorium na něj zkoušelo spoustu triků. Ve vidění našel slepou skvrnu a domyslel si, že tam oční nervy opouštějí sítnici. Opuštěný zničený svícen vypadal na své oběžné dráze na ísis větší těsně nad obzorem než vysoko na nebi. Když při běhu po zvlněných pláních zastavil a obdivoval průsvitné mraky nad hlavou, oči mu chvíli tvrdily, že letí po nebi. byť jeho mysl jen převáděla vzpomínku na běh do okolního světa.

Všechno jen díky tomu, že evoluce naučila soustavu oko-mozek vnímat vyvýšené objekty jako vzdálenější, nedosažitelnější, tedy menší. A uchovat pocit běhu, neschopná ihned zrušit vzorec chování.

Seděl ve třídě a pozoroval uhihňané spolužáky. Vypadali tak divní. Když porozuměl sobě, naučil se lépe jednat i s nimi. Byl oblíbený, jeho nenucené vystupování mnozí považovali za vůdčí vlohy. Bylo v tom ale něco úplně jiného, co lidská společnost zatím nepoznala. Cítil to, ale nedokázal to pojmenovat. Příslušné slovo neexistovalo.

Paříž postupně pochopil, že jejich – a jeho – svět je plný významů, jež si už neuvědomují. Vůně, dotyky, chutě, všechno pocházelo z dávných dob a propasti nezměrných světelných let.

Tudy se dostal k dalšímu objevu: vládne podvědomí. Uvědomil si to, jakmile si všiml, že nejšťastnější je. když se neovládá – když mu neporoučí vědomí. Extáze, radost i obyčejné potěšení byly plodem bezmyšlenkovitého konání.

„Jsem víc než své Já,“ zamyslel se. „Jsem svoje Moje.“

Když mu šla práce od ruky – pracovali všichni včetně dětí –, mohlo za to jeho Moje. Všechno prostě svištělo kolem. Dělal roboty, obdělával pole, vařil ostrá jídla, všechno ponořen v proudu.

Dokonce i když při odborné práci používal Tváře a Profily, dokázal je přivést na povrch podvědomě. Stařičké útržky živých lidí využívaly část jeho vnímání a myšlení, takže při práci přicházel o ostrou vůni savany, šepot větru a škrábání trav. Zvláště Tváře potřebovaly přísun smyslových podnětů, aby se neproměnily v pouhé skořápky, suchopárné digitální učebnice. Cítil, jak mu sedí za očima, lačně hltají drobečky světa, vychutnávají roztříštěné výkřiky. Když spal, nechával je vyhlížet pootevřenými víčky vzácné střípky. Napojeny na jeho bubínky mohly držet stráž a chránit ho. Taková řídká kaše živila veškeré zkušenosti Tváří. Jemu však zajistila nerušený hluboký spánek.

Přesto nebyly Tváře a Profily samy.

Sedělo v něm něco temného, Moje v podobě prchavého přízraku. Uhýbalo jeho vnitřnímu zraku, ale samo vidělo a pozorovalo. Přesto cítil, že ta zamyšlená tma mluví do jeho vlastního pojetí sebe sama.

To ho vyděsilo. Pokusil se najít oporu. Měl sport, sex a zábavu, to mu však nestačilo. Zkusil zabrousit hloub.

Sněmovní náboženství – složené z natolik odlišných učení, že si protiřečila – mu nějak pomáhalo najít stav nezaujatého plynutí, zatímco uvědomělou mysl poutaly modlitby, liturgie, chorály, rituály, únavné opakování. Jednoho dne v kapli, unuděný a nesoustředěný, zkusil spojit chudé pásmo jazyka se zpěvem v nekonečné smyčce. Jeho Moje se odpoutalo a Paříž objevil meditaci.

Když dospíval, našel v sobě skutečné umělecké nadání. Jeho díla však byla zvláštní, pomíjivá: tající ledové reliéfy, pískové sochy, jež drželo pohromadě jen nestálé elektrostatické pole. Na stlučené listí psal perem a rostlinnými barvivy básně… a pak uchvácen pozoroval, jak hoří.

„Přesnost, bezprostřednost,“ odpovídal, když se ho někdo zeptal na jeho umění. „K tomu směřuji.“

Málokdo mu rozuměl, ale mnozí se hrnuli shlédnout jeho krátkodechá díla dřív, než je zničí.

Umění mu připadalo naprosto přirozené. Koneckonců, jak říkal, kdysi dávno na mytické Zemi musel žít nějaký primát, který v letu kamene uviděl prostou a ladnou parabolu, a tak dokázal lépe předvídat, kam kámen spadne. Tento bratranec člověka tudíž získal více jídla a zřejmě se i lépe rozmnožoval. Nervové vedení může toto chování posílit, když spojí s parabolou pocit nefalšované slasti.

Paříž se vyvinul právě z tohoto uznalého bratrance. I když žil 28 000 světelných let od prašných plání, na nichž se do genů dostalo umění, využíval systému myšlenkových operací vyladěných právě pro starobylou planetu. Přestože sdílel slabost pro krásu prostoty, cosi v něm podléhalo dráždění pomíjivých okamžiků. I to bylo lidské, něco jiného v něm ale pociťovalo smysl pro pomíjivost jako protiklad. Nevěděl, proč tomu tak je, ale byl si jistý, že to ho vyděluje.

Tehdy se proslavil poprvé, ale ne naposled.

Záhy poznal, že zatímco Moje jedná, společnost pohání Já k zodpovědnosti. Společenská smlouva mezi lidmi zní: Já přijímám zodpovědnost za Moje.

Přemýšlel o tom.

Jako mladý muž objevil lásku a spatřil v ní dohodu: Milovaná, mé Moje tě přijímá. Duchovno potom pramenilo ze zjištění Já znám svoje Moje, zatímco pravá odvaha znamenala Já důvěřuji Mému.

Vědomí – podvyživené a špatně informované – bylo představou mozku o sobě, simulací daleko bohatšího podJá.

Prožívat svět přímo, bez střihů – jaký to cíl! Kýženého stavu dosahoval jen občas, ale v něm pociťoval úžasnou plnost pravého světa. Jazyk se vypařil jako kapka vody v poledním slunci. Nedokázal víc než ukázat prstem a zamumlat: „To.“

Za očima se mu stále pohyboval přízrak, neviditelný pozorovatel. Neovládal ho však. Cítil, jak se mu prohání tělem, a naučil se ho nevnímat.

Nebo, lépe řečeno, jeho Já se rozhodlo pozorovatele obrazně přijmout. Jeho Moje to nikdy nedokázalo. Stinnou prázdnotu ale ovládnout nedokázalo.

Ve snech ztratilo Já hlavní slovo. I v každodenním životě zjistil, že tělem lhát nemůže; mělo příliš široké pásmo a v nevědomém proudu vysílalo data z jeho Moje. Naopak Já, díky svému omezenému toku informací, dokázalo lhát snadno, vlastně nedokázalo nelhat, byť jen opomenutím. Ne tak jeho Moje.

Zjištění z něj udělalo vůdce, jímž se nikdy stát nechtěl. Měl plné ruce práce s nevídaně důkladným zkoumáním, co znamená být člověkem.

Jednoho večera, když na kraji jejich území střežil hranici, chytil myš a zkusil na ni promluvit. Když jsou oba z masa a vyvinuli se ze stejných kořenů (pozemského hlodavce sem z neznámých důvodů přivezly první výsadky), měli by spolu být schopni telepaticky komunikovat. Myš si ho prohlížela přes propast analytických schopností a Paříž svým senzoriem ze zvířátka nic nedostal.

Přesto nějak tušil, že v malé hlavičce dři mé hluboká příbuznost. Proč se nelze spojit s myslí mecha? Zamyslel se.

Mezi záhadami se mu vnutil život. Na ísis se vrátili mechové.

Když si hrál s několika mládenci, narazili na Rachtáka. Honili se s míčem a hra v nich probouzela lovecké instinkty z pradávné minulosti. Byli do ní tak zabráni, že se Rachták přiblížil na několik set metrů.

Hráli u zřícenin, jež tu zbyly po lidech, kteří ísis obsadili před tisíciletími a pak odletěli. Dóm radosti dodnes při správném podnětu nabízel živoucí iluze a Paříž si pomyslel, že Rachták je jednou z nich; rychle se k nim kradl, tykadla zaostřovala hráče.

Rachták jich složil šest, než se Paříž dostal ke své zbrani, dalekonosné kinetické ručnici. Byla beznadějně zastaralá, ale mladým mužům ve výcviku nic lepšího dát nemohli. Vystřelil na Rachtáka a dokonce ho zasáhl, ale vtom vedle něj padl kamarád a to rozptýlilo jeho pozornost. Smrt už viděl, ale ne takovou. Zaváhal a měl velké štěstí, že ho Rachták nezabil. Zkroucený stroj zlikvidovaly střely dvou dalších. Paříž si uvědomil, že zklamal, a rozhodl se zlepšit. Když pomáhal odnést těla, cloumalo jím něco jako horečka, nemoc, jež hned tak nepolevila.

Tak to začalo. Napřed si myslíte, že jiní lidé umírají, ale vy samozřejmě ne. Když přijdete k prvnímu těžkému zranění, nejhorší šok nezpůsobí fyzická bolest, ale náhlé zjištění, že smrt přijde snadno, a že přijde k vám.

Trvalo mu ještě dlouho, než pochopil, že se mu nepřihodí nic, co už nepřežily generace před ním. Dokázaly to a dokáže to i on. Smrt byla svým způsobem nejsnadnější ze všech těžkých možností. Nad branou rozlehlého náměstí, zastřešeného průhlednou kupolí, nad níž bez ustání vřel bláznivý mumraj jádra Galaxie, byl nápis. Paříž si ho opsal a schoval, neboť když mu porozuměl, pociťoval neznámou radost:

Na mou čest, je mi to jedno: člověk umírá jen jednou; dlužíme Bohu smrt… a ať si přijde, jak chce, kdo zemře letos, za rok už nemůže.

Po nějaké době pochopil, že nic se nestane, dokud to není na dosah, a do té doby je třeba mít ze života co nejvíc. Musíte prožívat každý pomíjivý okamžik. Zbabělost – ta opravdová, ne chvilková panika – vychází z neschopnosti okřiknout fantazii, aby nerozvíjela každou možnost. Zarazit představivost a žít s každou vteřinou, bez minulosti a bez budoucnosti, v tom bylo tajemství. S ním se člověk dokáže přemisťovat z jedné vteřiny do druhé bez zbytečné bolesti.

Moje to pochopilo a Já přijalo.

SKLIZENÝ

> Hodili mě do díry s mechovským odpadem, vypadal jako zmáčená vata, a já si pomyslel, že z ní v pohodě vylezu.

> Mechové se slezli jako k nějakému obřadu a napřed mě pověsili za nohy, prostříleli mi břicho a dívali se, jak mi krev teče přes prsa do tváře, abych ji mohl ještě teplou ochutnat.

> Těsně kolem mě hvizd a plesknutí.

> V tom chlebu jsem musel sníst i nanoboty, než mi do krku stoupla ta pálivá kyselá chuť a já se začal natvrdo dusit.

> Píchnul do mě tykadlem, překvápko, protože jsem ho měl za jednoho z těch mechů, co používají jen mikrovlnné pulsy.

> Bylo to na konci tažení, byl jsem k smrti utahaný a natáhl jsem se, že si dám dvacet, a ta pomalá věc přišla, ani jsem si jí nevšiml.

> Zdrhali jsme dost rychle.

> Skočila první a přeskočila v pohodě a já taky, ale ruply mi kalhoty a já ztratil rovnováhu.

Na horním konci páteře nosil stařičký poradní Stín jménem Arthur.

Pařížovi už naslouchali na sněmovních schůzích, i když byl ještě poměrně mladý. Arthur vždy nabádal k umírněnosti ve vztazích s mechy a dodával příklady z lidských dějin. Když se ho Paříž vyptával na útrapy prvních lidí v jádru Galaxie, Arthur nadutě odpověděl:

Řekněme, že to nebyl zrovna čajový dýchánek u královny.

Arthur podobné zastaralé fráze ze Starých časů používal každou chvíli a nikdo jim nerozuměl, ale Arthur si toho nevšímal. Měl i jiné,jako:

Bradavice, že by sis na ně pověsil klobouk.

Když celý jeden sektor noční oblohy propletly zlaté plazmové výboje, poznamenal Arthur:

Jakákoli dostatečně vyspělá technologie bude ve Středu vypadat jako přírodní jev.

Samozřejmě měl pravdu. V nejbližších několika světelných letech byl vesmír propletený pavučinkami mechovských staveb. Nikdo nevěděl, co mechové ve středu Galaxie pohledávají, samozřejmě kromě faktu, že jim prospívá syrová energie a částicové toky. Nejenže jim drastické podmínky tolik nevadí, ale zřejmě mají i důležitější cíl.

Arthur častoval Paříže nesnesitelnými historkami o nádheře předchozích ér lidstva. Rady Stínu se však v době sílících mechovských útoků hodily.

Mechové se stahovali a vystavovali na odiv pohrdání zparchantělými lidmi. Z nohou některých strojů visely vyschlé mrtvoly zvířat i lidí – mechové v tom neviděli rozdíl – a houpaly se při každém kroku nebo závanu větru. Někdo v tom viděl jen další pokus o strašení lidí, ale Paříž z výstavky vycítil mechovský smysl pro humor, nebo něco podobného, protože lidem podobné vtipy samozřejmě legrační nepřišly.

Tak dorazili mechové: Rypáci, Sekáči, Škrabky, Slídiči, Rachtáci. Baby Jagy, Střelci, Prachouni, Škubáci. Lidstvo za každé jméno zaplatilo vysokou cenu, každé slovo vyvolalo v senzoriu okamžitě přesný soupis vlastností a slabin příslušného mecha, informace získané za cenu mnohých životů.

Z doutnajícího nebe, kde nikdy nezavládla skutečná noc, protože nejbližší hvězdy prozařovaly hlubinu divým svitem, se snášely mechovské lodi jako kobylky.

Paříž bojoval ve zdlouhavé, strašlivé, celoroční bitvě, jež zničila hlavní mechovské jednotky na ísis. Celou dobu se šklebil jako vlk, napjatý a hranatý. Vyznamenal se pod Walmsleyho sochou, kdysi dávno vytvarovanou z hory. V podstavci pomníku stála malá vesnice a pár chýší; tak veliká to byla socha. Paříž tu odhadl pohyb mechů ještě před akcí a prosadil se.

Ne že by ho jeho muži považovali za vřelého člověka. Svou odtažitostí už byl tou dobou pověstný. „Upjatej typ, bez zouváku si ani neprdne,“ zaslechl jednou a vyložil si to jako znak úcty.

To už věděl, že stroj je člověk obrácený naruby. Dokáže popsat všechny podrobnosti, ale v záplavě dat ztrácí celek, zkušenost vylovenou z nekonečného proudu. Hlavní tajemství lidí leželo v jejich filtrech, v tom, čeho si nevšímali.

Necítil stupně Kelvina, litry za sekundu nebo kilogramy; cítil teplo a zimu, proud, tíhu. Znal lásku a nenávist, strach a hlad – všeho až příliš. Za hranicemi čísel.

Vítězství nad mechy na ísis nemohlo vydržet věčně. To věděl každý.

Sněm – díky rychlému množení a přistěhovalcům už mnohamilionový – uspořádal oslavné shromáždění. Další příležitost už se nemusí naskytnout.

Všichni členové Sněmu v telepatickém spojení vzkřísili Staré brachy, osoby tak dokonalé, že někteří už jen jejich přízračnou existenci považovali za důkaz posmrtného života. Braši doporučili podniknout protiútok ve vesmíru, kde mechové žijí. Jen když se fronta přenese k nepříteli, mohou lidé přežít.

Paříž tomu věřil. Počítejte s velkým překvapením, řekli Staří braši a pak se nepochopitelně rozchechtali. Paříž přijal jejich plán za svůj. Měl už spoustu následovníků a velký úspěch u žen, nenechal se však rozptylovat. Oslovilo ho něco z bídy doby. Úcty Sněmu k Starým brachům využil k propagandě, aniž by sám byť na okamžik uvěřil teologickým výkladům digitálních duchů jako posmrtného života v dalekém analytickém nebi.

Tehdy si Paříž položil otázku, již si v dobách protivenství kladou mnozí. K čemu je lidem náboženství?

Věděl, že ostatní v Noemově sněmu vidí svět jinak. Cosi v něm ale trvalo na svém: Odhal výhody, vysvětli chování. Proč hned myslí podle tohoto pravidla nevěděl, ale cítil, jak se v něm obrací stínové já.

Sněmu sloužilo náboženství jako tmel. Ve vyhrocené podobě dokonce dokázalo vyhnat věřícího na křížovou výpravu. Bylo snad celé založené na teorii a řešení největšího lidského problému, smrti? Moc teologie mezi lidmi kolem něj se zdála pramenit právě z této sdílené hrozby. Chápal, proč se taková představa snadno rozšíří, když i on sám toužil zahnat nejistotu a strach ze smrti.

Náboženství ale nemělo viditelnou zpětnou vazbu na svět; Bůh nevybíral schránku. Zázraků je málo a nejdou zopakovat. Jak tedy náboženství přežívá a dokonce sílí?

Jeho mechanistické výklady, ostré a skeptické, jak už mladí muži uvažují, základ náboženství nedokázaly postihnout. Stále před ním stály velké otázky původu vesmíru a přirozeného řádu. Věda je uchopila jen letmo a vždy se zarazila na hlavní hádance: proč je spíše něco a řád nežli nic? Chaos se zdál být stejně pravděpodobný jako puntičkářské harmonie objevené vědou.

Pokud lidi z Hmoty vyvedla Mysl a umožnila tak vesmíru sebeuvědomění – jeho domácí úkol –, pak se tento účel a vývoj projevil v náboženství. Ale proč potom mechové žádné náboženství nemají?

Pro Paříže podobné abstraktní zpodobení hlubokého, oddaného podnětu lidstva nevysvětlovalo naléhavost víry. Něco tu scházelo.

Právě tohle, spíše než obřady a sněmovní oslavy vítězství, znamenalo pro Paříže skrytý stav lidství.

SEBRANÝ

> Napřed jsem si uvědomil, že jsem tady a je ze mě něco jako květináč.

> Byl jsem po kusech všude kolem, ale pořád schopný myslet v krátkých útržcích.

> Napřed to byla bolest, ale tu zmenšili a dokázal jsem ji vydržet déle, jenže ruku jsem měl pořád dozadu.

> Napsalo mi to jméno na obličej a já myslel, že kvůli rozlišení, ale vedle stál můj hologram s ptákem v týle a ten byl pořád tvrdý, i když jsem vůbec nic necítil, když mi ta věc jako ženská vylezla za krk.

> Sádlo nebylo tak hrozné, ale topit se v hlenech už ano a když jsem kašlal a lítaly ven, chutnaly jako něco, co ve mně shnilo.

> Když mi kůže zčernala a sloupala se po puchýřích, ten mráz na kůži pod ní pálil jako hořící olej.

> Vřískal jsem, ale ta věc se spoustou noh nepřestala.

* * *

Kudlanku potkal, když o samotě hlídkoval. Byla lesklá, blýskala se v dálce proti rovným skalám. Vidět ji znamenalo prohlédnout iluze, jež promítala. Chutí a čichem ji vnímal lépe než očima. Protože byl na rutinní obchůzce, měl s sebou jen pár jednoduchých robotů a skoro žádné zbraně.

Paříž stál nehybně na místě a cítil, jak se stroj blíží. Utíkat nemělo smysl.

Klanová legenda o tomto vzácném druhu mechů mluvila. Šel cestou zkázy, mrtvol a zmršin, přes stinné obzory přelézaly mnohonohé přízraky, tradice se v hrůze předávala z generace na generaci a ze Sněmu na Sněm, tisíciletí vysušených pamětí Stínů a setkání, jež málokdo přežil.

Chci vstoupit. Cítím v tobě esenci z hluboké minulosti. Poznáváš mě?

„Ne.“ Vzadu v hlavě mu něco bzučelo a běhalo, ale strach to umlčel. Pak se přihlásil výcvik a Pařížem zacloumal vztek. Odhadl, jak snadno dokáže stroji ublížit. Mech odrážel dotazy jeho senzoria a odpovídal jen ostrými ranami a obrazy ledových vrstev.

Máš tady v divočině rychlý a pestrý život. Tvé tělo primáta je vystavěno na delší logice, než s jakou se obyčejně setkávám.

Paříž zachytil u paty vzdálených kopců obraz rychle běžící mnohonohé věci. Pečlivě odhadl vzdálenost.

Váš podkmen obratlovců, schopný smíchu a snů, skýtá mnohá překvapení. Jsi zvláště složitým příkladem; sklidil jsi mnohé drobné rysy. Těším se, až je požnu a prohlédnu si je.

„Ode mě?“

No jistě. Ty to… nevíš?

„Co mám vědět?“

Kudlanka se odmlčela, což u entity s její početní kapacitou znamenalo mnoho.

Aha. My, kdo se množíme věčně, přestože v různých podobách, nesdílíme váš zájem o artefakty. Vám možná připadají věčné, ale já už jsem starší než hory. Památky jsou pomíjivé, mění se v prach.

„Jako já?“

Svým způsobem ano. Takže ti dochází…?

Paříž v protažené otázce vycítil narážku, ale část z něj tento směr uvažování ihned zavrhla. Ne, tam nepůjde.

Místo toho zamířil svou jedinou zbraň na poslední vektorovou signaturu Kudlanky a vypálil rychlou dávku. Kudlanka zablikala a zmizela.

V pravý čas se spojíme, nádobo.

Vteřiny odtikávaly. Senzorium nic nezachytilo. Odveta nepřišla.

Vítaný štěkot pušky mu prosákl až na kost. Srdce mu bušilo. Něco v něm se radovalo z činu, jiná část dostala strach. Nadchlo ho, že zahnal zmatek, s nímž se jeho Moje odmítlo střetnout. A co myslela Kudlanka tím posledním přenosem?

Rychle zmizel, pýcha a strach zastínily vzpomínky a na setkání už si skoro nevzpomněl.

Na ísis dorazily další rodiny a Sněmy, planeta zesílila. V rychlém sledu událostí v jádru Galaxie ale přicházejí velké změny v poměrně krátké době tří set let lidského života. Mechové přežívali po tisíciletí a dělali plány podle toho. Lid ísis stále obtěžovali nanomechové. Citadely pokrýval prach písečných bouří a nanoboti přivátí větrem.

Proti znečištění atmosféry postavili obrannou linii na oběžné dráze. Mechové nemohli na ísis shodit asteroid, magnetosférou nepronikla jediná loď. Paříž se přihlásil jako dobrovolník k letectvu. Zamiloval si slastnou beztíži, hru tvrdé dynamiky, newtonovské klouzání v třeníprostém prostředí.

Ísis mu kynula pouštní krásou. Za úsvitu vyprahlá údolí ležela ve stínu, zatímco zasněžené hory jasně zářily, korunovány žhavými uhlíky oranžových mraků. Vrcholky krájely oblaka a nechávaly v nich brázdu jako za lodí. Zadumané bouřkové kovadliny, prozářené blesky, připomínaly kvetoucí poupata bílých růží.

Lidstvo nezůstalo pozadu. Zářivá souhvězdí citadel poutala za nocí pavučina silnic. Byl hrdý na úspěchy lidí – možná jsou sraženi k zemi, ale celé planety protkávají vzdušnými vzory. A to všechno se podařilo za pouhých sto let! Pomáhal vytvářet umělá moře a eliptické nádrže, čtverečkované plochy obdělávaných polí, neposkvrněný řád vy vzdorovaný na suchých údolích.

Už si stačil najít ženu, jež ho milovala i přes podivné zvyky i lásku k samotě a tichu. Měl vlastní děti, ale umění je nezajímalo. I jejich děti měly děti a Paříž v nich rozpoznával pokračování sebe sama. Přesto v sobě měl něco nepojmenovatelného, co žilo v megabitovém proudu pod osvětlenou scénou vědomé mysli.

Sílící vesmírné flotile pomohl zajistit červí díru do soustavy. Našli ji v molekulárním mračnu, jež připlulo k mateřské hvězdě ísis před mnoha staletími. Přitáhnout díru blíž sebralo Pařížovi dvacet let let života, ale obětoval je rád. Ústí červí díry dávalo lidstvu novou šanci. Do té doby je využívali jen mechové.

Práci si dobře načasoval.

Po mnoha dekádách života ve Sněmu, po ohromném množství krátkodechých uměleckých děl, se na nebi znovu rozzářila plavidla velká jako měsíc.

Dorazilo ještě více velikých mechů, připravených zničit všech sedm planet soustavy kvůli surovinám na velké stavby strojů. Jedna strana radila vyjednávat. Jiní členové Sněmu se snažili dodělat loď, na níž by unikli, než jim mechové rozeberou planetu pod nohama.

Paříž se postavil proti. Naléhal na Sněm, ať podnikne protiúder. „Zničte něco, čeho si váží oni!“ hřímal. „Teprve pak budou mít úctu a začnou nás poslouchat.“ Ještě než to dořekl, uvědomil si, že se v něm chystá něco jiného.

Stínová bytost, jež se tak dlouho krčila mimo dohled jeho vnitřního já, se lenivě přemístila. Do hlavy mu vskočily souřadnice a trasy nutné k zoufalé cestě na dosah disku v Pravém středu. Data proudila nezadržitelnou lavinou ze zdroje, o němž mnoho nevěděl. Že by hluboko usazený Stín? Ne, namítla jiná část vědomí. Ale co potom?

Smutně se zasmál, aby uvolnil napětí, a tu na kratičký okamžik uviděl sám sebe na konci dlouhatánského tunelu s hrozivou perspektivou, zahlédl se jako součást podkmene – obratlovců schopných smíchu a snů.

SEBRANÝ

> Ta věc se spoustou nohou řekla, že jsem pomník svého druhu.

> Pět těch malých a jeden velký s legračníma nohama mě pomalu rozkrájeli, aby se podívali.

> Z mojí matky vedle vyrůstaly kusy zvířat a když jsem se k ní zkusil dostat, udělali to samý i se mnou.

> Strčili mě do neprůstřelného skafandru, snad aby mě uložili, ale ze všech záhybů na kůži mi padali červi a lezli mi po celým těle.

> Povídali, že ty věci, co mi polezou do hlavy očima, neucítím, ale lhali.

> Myslím, že na mě úplně zapomněli a nechali mě ležet na podlaze, dělali na ostatních a pak se rozhodli, že mě rozeberou na díly.

> Viděl jsem vcelku dobře, ale neviděl jsem tělo, nosili jenom mou hlavu na kůlu, asi aby vyděsili ostatní lidi z mýho Sněmu, když budu celou dobu prosit a vřískat, i když bez plic.

* * *

Střed Galaxie byl hromada sajrajtu vířící na dně gravitačního hrnce. Nepokojné vnitřní sféry už touto dobou dobře hlídaly mechovské flotily.

Červí díry ale poskytly cestu. První lidské výpravy do jícnu dopadly úspěšně. Druhý konec ústil nedaleko Pravého středu. Paříž díru osobně proletěl, vykoukl na konci jako myš a vrátil se. Nic jiného lidé koneckonců nebyli – škůdci ve zdech a skulinách.

Prolétli v určeném pořadí a sešli se po sbíhavých asymptotách. Paříž se útoku zúčastnil na vlastní žádost. Byl zkušený pilot, schopný strefit se do díry ve vysoké rychlosti a průběžně upravovat dráhu.

Červí díry byly pozůstatky prvního zlomku vteřiny po vzniku vesmíru. Otevřené je udržely tenoučké vrstvy negativní energie, cáry antitlaku vytvořené prvotním rozpínáním. Jako přírodní suroviny je před miliardami let někdo neznámý posbíral a dopravil sem, na dopravní uzel.

Na okraji červí díry syčela kvantová tříšť, pestrá sprška přepálených odstínů. Tyto vzpěry měly nepředstavitelnou hustotu, ale nebezpečí číhalo jen na kraji, kde by tlaky dokázaly proměnit každou hmotu ve zničující plazmu. Narazit do stěny nestálého oválného cíle znamenalo zničení, jak několik pilotů nechtěně potvrdilo.

Ústí teď mělo tvar elipsoidu rámovaného kvantovým ohněm. Letěl lodí tenkou jako tužka, minimálně izolovanou, stěží nějak zabezpečenou. Přesto bůhvíproč neměl strach, jen jistotu. V poli slapových sil loď zasténala a blesky se zkroutily do zlatofialových hadů…

… a tu vylétl z druhého konce v uzlu o sto světelných let dál.

Lidskou flotilu majestátně uvítala modrozelená hvězda s mohutnou korónou. Nedaleko obíhal pod ochranou strážních lodí mechovský komplex. Drobné lidské stíhačky obratně vmanévrovaly do proudu dopravy před jícnem další červí díry. Při prorážení cesty a získávání průletových kódů položilo život padesát mužů a osmdesát šest žen. Maskování by ale prohlédla i nejzběžnější prohlídka; museli spěchat, nebo zemřít.

Druhý skok vedl prostornou červí dírou na nízkou oběžnou dráhu hasnoucího červeného trpaslíka. Draze zaplacené kódy budou možná moci použít ještě několikrát, než je mechovské komplexy odhalí. Musejí se vrhnout do každé díry, která se namane.

Červí díry dokázaly pouštět dopravu jen jedním směrem. Jícny děr, široké jako prst i jako planeta, se hemžily vysokorychlostními plavidly. Skok je mohl vyvrhnout v soustavě bez zjevného účelu nebo ve zhoubném mračnu, jež upeče člověka za pár vteřin.

Někdo – možná tvůrce prvních mechů? – kdysi zřejmě hrubou silou vybudoval v jádru Galaxie složitý dopravní uzel. Úzké jícny, těžké možná jako pohoří, dovolily průlet jen tenkým lodím. Právě ty si Paříž a jeho osmnáct druhů vybrali, když se vynořili v mechovském komplexu. Nesměli přibrzdit; každá křižovatka měla ochranu a rychlost byla jejich jedinou obranou.

Vpálit to do tenkého ústí červí díry, zamířit k dalšímu, přidat. Pokroucené a lesklé červí stěny se míhaly kolem, Paříž vleže sledoval monitory a snažil se nemyslet na to, co přijde.

Zúžený šedý přísvit jícnu se prohnul. Každý konec dával ostatním vědět, co zrovna spolkl; informace se šířila jako změna napětí celé červí díry. Tlakové vlny vybudily oscilace a jícen se zkroutil jako střívko na konci jitrnice. Kdyby se utáhlo příliš, když jím prolétal, vynořil by se na druhé straně jako růžový mráček ionizovaného plynu.

Složitými výpočty lidští učenci určili trasu, ísis od základny u Pravého středu dělilo dvanáct skoků červí dírou. Ba co hůř, některé díry měly více konců, tenký tunel se dělil a piloti museli volit v nepředstavitelné rychlosti.

Když se vynořili, v potemnělé dáli plula slunce a planety nevídané krásy. Za lesklými mlhovinami zářil příslib Pravého středu. Bylo zvláštní překonávat takové vzdálenosti zavření v krabici velikosti rakve.

V okamžiku skočili, uhnuli a znovu skočili.

Tady jim už lstivost k ničemu nebyla; když je přilétl prověřit mech, zničili ho vlnami kinetické energie. Mechové tak hrubé zbraně nepoužívali a tak lidé nechali jasnou stopu, že tudy prolétla havěť.

Vynořili se v přízračném svitu bílých trpaslíků, uspořádaných do šestiúhelníku. Paříž nechápal, proč mechové vytvořili vzor, který podle zákonů nebeské mechaniky nemohl držet pohromadě. Jako u mechů mnohé, rovněž tento jev neměl vysvětlení, ani přibližné, ba ani v Arthurově úctyhodné paměti.

Před nimi se v třpytivé kráse rozvinul disk kolem černé díry. Cáry a shluky prachu barvily světlo hvězd do azuru, šarlatu a smaragdu. Zdejší křižovatka nabízela pět směrů: tři černé kulaté jícny tu obíhaly jako lační levharti a dva čtvercové jasně zářily kvantovými hranami.

Tužkové lodě zamířily přímo do plochy jednoho čtvercového ústí. Vzpěru ze sražené negativní energie držely jen hrany a na plochách tedy nepůsobily slapové síly. Záblesk, zhoupnutí žaludku – a byli u Pravého středu.

Vnitřní disk žhnul kvasem šarlatu a jedovatých purpurů. Trychtýře magnetického pole nasávaly mračna mezihvězdného prachu. K oslepujícímu chřtánu černé díry mířily chmurné cyklony.

Mechovská zařízení tu obíhala všude a zaplňovala oblohu. Veliké lesklé sítě a zrcadla zachytávaly záření způsobené třením a spotřebou velikého kotouče. Sklizeň syrových fotonů směřovala do připravených chřtánů červích děr a odtud k vzdáleným světům energeticky chudším. K čemu mechové takové záření potřebovali – na předělávání planet, hledání světů, výrobě měsíců?

Vlétli do posledního červího jícnu…… a když vyletěli, zatajil nad tou podívanou dech.

Tyčila se tu magnetická vlákna, tak veliká, že je okem nedokázal obsáhnout. Skrz ně vedly obrovské zářivé koridory, propletené zášlehy energie. Portály zely přes desítky světelných let, nezměrné křivky se stýkaly v doběla rozžhaveném Pravém středu. Hmota tu pěnila a hořela a tryskala v oslepivých fontánách.

V Pravém středu zemřely tři miliony sluncí, aby nasytily gravitační chřtán. Portály byly jednoznačně umělé, uspořádané řady záření široké celý světelný rok. Přesto se táhly po stovky světelných let, vzdušné a spletité jako dívčí vlasy.

Může v nich přebývat inteligence? Staré, nikdy nepotvrzené příběhy to říkaly. Rubínové smotky protínala smaragdová vlákna. Tušil tu vrstvy, komplikovaný řád jenž sahá dál, než dohlédl, dál, než mohl porozumět.

Ostré zrychlení ho vmáčklo do lůžka. Vzadu se zlověstně zablesklo.

Odpálili červí díru! ozval se v komunikátoru křik.

Tvrdě zabrzdil, strhl loď doleva do oblaku trosek…

Mechové zjevně věděli, jak odstranit z červí díry vzpěry z negativní energie – a nerozpakovali se to udělat, aby polapili lidskou chamraď. Přišli o ústupovou cestu.

Zamířili k velké kaňce, příslibu úkrytu. Byli už blízko rotujícího disku černé díry. Kolem pod taktovkou magnetických vláken umíraly hvězdy. A vlákna, jak byl přesvědčen, zase poslouchala něco, co si ani nechtěl představit. Vládnou tady mechové, nebo zabloudil do kraje, kde jsou i oni jen škodná havěť?

Hvězdy se tu otvíraly silami, jež si nedokázal představit, trhaly se na kusy a rozprskávaly na planoucí kapky. Osvětlovaly černé shluky odpadu jako hořící sirky v pytli od uhlí.

Mezi nimi pluly nejpodivnější hvězdy ze všech. Každou zpola zakrývala půlkulová maska. Závoj zářil v infračervené oblasti a visel v určité vzdálenosti od hvězdy. Držel ho tu tlak světla, přesně vypočítaný, aby vyrovnal působení gravitace. Maska odrážela polovinu záření hvězdy zpátky na ni, zvyšovala její teplotu a způsobovala divoké protuberance.

Světlo na jedné straně volně unikalo, zatímco na druhé se odráželo od závoje. Tlak záření strkal hvězdu k masce, ale ta byla k hvězdě připoutána gravitací. Odsouzená hvězda mohla svítit jen jedním směrem a opačným tedy letěla.

Směr určovala magnetická vlákna: trochu pomalé, ale účinné. Směrovala ke kotouči černé díry a do jejího nenasytného chřtánu.

Paříž a ostatní viseli v závětří nad vší tou nádherou. V jádru vládla tma, ale tření rozehřívalo plyny a padající prach. Veliké břehy sužovaly bouře, vířila tu rozpálená tornáda. Ven se dralo vražedné záření a neúnavně doráželo na odsouzenou hmotu, namačkanou na nízkých oběžných drahách. Chřtán gravitace tlačil proudy do tvaru vířícího disku.

I v tomto přívalu smrti však přežíval život. Svým způsobem.

Zíral na okázalé divadlo a hledal pohledem strojové tvory, kteří tu jedli a pobývali a umírali. Mnoho tisíc let staré záznamy o nich mluvily. Tam!

V proudu žhavých fotonů se pásl světložravec. Jemu podobným sloužil obrovský mlýnský kámen za zdroj potravy. Nad spáleným diskem, v nehybných mračnech, se krmila přízračná stáda.

Leťte tudy, zazněl rozkaz. Určený směr mířil k jejich cíli, ale to už se k tenkým lidským lodím stahovali mechové.

Tabule světložravců se nadouvaly v elektromagnetickém větru a tvorové si užívali energetického bičování. Někteří byli zřejmě vyladěni na přesnou část spektra, každý druh měl charakteristický povrch a tvar. Za pomoci velikých plochých přijímačů udržovali ve věčném dni oběžnou dráhu a úhel náklonu.

Lidské lodě kličkovaly mezi velikými křídly z lesklé molekulární membrány. Stáda světložravců bruslila ve složité výslednici sil po větrech a magnetických výkrutech. Byly to stroje, to jistě, zřejmě vyvinuté z robotických lodí, jež dorazily do Středu před miliardami let. Složitější stroje, rovněž vyvinuté ve zdejším žírném bohatství, ale pokročily dál, na temnější stezky.

Prachem prolétla střela a zasáhla lidskou loď. Jiná prolétla několika světložravci a roztrhala je na kusy.

Vtiskli se do stínu a počkali. Okamžiky je po špičkách míjely.

Z tenounkého prachového mraku se vynořil pokřivený obrys, barokně elegantní. Podobný tvar by žádný člověk nevymyslel, ozdobný a přitom čistě účelový. Po spirálách klesal gravitačními vrstvami. Paříž uviděl pod jedním světložravcem protáhlý přísvit. Odhadl v něm magnetické vlákno. Vtom promluvil Arthurův Stín:

Jednou jsem tu už byl jako Stín, v té slavné době, kdy jsme mohli takhle blízko. Radím vám se tu schovat, protože hlídková loď, co sem letí, je nepředstavitelně nebezpečná i pro mě.

„To máš tak dobrou paměť?“

Je to jen 3437 let. Při kopírování se do Stínu vloudilo pár chyb, ale strach paměť skvěle upevňuje. Když tady útočila má nosička, byl jsem pěkně vyděšený. Byla jedna ze tří lidí, kteří útok přežili, a letělo jich sem přes tisíc.

„To jsem nevěděl…“

Intuice ho opustila. Ostatní tužkové lodi poletovaly kolem a vysílaly vyděšené zprávy, jež dokázal stěží utřídit. Zdobná mechovská loď se na ně snášela, stále ještě mnoho set kilometrů vzdálená, ale přitom tak blízko, tak blízko v měřítku vesmírné bitvy.

Když tu zůstaneme, nemáme šanci. Pokud prohráváš, změň pravidla hry. Paříž přikývl a poslal ostatním komprimovaný signál. Na plný výkon sklouzl pod lesklá křídla světložravců, rozepjatá ve fotonové bríze. Rozpálená tornáda od disku ho stahovala dolů. Když na kotouči vzplály ohnivé květy, pasoucí se stáda zařvala. V hněvivé bouři prokmitla křídly poziční telemetrie. Světložravci na sebe v bezčasé záplavě světla zablikali.

Paříž pozoroval, jak jedno stádo padá. Ohromná blyštivá křídla se utrhla. Mnohé stroje skončily v nahuštěné hmotě molekulárních mračen, jež se už sama vypařovala. Další je po spirále bezmocně následovaly. Dlouho předtím, než dopadly na svítící disk, jejich kostru rozložilo tvrdé záření. Vzplály a vyzářily osudnou energii.

Bublinovým senzoriem lodi ucítil, že se na něj soustřeďuje nová pozornost. Po ní se k němu obrátily i čočky: kořist? V magnetickém proudu na samotné ose Galaxie se shromáždilo další stádo světložravců. Mezi nimi pluli ocelově modří gamažravci, zaměření na tvrdší záření z kotouče. Arthur řekl:

Jak si vzpomínám, tihle občas létají takhle vysoko nad diskem a loví křemičité tvory z hustších prachových mračen. Většina zdejší ekologie byla za mých dob neznámá a lidi odsud vyhnali dřív, než stačili něco zjistit. Hledali jsme Klín, kde se ukryli první lidé včetně legendárního Walmsleyho. Chtěli jsme tu najít pověstnou Galaktickou knihovnu, protože by nám pomohla… „Fajn, k věci.“

Vnitřním blokem zarazil proud Arthurovy výřečnosti. Čas vyrazit. Kam? Do magnetické roury. Dokáží se ale nějak zamaskovat?

Spolu s ostatními vyrazil k vláknu. Svedlo je k velkému oplachtěnému světložravci. Všiml si jich a vyrazil za nimi. Navigace tu byla prostá. Hluboko pod nimi se do nekonečné studny ztrácel rotační pól žrouta všech věcí, černé díry o hmotnosti tří milionů hvězd: špendlíková hlavička naprosté tmy uprostřed pomalu rotujícího rozžhaveného kotouče.

Skrz zlaté plachty požíračů světla se za nimi pustil kovožrout. Tužkové lodě se rozprchly a spustily neúčinnou palbu. Na jejich straně byla rychlost, na jeho výdrž. „Jak se k čertu máme vypořádat s tímhle?“

Kovožrout loví méně schopné světložravce. Díky původnímu programu a vývoji si vybírá slabší kusy. Ti, co sklouzli na neúrodné oběžné dráhy, se loví lépe. Také dává přednost těm, kteří si nechali plachty zašpinit šťavnatými stopovými prvky z horkého kotouče pod sebou. Kovožrout je pozná podle matnější barvy a skvrn. Mechosféru plní každou vteřinu miliony takových smrtí. „Potřebujeme ho nějak sestřelit!“

Budu o tom přemýšlet. Zatím přidejte do kroku. Zatáčel a padal čistě podle instinktů. Ostatní tak rychlí nebyli; z blízkosti slyšel tři smrtelné výkřiky.

Tupá strojová hovada celý život trávila světlo a vylučovala mikrovlny, ale někteří mechové – jako ten, co pronásledoval maličké lidské lodě – dostali chuť na kovy. Kovožrout složil zrcadlová křídla, ukázal hrany a prudce zrychlil.

Vyšší podkmeny si nás všimly.

„A mají pěkně naspěch.“

Rostliny využijí jen jedno procento energie, jež na ně dopadne. Sluneční články uchovají deset procent a evoluce mechů poměr jistě zvýšila. V jistém smyslu je úžasné, jak…

„Přestaň mluvit a pošli mi to zkomprimované.“ Stín se vždycky snažil mluvit do éteru co nejdéle.

Arthur mu poslal zkoncentrovaný proud dávných znalostí – fúzní ohně uvnitř světložravců trávily mrtvoly ostatních strojů. Díky skvělému vyladění jejich vnitřnosti produkovaly čisté ingoty jakékoli slitiny.

Prvotními zdroji tu byly světlo a hmota. Světložrouti žili díky světlu a elegantní kovožrout díky nim – nebo ještě lépe díky lidským lodím, to pro zpestření. Už teď, při honičce mezi magnetickými poli vlákna, na gigahertzovém pásmu křičel blahem.

„Ty magnetické entity jsou inteligentní?“ zeptal se Paříž.

Ano, ale ne tak, jak si inteligenci představujeme my, krátkodeší myslitelé. Jsou spíš jako spící knihovny. Mám nápad. Jejich myšlení je zranitelné.

„Jak?“

Myšlenka u nich začíná elektrodynamickým potenciálem. Rozhodně jim tu vadíme, tím jsem si jistý.

Paříž uviděl, jak se kovožrout rychle blíží. Za ním se hnala svinutá hlídková loď.

Zbylé lidské lodě ve tvrdé záři disku kličkovaly a uhýbaly. Magnetické plameny kolem nich žhnuly jako hořící slonovina.

Kovožrout by je už rád pozřel, ale se složenými křídly nedokázal manévrovat tak rychle jako oni. Obratně kličkovali magnetickými střevy. Mechovská loď za nimi.

„Jak rychle tyhle magnetické bytosti zareagují?“

Rychle, pokud se zkušenost nemýlí. Teď bychom si měli kovožrouta pustit k tělu. Hned!

„Ale nenecháme se chytit?“

Athur úsečně přisvědčil a hrůza v jeho hlase prořízla Pařížovi mozek. Přesné simulace se musely bát o život.

Ocelově šedý kovožrout s nimi srovnal rychlost. Predátoři vždy mají parazity. Ke kovožroutově naleštěné kůži se tu a tam tiskly přílepky a vilejši, špinavě žluté a hnědooranžové hroudy, jež žraly případnou špínu a zbavovaly tak kovožrouta nevítaných úlomků – trosek a prachu, které, mají-li dost času, zničí i nejodolnější mechanismus.

Kovožrout zatočil, aby je předběhl podél magnetických proudů, ale tlak siločar ho zbrzdil.

Paříž ho nechal doletět blíž a zkusil odhadnout podivný valčík tvorů na nebeském parketu: tanec podle hudby fotonů. Světlo tu bylo tekuté a rozlévalo se ze žhnoucích bouří mlýnského disku. Bohatá sklizeň živila kouli o stovkách kubických světelných let, nesmírnou zpustlou poušť.

Zaslechl praskání statické elektřiny. Bzukot ho odřízl od ostatních lidských lodí, vzdálených teček. Kovožrout mu zaclonil výhled a vystrčil klepeta.

Ohlušivá rána. Podél magnetického vlákna se natáhl pomalý blesk, citrónově žlutá nicota se protáhla dolů k nim.

„Usmaží nás!“ vykřikl Paříž. Arthur se už trochu uklidnil a prohlásil:

My jsme tu malé figurky. Tenhle oheň přitáhne větší vodič.

Další rána. Přes kovožrouta přeletěl oblouk a mech zmizel v šedožlutém plameni.

Magnetická vlákna reagovala pomalu, ale měla sílu. Neohrabané indukci nešlo uniknout. Paříž náhle pochopil, co Arthur plánoval.

Jakmile kovožrout přestal vést, potenciál začal hledat jiný vodivý povrch, ten s nejvyšší kapacitou. Zákony elektrodynamiky vybraly největší vodič v blízkosti – hlídkovou loď.

Plavidlo na sebe přitáhlo zubatý oblouk, rudý jako rubín a zelený jako žluč.

Z tužkových lodí se ozval radostný pokřik. Nazdobený tvar bezvládně padal k disku. Větší povrch kovožrouta a kosmické lodě zadržel elektrické výboje mezi vlákny.

„Já… tys věděl, co se děje,“ řekl nejistě Paříž.

Ne tak docela. Držel jsem se uložených znalostí, ale teorie má tupé ostří. A třeba mi ještě zbyla trochu někdejší intuice…

Paříž vycítil Stínovu vybledlou hrdost. Lidské lodě se snažily co nejrychleji zmizet z dosahu tenoučkých vláken. Výbojům vysokého napětí nemusí být konec. Nedaleko okraje oslnivého kotouče, slepý k vražednému počasí, se točil podivný šedivý válec.

Tamhle. Jednoznačně mechovská stavba.

„Síň lidí,“ oznámil, aniž by věděl, jak na to přišel.

SEBRANÝ

> Měl jsem hrozný sen a probudil jsem se a byla to skutečnost.

> Musely nás tam být tisíce, všichni na tyhle pláni, jenomže ta se kroutí, jedním okem vidím strop, a tam je to stejný jako tady, každý na svém místě.

> Jsem samá žíla, velké tlusté modré, nemám pusu, ale pořád bych chtěl jíst.

> Moje matka je jenom o pár metrů dál, ale poznám ji jenom podle toho, jak brečí, to je celá ona, ale jinak z ní na té věci nic nezbylo.

> Uvolnil jsem jednu ruku a vydloubnul jsem si oko, abych se na to nemusel dívat, ale nalepili mi oči zpátky, že je to součást výrazu, a tak se musím dívat pořád, protože nezhasínají a já nemám víčka.

> Není tu horko, ale je to peklo a my si o tom šeptáme a že to bude navěky, posvěť se jméno Tvé, amen.

Byla tu křída a krev, diamantové oči a rezavé písně.

Paříž a jedenáct dalších našli zámek, vylomili ho a proslídili celý vnitřek roztočeného válce. Míjel věci, na něž se nedokázal dívat dlouho, a hledal v nich smysl.

Oblaka pachů, přidušené hlasy, slova jako horečnatý ptačí křik.

Někteří už nevypadali jako lidé ani zdaleka, spíš jako zkroucené provazy voskového masa. Jiní připomínali pohyblivé hroudy tučné žluči. Jeden muž stál na ruce, vyboulené břicho vrásčité jako harmonika, a když se pohnul, po celém těle se mu otevíraly oválné trhliny, z nichž proudila žlutá pára. Sténal protahovaná slova: „Jsem… svaté… září… zení…“ vtom chrčivě zalapal po dechu a pokračoval: „Pomoz… mi… být… co… jsem…“

Nedaleko zavanula žumpa. Přímo do očí se mu dívala nějaká žena. Nic neříkala, ale po kůži jí tekly čůrky moči. Malá holčička o kousek dál sestávala jen z obnažených růžových šlach, zrudlých tam, kde se snažily promluvit.

Dvanáct pilotů se v omámení rozptýlilo po válci. Někteří poznali zmrzačené verze svých známých. Byli tu ale i lidé z dávné minulosti a neznámých krajů.

Paříž objevil celou uličku roztřesených párů, propletených v milostném spojení umožněném jen orgány, jaké by příroda nikdy nepřipustila: důlky plnily ošoupané výrůstky, bytosti se ohmatávaly a drásaly do rytmu čím dál zběsilejších slizkých pohybů a výkřiků, až odpadly a vzápětí začaly pomaleji znovu.

Nedaleko zvracel muž z ísis. „Musíme je zachránit,“ řekl, když mu Paříž přišel na pomoc.

„Jasně,“ přitakala jedna pilotka. Zbylí členové flotily se vraceli společné, semknuti všudypřítomnou hrůzou.

Soše kousek od nich, složené jen ze střev obrostlých listím, se podařilo vypravit dvě slova: „ne… nechceme…“

Paříž cítil, jak ho pozvolna opouští strach a vzrušení posledních několika hodin, a nahrazuje je dusivý, rozhodný pocit, který nedokáže definovat. Zavrtěl hlavou. Žena se začala hádat s tím, že mohou vzít alespoň nejméně zdeformované případy a pokusit se jim navrátit původní podobu.

Paříž našel hlas. „Chtějí odejít. Poslouchej.“

Z dlouhé osy, protažené do nekonečna, se zvedla mumlavá, sténavá, tělesná symfonie bolesti a porážky, v níž vázanými kadencemi zněla celá ta dlouhá cesta zkázy a utrpení, tisíciletého lidského údělu v jádru Galaxie.

Naslouchal. Část mysli se mu v hlavě ošila – porozuměl.

Sochy Kudlanky se zcela minuly účinkem v nejdůležitějších detailech. Kudlanka se snažila vyříznout ze zahalených myslí zmršin unikavé lidské okamžiky, ale nedokázala je zkopírovat: jejich esence spočívala právě v tom, co se z megabitového proudu odfiltrovalo. Lidé osekávali svůj vesmír elektrochemickými skalpely v nestálém mžiku každé vteřiny.

Pro horkokrevné lidi byla smrt matkou krásy. Jejich bohové byli nakonec odrazem nejistého směřování smrtelníků.

Jako chlapci poskytovala Pařížovi rovnice ei?+1=0 náhled na věčnou hudbu rozumu, neboť spojovala nejdůležitější konstanty matematické analýzy, 0, 1, e,? a i. Pařížovi připadala ta jednoduchá rovnice nádherná.

Kudlance by to nikdy nevysvětlil.

Také by nedokázal vyjádřit ten neodbytný vztek, jak hluboce nenávidí stín, jenž nad ním visel celý život.

Jeho hněv byl ale moudrý tak, jak obyčejná zloba být neumí. Překvapil sám sebe: dýchal zhluboka, snadno, necítil nic než železné odhodlání.

Začal sochy systematicky zabíjet. Ostatní tupě stáli a pozorovali ho, ale jejich mlčení mu nijak nevadilo. Pohyboval se rychle, ukončoval utrpení jednou ranou za druhou, zcela pohlcen dílem.

Pláče si nevšímal.

Po nějaké době, o níž ztratil přehled, uviděl, že ostatní bez řečí dělají totéž, co on. Nikdo nepromluvil.

Síň plnilo kvílení soch, šťastných, když viděly, co je čeká.

Trvalo to dlouho.

Kudlanka čekala před Síní lidí, jak Paříž předpokládal.

To, co jste provedli, jsem nedokázal předvídat.

„To je dobře.“ Pařížova tužková loď se odlepila od šedého válce, proměněného v mauzoleum šílenství.

Dovolil jsem vám to, protože tam byly dokončené kousky. Zatímco ty jsi rozdělané dílo, možná moje nejlepší.

„Pro lichotky jsem měl vždycky slabost.“ Cítil, jak se mu mění krev a uvolňuje do proměněného mozku kyslík a glukózu. Disk vířil pod lodí, veliký ohňostroj pro publikum namačkaných hvězd.

Humor jsem rovněž ovládl.

„To je mi překvapení.“ Zamířil dolů, přetížení ho vmáčklo do lůžka. „A také je to velice lidské. Každý si myslí, že má smysl pro humor.“

Očekávám, že se od tebe mnohé naučím.

„Teď?“

Jsi zralý. Tvé nedávné, tak lidské reakce na mé umění budou nedocenitelné.

„Když mě necháš žít, získáš ještě sto nebo dvě stě let zkušeností, až konečně umřu.“

To je pravda, tvé dosavadní zkušenosti jsou lákavě bohaté. Mám důvody závidět lidem jejich omezenost.

„A teď, když jsem viděl tvé umění, se můj život změní.“

Opravdu? Tolik na tebe zapůsobilo, i když jsi ze stejného materiálu? Jak?

Na tohle musí odpovědět správně. „Takové dílo potřebuji napřed strávit.“

Užíváš chemické metafory. Jak lidské, zapojit ty nejméně účinné části vlastní bytosti. Poukazuješ nicméně na případný zisk pro mě, pokud tě nechám žít.

„Musím si to napřed srovnat.“

Cítil, jak se energetické rezervy jeho těla připravují na nahrávání. Když zabíjel ostatní, poprvé si porozuměl. Nějaká část, jeho Moje, všechno pochopila. Já váhavě promluvilo: „Myslím, že jsi ničemu neporozuměl.“

To teď mohu změnit.

„Ne, to právě nikdy nedokážeš. Takhle nás poznat nemůžeš.“

S tvým otcem jsem vedl podobný rozhovor. Navrhl, ať se vložím do tebe.

„Nepochopíš to, když nás budeš krájet na kusy.“

Z mnoha důvodů se domnívám, že digitální inteligence dokáží v příslušné míre přesnosti obsáhnout analogové.

„Problém s vetřelci je v tom, jak jsou cizí.“ Cítil, jak do něj pronikají kradmé prsty ohromného, chladného intelektu, všeobjímajícího moře. Brzy z něj bude jen prázdná schránka. Paříž se ve směsici znázornění holografické logiky stane součástí Kudlanky. Už cítil, jak se mu přestavují nervové kontakty. Přidal.

Umění je po celém vesmíru. Obzvlášť se mi líbily tvé ledové sochy, jak tály za potlesku publika. Vaše změť tupých smyslů, ostrých bolestí a nepochopitelných citů – tu bych chtěl. Nevypočitatelný majetek.

„To se ti nikdy nepovede. Pochopil bys to, kdybys mě nechal dožít.“

Na tom něco je. Promyslím si to. Zatím zastav pád do disku.

Má šanci. Jakožto antologická inteligence se teď Kudlanka obrátí na všechny své části. Paříž získal několik sekund. Prudce zrychlil. „Nemusíš spěchat.“

Dlouho byl sám jen s hukotem ztrápené lodě a gejzíry za oknem. Každá bouře byla větší než planeta.

Vrátil jsem se. Rozhodl jsem se tě sklidit hned.

„To je mi líto,“ opáčil zvesela. Mrtví si mohou dovolit trochu zdvořilosti.

Rád bych od tebe slyšel, proč ses rozhodl zničit má díla. Ale brzy se to stejně dozvím.

„Myslím, že to nikdy nepochopíš.“ Paříž namířil loď přímo na disk, mezi proudy syčivé plazmy.

Jeho Já ucítilo hluboko v Moje veliké hnutí a přes vytí palubního poplachu si oddechl. Vmáčknutý do lůžka rostoucím zrychlením si připomněl všechno, co viděl a čím byl, a rozloučil se.

Letíš po špatné dráze.

„Nikoli.“

Musíte prožít každý pomíjivý okamžik. Tahle mantra mu vždycky pomáhala a teď ji potřeboval ještě víc. Zbabělost – ta opravdová, ne chvilková panika – vychází z neschopnosti okřiknout fantazii, aby nerozvíjela každou možnost. Zarazit představivost a žít s každou vteřinou, bez minulosti a bez budoucnosti, s tím se dokáže přemisťovat z jedné vteřiny do druhé bez zbytečné bolesti.

Oprav kurs! Tvá loď není schopná proletět tak těsně kolem kotouče. Současná dráha tě zavede příliš blízko…

„Ke konci, já vím. Až už to znamená cokoli.“

Stín Arthur řval. Zasunul ho zpátky do zásuvky, uklidnil ho. odpojil od smyslových vstupů. Nemusí být krutý.

Vtom Arthur zasténal cosi, co Paříže už kdysi napadlo. Stínová slova na rozloučenou:

Pokud Mysl pozvedla lidi z Hmoty, aby si vesmír porozuměl – udělal domácí úkol…

„Tak třeba právě proto tady jsme,“ zašeptal Paříž.

Jediný způsob, jak Kudlance upřít znalosti, jichž se žádný člověk nikdy nesmí vzdát, byl vymazat v sobě všechno, neposloužit žravému digitálu.

Hnal se podél zbičované kůže zhoubného žáru. Před ním leželo jediné místo, z něhož ho nevytáhne nikdy nikdo, chmurná tečka uprostřed záplavy zlatého světla. Odtud ho nedostane ani Kudlanka.

Paříž se usmál, dal všemu sbohem a přidal, jak to jen šlo.

přeložil Robert Tschorn

HISTORIE HEECHEE

Frederik Pohl

GATEWAY (1977) [česky Laser 1993]

ZA HORIZONTEM MODRÉHO JEVU (1980) [česky Laser 1993]

SETKÁNÍ S HEECHEE (1984) [česky Laser 1994]

ANÁLY HEECHEE (1987) [česky Laser 1995]

VÝLET NA GATEWAY (1990) [česky nevyšlo]

Když první pozemští kolonisté dorazili na Venuši (jak se píše v novele „Obchodníci z Venuše“ ze sbírky Výlet na Gateway), zjistili, že je protkaná sítí tunelů, dávným dílem návštěvníků z vesmíru, zvaných Heechee. Až na pár záhadných artefaktů byly tunely prázdné. Kdo byli Heechee, proč navštívili Venuši a kam zmizeli, nikdo nevěděl. (Neznámý vtipálek tehdy vydal tlustou knihu „Co všechno víme o Heechee“. Měla jen bílé stránky.) Při průzkumu Sluneční soustavy se Heechee nespokojili jen s Venuší. Přistáli i na Zemi, ale nejinteligentnější tu tehdy byli zakrslí chlupatí primáti druhu Australopithecus robustus.

Heechee před odletem udělali ještě něco. V jednom asteroidu vystavěli cosi jako základnu kosmických lodí. Když ji lidé náhodou objevili, také tady našli síť tunelů. Chodby byly stejně prázdné jako na Venuši, ale přesto v nich po Heechee něco zůstalo. Na povrchu byly stovky startovacích ramp a na nich funkční kosmická plavidla.

Lodi Heechee měly spoustu vynikajících vlastností a jednu nepříjemnou chybu. Létaly rychleji než světlo. Řídil je automatický navigační systém, takže samy trefily do různých částí Galaxie, zřejmě těch, které Heechee zkoumali. Nikdo však nevěděl, jak zvolit trasu; jakmile loď odstartovala, mohli jste jen čekat, kam vás dopraví. K opuštěné základně Heechee, ke zbytku supernovy, k planetě očesané jinou myslící rasou – cíl mohl být kdekoli.

Ale občas – jen zřídka – skončil dlouhý let v prostoru plném zapomenutých strojů a vynálezů Heechee. Nálezy vysoko převyšovaly technologickou úroveň lidstva a tedy měly nevyčíslitelnou hodnotu.

K průzkumu této pokladnice ustavily pozemské vlády Korporaci Gateway a vyzvaly odvážlivce (jak se píše v románu „Gateway“ a dalších), aby přiletěli na asteroid a zkusili štěstí – a kuráž. Sto tisíc let staré trasy už nekončily v místech, kde by křehké lidské bytosti dokázaly přežít.

Po vydání v roce 1977 vyhrála Gateway skoro všechny ceny za nejlepší sci-fi román, včetně Huga, Nebuly, Campbellovy ceny a místních soutěží ve Francii a v Jugoslávii. Zatím byla přeložena asi do třiceti jazyků, vznikly podle ní dvě počítačové hry a v současné době se začíná pracovat na filmu.

Frederik Pohl

CHLAPEC, KTERÝ CHTĚL ŽÍT VĚČNĚ

Frederik Pohl

I.

V den Stanových sedmnáctých narozenin přišla jako zhruba každých šest neděl horečka. Stan byl v bytě sám a krájel zeleninu na slavnostní večeři, když ucítil tu známou, náhlou, drtivou, matoucí, vzrušující závrať, které každý říkal horečka, ale jíž nikdo nerozuměl. Vřískot lidí a sirén za okny mu prozradil, že jsou na tom všichni stejně. Když horečka udeřila, stačil Stan odhodit nůž, aby se nepořezal, a odpotácet se na židli, než záchvat přejde.

Lidé říkali, že je horečka strašná. Také byla. Ve stejnou chvíli zasáhla všechny lidi na Zemi a nejen na ní; rakety ve vesmíru, kolonie na Marsu a na Venuši, všichni zkolabovali ve stejnou chvíli a všude zavládl chaos a zmar. Stanoví to zase tak moc nevadilo. Spíš měl pocit, jako by ho náhle pohltila obrovská erotická noční můra. Měl dojem, že takhle asi vypadá pořádná opice. Erotická část se příliš nelišila od Stanových občasných mladických tužeb a když horečka odezněla, nepřišla po ní kocovina.

Jakmile všechno skončilo, Stan se oklepal, sebral věci rozházené po podlaze a pustil si v televizi místní zprávy, aby zjistil, jak to tentokrát dopadlo. Dost špatně. Požáry. Havárie – istanbulští řidiči se spoléhají na bleskové reflexy a když přišla horečka, všichni bourali. Nejhůř tentokrát dopadl tanker na cestě do Zlatého rohtu. Když nad sebou posádka obří lodi i obou remorkérů ztratila kontrolu, najel tanker do přístaviště výletních parníčků na Starém městě a vzplál.

Jako každý mladý člověk měl i Stan pochopení pro cizí neštěstí. Jen doufal, že rozruch otce nezdrží natolik, aby nestačil koupit šafrán a škeble na dušenou zeleninu. Jakmile ji nakrájel a shrnul do studené vody, pustil si tři ze svých milovaných starých desek – tentokrát Dizzyho Gillespieho, Jacka Teagardena a Firehouse Five Plus Three – a posadil se. Při čekání listoval v comicsech a přemýšlel, jestli bude otec pro změnu střízlivý dost dlouho na to, aby mu koupil dárek k narozeninám.

Vtom mu na dveře zaklepala poliš.

Přišli dva, muž a žena, a hned si podezíravě prohlédli zaneřáděný byt. „Tady žil americký občan Walter Avery?“ zeptala se žena a minulý čas jasně prozradil, co tu dělají.

Odvyprávět fakta netrvalo dlouho. Horečka udělala ze Stanova otce statistickou položku. Upadl na přechodu, kde ho přejel zmámený řidič taxi. Policajtka hned prohlásila, že taxikář za nic nemohl; horečka, vždyť víte. Stejně hned ujel. Svědkové navíc říkají, že Stanleyho otec byl opilý. Jak jinak.

Muž se nad zdrceným Stanem slitoval. „Aspoň netrpěl,“ prohlásil stroze. „Umřel hned.“

Žena byla netrpělivá. „Vyrozuměli jsme vás,“ řekla. „Do půlnoci si v márnici vyzvedněte tělo, jinak účtujeme každý započatý den. Sbohem.“

A odešli.

II.

Když padla vyhlídka na šafrán a mušle, vyhrabal Stan v lednici zbytek šunky a hodil ho do kastrolu k zelenině místo nich. Jakmile se voda začala vařit, sedl si, složil hlavu do dlaní a přemítal, co to znamená být americký – dobře, napůl americký – sirotek uprostřed Istanbulu.

Hned ho napadly dvě věci. Zaprvé: ten vysněný den, kdy otec konečně vystřízliví, vezme ho do Ameriky a začnou nový život, asi nepřijde. Zadruhé: nikdy proto nesežene dost peněz na studium a toužebně očekávaný let za dobrodružstvím na Gatewayi. Nikdy se nestane slavným a hrdinným prospektorem, který létá do neznámých koutů Galaxie. Neobjeví hromadu nedocenitelných artefaktů po tajemných Heechee. A nebude ani slavný, ani bohatý.

Žádné z těchto zjištění Stana příliš nezaskočilo. Když ve dvanácti objevil skepsi, začal ztrácet jeden sen po druhém. Přesto zbývala alespoň teoretická možnost, že je uskuteční. Teď už žádné možnosti nemá.

Teprve tehdy si dovolil plakat.

Když Stan melancholicky sklízel ze stolu, zaklepal na dveře pan Ozden.

Panu Ozdenovi mohlo být kolem sedmdesáti. Stan ho ale odhadoval spíš na stovku – šeredný seschlý stařec, holohlavý, ovšem knír měl naježený a černý jako uhel. Byl to nejbohatší člověk, jakého kdy Stan poznal. Patřil mu oprýskaný činžák, kde bydlel Stan, a dva sousední také, včetně dvou pater s bordelem. Pan Ozden byl velice pobožný a ve svých nemovitostech netrpěl pití alkoholu, pokud nešlo o nevěřícího zákazníka nevěstince. „Přijměte moji nejhlubší soustrast, mladý pane,“ zahromoval překvapivě zvučným hlasem a dál jako vždycky šmejdil očima po bytě, zda někde nenajde zapovězenou láhev whisky. (Nikdy žádnou neobjevil, na to si Stanův otec dával pozor.) „Je to strašné neštěstí, ale cesty Boží jsou nevyzpytatelné. Co plánujete, smím-li se ptát?“

Stan už mu naléval čaj, jak to dělával jeho otec. „Ještě přesně nevím, pane Ozdene. Asi si budu muset najít práci.“

„Ano, máte pravdu,“ přitakal pan Ozden. Uždibl si sušenky z talířku a nespouštěl z mladíka zrak. „Třeba na americkém konzulátu jako váš otec?“

„Třeba.“ Stan ale věděl, že to nepůjde. Už to zkoušel. Konzulárnímu tlumočníkovi muselo být jedenadvacet.

„To by bylo skvělé,“ prohlásil pan Ozden. „Zvláště pokud vás přijmou brzy. Jak víte, zítra se platí činže a za předchozí dva týdny jste dlužni. Myslíte, že vás na konzulátu zaplatí dobře?“

„To je na vůli Boží,“ odvětil Stan tak zbožně, jako by to myslel vážně. Stařec přikývl a začal si chlapce prohlížet tak, až mu z toho bylo úzko.

„Nebo,“ nadhodil a doprovodil slovo úsměvem, v němž odhalil drahý kompletní chrup, „bych se za vás mohl přimluvit u bratrance, kdybyste měl zájem.“

Stan narovnal záda; bratranec pana Ozdena spravoval bordel. „Jako abych u něj pracoval? A co bych dělal?“

„Dobře placenou práci,“ odsekl pan Ozden. „Jste mladý a doufám zdravý? Myslím, že byste si vydělal slušné peníze.“

Stanoví se začalo v břiše převalovat něco nepříjemného. Občas viděl na střeše sousedního domu děvky, když měly čas se opalovat, a často mezi nimi bylo i pár chlapců. Zásadně byli ještě mladší než on, většinou Kurdi nebo anatolští horalové, pokud nepřijeli až z Alžíru nebo z Maroka. Nikdy nevydrželi dlouho. Stan na ně s kamarádem Taném pokřikoval nadávky a hoši rozhodně nevypadali, že by se na ně usmívalo štěstí.

Než ale Stan stačil promluvit, pan Ozden pokračoval: „Víte, zákazníci mého bratrance nejsou jen muži. Často ho vyhledá i žena, někdy bohatá vdova, turistka z Evropy nebo z Východu, která hledá potěšení, jaké jí už manžel neposkytne. Často pak dá bohaté spropitné, z něhož můj bratranec nechává svým lidem skoro polovinu, a navíc jim po dobu zaměstnání platí zdravotní pojištění, ubytování a příspěvek na stravu. Klientky nezřídka nejsou ošklivé. Samozřejmě,“ tady zrychlil a ztišil hlas, „přicházejí i muži.“ Vstal, aniž by vypil čaj nebo snědl celou sušenku. „Konzulát vám ale možná dá lepší nabídku. V každém případě byste jim měl hned zavolat a uvědomit je o otcově politováníhodné nehodě. Třeba mu na úctě zůstala mzda a budete mít na činži. Přijdu zítra ráno.“

Když Stan volal na konzulát, pan Goodpastor zrovna nebyl v práci, ale jeho postarší sekretářku zpráva dojala. „Ach, Stanley! Ta strašná horečka! To pro tebe musí být hrozné! Tvůj otec byl, ehm, moc milý člověk.“ To platilo jen napůl, jak Stan dobře věděl. Jeho otec byl roztomilý, velkorysý, nespolehlivý opilec a konzulát ho zaměstnával jen díky faktu, že přes americké občanství pracoval za turecký plat. Když se Stan ostýchavě zeptal na mzdové nedoplatky, paní sekretářka byla najednou ztělesněním taktu. „Obávám se, že tu nic nezbylo, Stanley. Víte, tisknu pro pana Goodpastora výplatní pásky. Určitě tu nic nemáme. Vlastně,“ dodala trochu nesvá, „je to spíš naopak. Tatínek si v poslední době vybral pár záloh a má přečerpaný účet. To tě ale nemusí trápit, chlapče. Jistě ho nikdo nebude chtít vyrovnat.“

Stan něco podobného čekal, protože věděl, jak moc byl otec na štíru s penězi. Přesto se tím jeho problém vyostřil. Američané od něj peníze chtít nebudou, ale pan Ozden ano. Už si o ně řekl. A nějak je z něj dostane. Když pan Ozden posledně vystěhoval neplatiče, sebral mu veškeré zařízení.

Stan se rozhlédl po bytečku. Velký nábytek patřil domácímu. Stejně jako povlečení a nádobí. Pan Ozden jistě zabaví otcův ošuntělý šatník. Stan měl ojetý gramofon, sbírku starých jazzových desek z Ameriky, animované příběhy z vesmíru, učebnice, něco jídla – ani všechno dohromady nájem nezaplatí. Nějakou cenu měly ještě hudební nástroje, omlácená trumpeta a bicí. Na bicí neměl pan Ozden nárok, protože nepatřily Stanovi. Nechal si je tady jeho kamarád Tan, když s nimi jeho rodiče odmítli sdílet společnou domácnost.

S tím může Stan něco dělat. Telefon zvedla Tanova maminka a rozplakala se, jakmile uslyšela o nehodě. Chvíli trvalo, než se sebrala natolik, aby Stanovi řekla, že Oltan není doma. Je v práci, ale hned mu to vyřídí a pokud pro něj mohou něco udělat…

Když domluvil s paní Kusmerogluovou, podíval se Stan na hodiny. Na návštěvu márnice měl ještě spoustu času, tak si rozložil gauč – nechtělo se mu spát v otcově posteli – a lehl si, aby se vyplakal.

Místo toho okamžitě usnul, což mu pomohlo ještě víc. O pár hodin později ho probudil Tan Kusmeroglu. Stál přímo nad ním a Stan slyšel muezzina svolávat věřící k večerní modlitbě do malé mešity za rohem. Tan mu navíc křičel do ucha a třásl jím. „Dělej, Stane, vstávej! Dědek se teď modlí a já přijel šéfovou dodávkou. Jindy svoje věci neodvezeš!“

To znamenalo, že mají nejvýš deset minut. Stan se nehádal. Naházet do dodávky bicí, trumpetu, gramofon, desky a pár dalších drobností jim ani tak dlouho netrvalo. Už jeli pryč, když si Stan vzpomněl: „Musím zajít do márnice.“

Tan na chviličku odtrhl zrak od turistického autobusu před nimi a náklaďáku ve vedlejším pruhu a podíval se na Stana. Měl zvláštní výraz, u něj nezvykle chápavý, a trochu zčervenal, jako pokaždé, když chtěl navrhnout nějakou rošťárnu. „To už jsem promyslel,“ prohlásil. „Tam nepůjdeš.“

„Musím identifikovat tátovu mrtvolu.“

„Ne, nemusíš. K čemu by ti to bylo? Akorát by po tobě chtěli zaplatit pohřeb a kde na to vezmeš? Ne. Pěkně se schováš.“

Stan se zeptal: „Kde?“

„U nás, vole! Můžeš spát u mě v pokoji. Nebo,“ dodal s šibalským úsměvem, „u mojí sestry, pokud chceš, ale napřed si ji budeš muset vzít.“

III.

V Kusmerogluově rodině všichni pracovali. Pan Kusmeroglu byl pomocný účetní v továrně na exportní korejská auta. Tan rozvážel do domácností železářské zboží. Jeho šestnáctiletá sestra pekla cukroví ve velkém hotelu u Bosporu. Dokonce i paní Kusmerogluová doma pro turisty navlékala korálkové náramky s verši z Koránu, když zrovna nevařila, neuklízela nebo nezašívala. Stanovi bylo hned jasné, že i přesto žijí z ruky do úst, mají strach z budoucnosti a platí si jen nejzákladnější zdravotní pojištění. Dodělat školu bylo teď pro Stana stejně nepředstavitelné jako pro Tana. A rozhodně nesměl vyžírat jeho rodinu. Musel si najít obživu.

Nebylo to snadné. Stan nemohl žádat o normální práci, protože podle tureckých zákonů nebyl občanem. Samozřejmě v tom nebyl sám. V chudém Istanbulu žily miliony ilegálů. Nebylo příliš pravděpodobné, že by se ho úřady snažily vypátrat, pokud ovšem neudělá chybu a neobjeví se v policejním hlášení.

Dobré na tom bylo, že pomalu končilo jaro. To znamenalo, že k pětadvaceti milionům obyvatel města, převážně nuzákům, přibudou každý týden dva nebo tři, snad i pět milionů turistů. Ti měli samozřejmě peníze a chtěli je utratit za památky, za jídlo, za rarity a za nefalšované Istanbulany. „Můžeš dělat průvodce,“ nadhodil u večeře pan Kusmeroglu. „Mluvíš plynně anglicky i turecky, Stanley. Vyděláš si.“

„Průvodce,“ zopakoval Stanley a tvářil se, jako by nechtěl hostitele urazit, ale jeho nápad moc nebral.

„No jistě, průvodce,“ přisadil si káravě Tan. „Táta má pravdu. Všechno, co potřebuješ o Istanbulu vědět, už umíš. Když jsme chodili do školy, pamatoval sis celý dějepis. Prostě vypusť Otomanskou říši a soustřeď se na ty bláznivé byzantské císařovny, turisty stejně nic jiného nezajímá. V knihovně mají nějaké psané průvodce, aby ses měl z čeho učit.“

Stan přistoupil přímo k jádru věci. „Ale mně nedají licenci! Poliš…“

„… tě nechá na pokoji,“ doplnila nesmlouvavě Tanova matka. „Prostě se postav někam k Topkapi nebo na Velký bazar. Až uvidíš nějaké Američany bez průvodce, přátelsky jim nabídni informace. Řekni jim, že jsi Američan a že tady studuješ – to je skoro pravda, ne? A když se tě bude na něco vyptávat poliš, mluv jenom anglicky a řekni, že doklady mají tví rodiče. Modrookému blonďákovi budou věřit.“

„Ale nemá americké šaty,“ podotkla Naslan.

Matka na chvíli stiskla rty a pak se usmála. „To zvládneme. Nějaké mu spíchneme, Naslan. Stejně je načase, aby ses naučila pořádně šít.“

Matka s dcerou použily nevyčerpatelné zásoby ztrát a nálezů v Naslanině hotelu a přešily je na Stanovu velikost. Udělaly z něj typického amerického vysokoškoláka na zahraniční stáži: volné mrkváče vypadaly jako z módního salonu, tenisky na vysoké podrážce, baseballová čapka Dallas Dodgers a tričko s nápisem „Na Gateway nebo do hajzlu“ vpředu a vzadu: „Jsem v hajzlu“. Davy turistů mohl odírat přesně jak si představoval. Ne, ještě víc. Američané, hlavní objekt jeho zájmu, nevěděli, co s penězi. Jako ten postarší pár z Riverdale v státě New York. Byli tak popletení znehodnocenou tureckou měnou, že dali Stanovi miliardu nových lir, když jim našel čisté veřejné záchodky. Velkorysé spropitné by přitom byl už milion nebo dva. Když je na omyl upozornil, trvali na tom, že si peníze zasloužil svou poctivostí. Za první týden vydělal Stan víc než Tan v železářství a skoro stejně jako Naslan. Chtěl dát všechno paní Kusmerogluové, ale ta si vzala jen polovinu. „Mladému muži se hodí nějaký ten kapitálek.“

A její dcera dodala: „Třeba se budeš chtít oženit.“ Nic takového Stan samozřejmě neplánoval, i když Naslan vypadala v pracovní minisukni a kloboučku rozhodně pěkně. Také hezky voněla. Byla to zásluha zbytků voňavek z odpadkových košů na dámách, ale na Stana přesto zabíraly. Když se večer celá rodina dívala na televizi a Naslan seděla hned vedle Stana, doufal, že není vidět, jak se mu trapně napínají kalhoty. Bylo to přirozené. Přece jen byl muž a už mu bylo sedmnáct.

Také ho ovšem plně pohlcovaly jeho nemalé příjmy. Horlivě se učil celé pasáže průvodců zpaměti a navíc kradmo poslouchal přednášky profesionálů. Nejlépe to šlo v Modré mešitě nebo v Aja Sofia, kde se tísnily větší hloučky turistů a v půltuctů jazyků se překřikovalo šest nebo osm průvodců. Jejich drby byly většinou zajímavější než texty knih a také daleko hutnější.

Přesto nešlo všechno hladce. V jedné uličce za kuchyněmi paláce Topkapi se na něj při čekání na své skupiny nepěkně dívali dva průvodci s povolením. Když začali oba mluvit do kapesních telefonů, aniž by z něj spustili zrak, rychle vyklidil scénu.

Ve skutečnosti měl menší strach z průvodců nebo z polišů než z možnosti, že ho najde pan Ozden. Stan nevěděl, čeho by pak byl stařec schopen. Stan by mu snad byl s to zaplatit dlužný nájem z tlustých svazků peněz nastrkaných do matrace, na níž spal s Tanem. Ale kdoví, jaký zákon porušil svým útěkem? Pan Ozden o tom jistě ví všechno a Stan se od jeho činžáků držel raději dál.

Dny netrávil jen prací. Když přišel domů včas, pomáhal paní Kusmerogluové s večeří – dělala, jak je nadšená jeho nevalným kuchařským uměním – a pak se společně dívali na televizi. Paní Kusmerogluová měla ráda těžkopádné debaty, v nichž vědátoři diskutovali o podivnostech typu horečky nebo kyperské otázky. Pan Kusmeroglu dával přednost hudbě, i když ne takové, jakou by mu zahráli mládenci. Tan i Stan hlasovali pro sport a zprávy z vesmíru. Na hlasování ale došlo málokdy, protože Naslan se líbily americké sitcomy – na anglických kanálech, aby si procvičila angličtinu –, kde si šťastné party bohatých pohledných lidí užívaly života v Las Vegas, v Malibu nebo v Hamptons, a Naslan mluvila rychleji než všichni ostatní. Nikomu to nevadilo. Hlavně že byla rodina pohromadě. Opravdová rodina. Pro Stana bylo právě tohle nejlepší ze všeho, protože na vlastní rodinu si pamatoval jen mlhavě.

I když k němu byli Kusmerogluovi stále stejně milí, bubny a trumpetu hoši vytáhnout nemohli. Jednou nebo dvakrát si tedy vzali nástroje do školní tělocvičny, kde dělal nočního hlídače Tanův bratranec a kde hluk nikomu nevadil.

Samozřejmě to nebylo jako dřív. Když jim bylo dvanáct a chodili do školy, měli své plány. Dali dohromady skupinu s kurdským hráčem na basové housle a nehezkou, o rok mladší pianistkou. Všichni čtyři se celé dny hádali, než vymysleli název „Stan, Tan a jejich parta“. Chtěli začít skromně hraním na narozeninách a možná na svatbách. Jakmile budou větší, přejít do klubů. Podepsat nahrávací smlouvu. Rozjet to ve velkém… Pak ale Kurda vyhodili ze školy, protože jeho otec přispíval na samostatný Kurdistán, a klavíristce maminka zakázala trávit tolik času se staršími chlapci.

Příliš jim to nevadilo. Stan a Tan měli tou dobou už odvážnější sen. Vesmír. Nejzazší hranice. Touhy mladých mužů sahaly ke hvězdám.

Kdyby se jen dostali k penězům na lístek, byli rozhodnutí tam odletět, na Gateway, nebo možná na jinou planetu. Stana lákal Mars, kde měli kolonisté v plastových dómech skoro pozemské podmínky. Tanovi se spíš líbily venušanské tunely, kde, kdo ví?, třeba na svého objevitele ještě čekají staré artefakty, na nichž zbohatne jako prospektor z Gatewaye. Peníze na cestu ale představovaly nepřekonatelný problém. A možná by to šlo jinak. Například Robinette Broadhead si na Gatewayi vydělal nepředstavitelné peníze a sám organizoval výpravy do vesmíru. Třeba tu současnou do Oortova oblaku, kde Heechee nechali něco úžasného, ale nikdo nevymyslel jiný způsob, jak se k tomu dostat, než pomalou lidskou raketou. Broadhead zaplatil dobrovolníky na dlouhou výpravu ze svého, možná zaplatí i dalším. Až budou Stan s Tanem dost staří. Pokud bude tou dobou ještě co objevovat.

Byly to samozřejmě dětinské sny. Stan už ani nedoufal, že se někdy vyplní. Ale přesto si je nechával zdát.

Zatím pracoval jako průvodce, žil s rodinou Kusmerogluových a nebylo to špatné. Za první měsíc našetřil víc peněz, než kdy viděl pohromadě. Jednou ho Naslan přistihla, když je přepočítával, a hned řekla: „Ty jsi boháč, Stanley! Nemáš dojem, že je načase začít trochu utrácet?“

Ostražitě se na ni podíval: „Za co?“

„Za nějaké slušné šaty, proboha! Koukni, v pátek mám volno. Táta mi nedovolí vynechat ranní modlitby, ale co kdybych tě potom vzala na nákupy?“

V pátek tedy hned zrána vyrazili autobusem do velkých supersouků a Stan nakoupil své první dospělé oblečení. Všechno stálo daleko víc, než byl ochoten zaplatit, ale Naslan měla nos na výhodné slevy. Samozřejmě ho nutila, ať si napřed zkusí šest různých kousků, než jeden koupili. Když byl pak Stan o polovinu peněz lehčí a s plnou náručí balíků čekali na autobus, zastavilo u nich auto. „Hej, ty!“ zavolal mužský hlas.

Bylo to auto z konzulátu, na vyleštěných černých dveřích zářil znak Spojených států, z okýnka se vykláněl řidič a naléhavě na Stana posunkoval. „Nejseš ty Stan Avery, kluk Waltra Averyho? No jasně. Tak poslyš, pan Goodpastor tě hledá po všech čertech. Kde ses schovával, proboha?“

Stan se zoufale podíval na Naslan. „Já, ehm, byl jsem na návštěvě u přátel.“

Za vládním vozidlem už se dělala fronta a všichni Turci zuřivě troubili. Řidič jim ukázal prostřední prst a štěkl na Stana: „Nemůžu tu stát. Hele, pan Goodpastor pro tebe něco má. Máš aspoň nějakou adresu?“

Než Stan sesumíroval odpověď, už mluvila Naslan: „Ta se může brzy změnit, viď, Stane? Stěhuje se do vlastního,“ oznámila řidiči. „Pošlete mu to do práce. Eklekovo ložní prádlo, Zincirlikuyu, Kaya Aldero Sok číslo 34/18. Napíšu vám to.“ A když řidič konečně uvolnil pruh a zmizel, uculila se na Stana. „Kdo ví, co po tobě chtějí? Třeba peníze, například na pohřeb. V té firmě mám známého předáka. Podívá se, co to je, a nikomu nepoví, co s tím udělal.“

Když ale Naslan donesla bohatě orazítkovanou obálku domů, nebyl v ní účet, ale nedůtklivý dopis od pana Goodpastora:

Milý Stanley, když jsme prohledali záznamy, ukázalo se, že tvůj otec nikdy nepřestal platit životní pojistku ve tvůj prospěch. Základní částka je indexovaná, takže slušně narostla. Doufám, že ti pomůže začít pořádný život.

Stan držel v jedné ruce dopis, ve druhé obálku a nechápavě se díval na pana Kusmeroglua. „Co znamená ‚indexovaná‘?“

„To znamená, že základní částka roste s inflací podle spotřebitelského koše. Otevři to, Stanley, může to být spousta peněz.“

Když ale Stan vytáhl z obálky zelenou vládní stvrzenku, vyplněná částka ho krutě zklamala. „No,“ řekl s nuceným úsměvem a ukázal šek rodině, „rozšoupneme se? Stačí to tak na pizzu.“

Naslan měla ale lepší oči. Vyškubla mu šek z ruky. „Hlupáku,“ vyčiníla mu. „Jsi slepý? To nejsou liry, ale americký dolary! Jseš bohatý, Stane! Můžeš dělat, co se ti zlíbí. Koupit si plnou zdravotní péči. Oženit se. Rozjet firmu. Dokonce začít nový život v Americe!“

„Nebo,“ doplnil Tan, „se můžeš vypravit na Gateway, Stane.“

Stan zamžoural napřed na něj a pak na stvrzenku. Bylo to tak. Na lístek na Gateway mu to bohatě stačilo. S velkou rezervou.

Nad ničím nepřemýšlel. Roztřeseným hlasem řekl: „Za tohle tam odletíme oba, Tane. Jdeme do toho?“

IV.

Stana na asteroidu Gateway napřed rozhodilo, že tu skoro nic neváží a tak neví, kde je nahoře a kde dole. Jeho tělo se s tím nedokázalo vyrovnat jinak než silnou nevolností. Náhlá nevolnost ho dokonale překvapila, protože nikdy neměl mořskou nemoc ani kinetózu – nikdy totiž nebyl na lodi ani v letadle. Závrať mu dělala stejně špatně jako následné zvracení. Vrátné na recepci to nijak nepřekvapilo. „Nový maso,“ řekl jeden druhému a ten Stanovi rychle podal pytlík na zbytek zvratků.

Stan v tom naštěstí nebyl sám. Oba další muži ve skupině dávili stejně jako on. Jediná žena, nezdravá, křehká a mladá – měla něco s obličejem, takže levá půlka tváře vypadala menší než pravá – na tom také nebyla dobře, ale pytlík odmítla. V pořádku byl jen Tan. Proto také nesl jejich zavazadla – vlastně jen bicí, trubku a desky – a vyřizoval za Stana vstupní formality. Pak se mu povedlo všechno, včetně Stana, protáhnout bludištěm chodeb do přidělené kajuty. Stan ještě našel sílu nasoukat se do spacáku, zavřel oči a usnul.

Když se probudil, Tan stál nad ním, jednu ruku na madle, ve druhé plastovou nádobku s kávou. „Nerozlej to,“ upozornil ho. „Je to slabý, ale přece jenom kafe. Udržíš ho v sobě?“ Udržel. Vlastně měl najednou hlad. Pocit neustálého pádu už mu také tolik nevadil, i když ještě rozhodně nebyl ve své kůži.

Tana se to netýkalo. „Když jsi spal, podíval jsem se kolem, starouši,“ řekl láskyplně. „Zjistil jsem, kam se chodí jíst a kde se tu lidi baví. Z Istanbulu na Gatewayi asi nikdo není, ale narazil jsem na dalšího muslima. Jmenuje Taršíš. Je to íránský šíita, ale prima kluk. Podíval se na naše konto a říká, že nám peníze stačí na osmnáct dní, než si vybereme nějakou misi. Bohužel jich na rozpisu bůhvíproč moc není, ale něco seženeme. Musíme. Když nám dojdou peníze, deportujou nás zpátky.“ Zazubil se. „Taky jsem mluvil s tou mladicí, co přiletěla s náma. Myslím, že si na ten její obličej člověk zvykne. S trochou štěstí se s ní brzo seznámím blíž.“

„Gratuluju,“ Stan se zkusmo vysoukal z pytle a chytil madlo. S beztíží se dokáže vyrovnat, ale začalo ho trápit něco jiného. „Našel jsi taky, kde se tady chodí čurat?“ zeptal se.

„Jasně. Ukážu ti to. Pak se podíváme na soupis volných misí, protože se tu nemá cenu flákat, když můžeme vydělávat těžký prachy.“

Jak Stan věděl, kdysi si každý odvážný nebo zoufalý dobrovolník mohl na Gatewayi vybrat vlastní záhadnou loď Heechee. Letěl pak tou, na kterou se zapsal. Legrační ovladače jste si nastavili, jak jste chtěli, protože nikdo netušil, co je správně. Stiskli jste dudlík „start“. A pak už jste byli na cestě nadsvětelnou rychlostí za dobrodružstvím a bohatstvím. Nebo za zklamáním a zoufalstvím, když jste u náhodně vybraného cíle nic nenašli. A často jste našli jen strašnou smrt… ale velké zisky umožňovalo jen velké riziko.

To bylo kdysi. Za ta léta se nevrátily dvě stovky lodí. Dalších pár tuctů, hlavně větší Pětky a Trojky, teď sloužilo na pravidelných trasách k obyvatelným světům jako Valhalla a Peggy nebo k čerstvé zásobě použitelných lodí na Gatewayi II. Když si mládenci prohlédli rozpis, čekalo je zklamání. Nabízely se tři nebo čtyři mise, ale všechny Jedničkou. Byli rozhodnutí letět společně a tak jim Jedničky nebyly k ničemu.

U obrazovky se nezdrželi a vyrazili rovnou za dispečerem, nevrlým tlustým Brazilcem jménem Hector Montefiore. Dispečer měl kancelář až u povrchu asteroidu, kde v gondolách visely lodě připravené k odletu. Chvíli je poslouchal a pak zavrtěl hlavou. „Vlezte mi na záda, chlapečkové,“ poradil jim. „Já vám nepomůžu. O misích rozhodujou jiní hlavouni. Když se rozmýšlejí, počítač vyhodí let na rozpis a já jenom zapíšu jména dobrovolníků. Další velká? Jak to mám kurva vědět?“

Stan se chtěl hádat. Tan ho odtáhl. Venku na chodbě Stan zavrčel: „Něco vědět musí, ne?“

„Možná, ale neřekne nám to. Mohli bychom ho podmáznout…“

Stan se kysele zasmál. „Čím?“

„Pravda, ničím. Přesně tak, Stane. Takže jdeme.“

Odebrali se do společných prostor u osy asteroidu, aby v podniku Modré peklo probrali své možnosti nad kelímkem předražené vodové kávy. V Modrém pekle se daly nakoupit i jiné věci. Například dobré jídlo, když jste na něj měli, a nejrůznější alkohol, a hlavně se tu hrálo. Mladíci žárlivě nasávali vůni poctivých bifteků, dívali se, jak po ruletě běhá magnetická kulička, když tu se Stan zhluboka nadechl a šťouchl Tana do ramene.

„Chlape, jsme na Gatewayi! Tak se tu trochu porozhlídneme, ne!“

Porozhlédli se a skoro zapomněli, že jim ubývají peníze a mise, na jakou čekají, se stále neobjevuje. Zašli do Ústředního parku, kde rostly ovocné stromy a keře s bobulemi – kdo zaplatil, mohl si natrhat plody. Navštívili místní vodní rezervoár, zaoblený podle povrchu asteroidu, ale přesto podobný velikým jezerům pod Istanbulem. A uctivě prošli gatewayské muzeum.

Stanovi tu bylo díky příběhům, jež hltal v dětství, všechno napůl povědomé, ale vidět to na vlastní oči bylo něco úplně jiného. Vystavovali tu spoustu artefaktů z mnoha misí: modlitební vějíře, ohnivé perly, nejrůznější přístroje. Byly tu hologramy objevených planet; obdivovali Peggy s lány polí a čistými lesy; třásli se při pomyšlení na Valhallu, údajně obyvatelnou, ale spíš podobnou Sibiři než ráji.

Z praktického hlediska byly nejzajímavější hologramy různých lodí Heechee, Jedniček, Trojek a Pětek. Některé nesly stroje, jejichž účel nikdo neznal, zvláště těch pár s kupolí z kovu Heechee, kterou se nikdy nikdo neodvážil otevřít. Mnohé byly obrněné, hlavně Trojky a Pětky. Skoro ze všech trčela pozemská čidla a kamery, dovnitř lidé namontovali police na jídlo, zásobníky kyslíku, recyklátory, všechno, co prospektor potřeboval k dlouhému letu a co se po Heechee nezachovalo.

Když přemýšleli, jak v lodích přežívali Heechee, někdo za nimi zakašlal. Byla to ta dívka s pokřiveným obličejem, co s nimi přiletěla ze Země, Estrella Pancorbová. Měla už daleko zdravější barvu a také lepší náladu. Stan překvapeně vykoktal: „Vypadáš, uh, dobře.“ Když nebereme v potaz, že ti někdo rozsednul hlavu.

Zkoumavě si ho prohlédla, ale pak přikývla na znak díků. „Čím dál líp, díky. Zbaštili mi to,“ dodala tajemně, ale neřekla. kdo jí co zbaštil. Také se nezdálo, že by chtěla v rozhovoru pokračovat; musí se učit, řekla, a hned si začala zapisovat poznámky o exponátech.

Mladíci se u ní chvíli zdrželi, ale pak ji nechali, protože bylo jasné, že o jejich společnost nestojí. Stana přesto vzrušila, protože poslední děvče přiměřeného věku viděl ještě v Istanbulu.

Cestou ven Tan nahlas přemítal: „Rád bych věděl, jak se mají naši.“ Stan pokýval hlavou. Chápal, že se Tanovi stýská. I jemu se trochu stýskalo, i když opravdový domov skoro nepoznal. „Můžeme jim napsat,“ navrhl.

Tan se otřásl a vycenil na Stana zuby v úsměvu: „A platit za vysílání? Já tedy ne. Stejně na dopisy moc nejsem. Pojď na kafe.“

V.

Uplynul den. Uplynul druhý. Na rozpisu se objevilo pár Jedniček, ale nic většího, a dokonce i Jedničky rychle zmizely. Mladíci trávili stále víc času v Modrém pekle a mlčky přemýšleli, co budou dělat, až jim dojdou peníze.

O dobré rady neměli nouzi. Staří gatewayští mazáci, mnozí ozdobení páskami za uskutečněné lety, se rádi podělili o zkušenosti. Nejpřátelštější z nich byla čilá Angličanka středních let se ztrhanou tváří a neotřesitelnými názory ohledně výběru misí. „Víte, jak na lodi vypadají ovládací kola? Musíte je nastavit tak, aby na prvním vylezly dva červené proužky a na druhém žádný žlutý,“ poučovala je.

„Proč?“ zeptal se Tan a dál jí visel na rtech.

„Protože je to bezpečné! S takovýmhle nastavením se nikdy žádná mise neztratila. To mi věřte, já to musím vědět.“ Když dopila kávu, kterou z nich předtím vyrazila, Tan stiskl rty.

„Na tom možná něco bude,“ zamyslel se.

„Na tom nebude nic,“ ušklíbl se Stan. „Spočítals jí fáborky? Devět kousků! Byla devětkrát Venku a nevydělala si ani na kelímek kafe. Ne, Tane. Chceme něco méně bezpečného, ale výnosnějšího.“

Tan pokrčil rameny, jako že má Stan pravdu. „V každým případě,“ nadhodil filosoficky, „kdyby někdo z nich věděl, jak na to, pustil by se do toho sám. Jdeme se najíst.“

„Dobře,“ řekl Stan, ale hned zavrtěl hlavou, protože ho něco napadlo. „Kašlu na to. Stejně nemám hlad. Navíc mám lepší nápad. Když už jsme se táhli s muzikou, co si trochu zajamovat?“

Tam zamrkal. „Tady? Vyhodí nás.“

„Možná. A možná ne, když předtím budeme trochu cvičit. Není tady moc zábavy. Cvičit půjdeme někam, kde to nebude nikomu vadit. Co do Ústředního parku?“

Stan měl pravdu, nikdo tu nebyl. Vybrali si kout se spoustou madel a dali se do hraní.

Stan neměl s trumpetou potíže, stačilo se připnout ke stěně. Tanovy bicí na tom byly hůř. Musel je svázat dohromady a pak uchytit ke dvojici madel a stejně si stěžoval, že paličky bez slušné gravitace pořádně neodskakují. Stejně jakž takž zvládli „When the Saints Come Marching In“ a o něco lépe „A String of Pearls“. Stan zrovna projížděl „Saint James Infirmary“, když Tan přestal bubnovat a chytil ho za zápěstí. „Podívej!“

Podél jezera k nim pospíchal Taršíš. Jakmile se přiblížil na doslech, zavolal na něj Tan: „Děláme moc velkej kravál?“

Taršíš se chytil vzpěry a zastavil se u ní, celý zadýchaný vzrušením. „Kravál? Ne! Zrovna přišly zprávy! Neslyšeli jste? Herter-Hallova výprava našla tu věc v Oortově oblaku, je veliká, zbyla po Heechee a pořád funguje!“

Takový ruch Gateway už pár let nezažila – celá funkční družice nevídané heecheeské konstrukce, veliká jako zaoceánský parník. A vyráběla jídlo! Říkali tomu CHON, protože jídlo obsahovalo jen základní organické prvky z komet v Oortově oblaku: uhlík, vodík, kyslík a dusík. A stroj i po těch statisících let stále pracoval. Kdyby ho dokázali navést na oběžnou dráhu kolem Země, o což se Herter-Hallova výprava už teď pokoušela, a kdyby ho dokázali krmit kometami v periheliu, lidstvo by definitivně skoncovalo s hladem!

Závistivě počítali, co to asi vynese Herter-Hallovic rodině i samotnému Robinettovi Broadheadovi, sponzoru výpravy. „Miliardy,“ vydechl Stan a Tan ho sjel pohrdavým pohledem.

„Jenom miliardy? Za něco takového?“

„Miliardy amerických dolarů, ty vole. Spoustu miliard pro každýho z nich, takže si Broadhead připíše další k těm, co už má. Vidíš, starouši, co dokáže jeden šťastnej nález?“

Tan viděl. A s ním všichni ostatní. Když se podívali na rozpis, všechny mise byly dávno zabrané. „Nezbyla tady ani Jednička! Ani prd,“ zoufal Tan. „A přitom nám každej den strhávají peníze z účtu, i když se ani nemáme kam zapsat.“

Neměli. A nic se neobjevilo ani nazítří, ani den nato a ani pak. Vytrvale vysedávali před rozpisem, ale mnoho štěstí neměli. Ukázala se Jednička, po ní ještě dvě, ale i malé lodě z monitoru hned zmizely. Když se objevilo jméno i u třetí Jedničky, Tan si povzdychl, protože patřilo jeho příteli Taršíšovi. „Doufal jsem, že vyrazíme ve třech,“ rozzlobil se. „Nepočkal!“

Stan mu to neměl za zlé. Sám občas zauvažoval, že by se zapsal na Jedničku a Tana nechal na Gatewayi. Žádná se už ale neobjevila a tak si nemusel zatěžovat svědomí.

V opačném směru vládl větší ruch. Z misí se trousily dvě nebo tři lodě, všechno Jedničky a žádná nic nenašla. Pak se vrátila majestátní Pětka a ta byla úspěšná. Relativně. Nic úžasného, ale nebylo to špatné. Našli neznámého plynného obra a u něj měsíc bez atmosféry, zato s památkami na Heechee. Viděli klenutou stavbu z kovu Heechee a kolem ní něco jako traktory, ale u toho také zůstalo. Přistát nemohli. Jejich loď nebyla vybavená na manévrování ve vakuu. Za fotografie však dostali dost peněz, aby se zajištění vrátili do Cincinnati, Johannesburgu, Madridu, Ruce a Mexico City. Jejich pětka tak byla volná.

Samozřejmě ne hned. Cestou z kantýny odchytila Tana a Stana známá postarší Angličanka s devíti stužkami. „To je vaše šance, drobotino! Teď loď vyčistí, dají do ní zásoby a pošlou ji z fleku zpátky, tentokrát ale se člunem a se skafandry. Chvilku to potrvá, tak čtrnáct dní, ale počkejte si na ni! Má i dobré barvy, ale nechceme, aby to věděl každý, ne, tak potichoučku polehoučku a za chvíli jste bohatí!“ a šťastná odkvačila prozradit své tajemství komukoli dalšímu, kdo jí koupí kelímek kafe.

Za víc ostatně nestálo, zvláště když mladíci rozhodně neměli čtrnáct dní času.

Pak se nějaká Pětka bez varování objevila na rozpisu. Stanovi s Taném ale nepomohla. Zrovna spali a když misi objevili, už byla dávno obsazená.

Horší bylo, že se každý den, každý z těch pár zbývajících dnů, objevovaly čerstvé zprávy od lidí, kteří natrefili na něco opravdu velkého, od Herter-Hallovy výpravy v Oortově oblaku. Právě na orbitální továrnu přidělávali iontové rakety, aby ji postrčili na dráhu směrem k Zemi. Další zprávy: továrna na jídlo se ani nehne. Nějak dokáže tlačit stejnou silou opačným směrem, i když nezjistili jak. Pak přišli na to, že na palubě asi někdo je. Pak – zázraky se dějí! – ho našli. A byl to lidský chlapec! Navíc měl k dispozici heecheeskou loď, s níž létal z továrny na nějakou ještě větší a složitější stanici. Obrovskou, funkční, plnou nejrůznějších strojů!

Tan závistí ani nemluvil a Stan na tom nebyl o mnoho lépe. Naštvaně se usadili před rozpis, střídali se na čůrání a nespali. „Hned ta příští,“ zapřísáhl se Tan. „Ať Trojka nebo Pětka, budeme na ní!“

Stan přitakal. „To si piš! Možná nevyděláme biliony jako tihle lidi, možná ani miliardy, ale něco určitě a od tohohle monitoru nás nic nedostane…“

Ale dostalo.

Stan se zarazil v půli věty, neschopen slova. V očích ho začalo pálit. V hrdle mu vyschlo. V hlavě mu bušila krev a stěží dokázal dýchat.

Byla to zase horečka. Ne zrovna jako posledně. Horší. Stanoví vzplálo celé tělo. Bylo mu strašně zle. Tan na tom byl stejně. Plakal, rukama si tiskl spánky a v zárodečné poloze odplouval do prostoru. Nebyla to jen nesnesitelná nevolnost. Pod záchvatem cítili známou milostnou touhu, samotu, nevyhraněný vztek…

A pokračovalo to dál a dál…

A znenadání všechno skončilo.

Stan se natáhl pro Tana a položil mu ruku na madlo. „Ježíšikriste,“ ulevil si a Tan s ním souhlasil.

„Ta stála za to.“ A pak, naléhavě: „Stane, mrkni!“

Zíral na rozpis misí. Počítače na Gatewayi dál nevzrušeně dělaly svou práci. Na monitoru visela nová nabídka:

Mise 2402 Obrněná Trojka, odlet okamžitě

„Bereme to!“ vykřikl Tan.

„Aby ne,“ přisvědčil Stan a už se zapisoval. Za chviličku se na rozpisu skvěla jejich jména:

Mise 2402 Obrněná Trojka, odlet okamžitě

Stanley Avery

Oltan Kusmeroglu

Jako ve snách se začali objímat a plácat po zádech. „Máme to!“ křičel Tan.

„A právě včas,“ řekl Stan a ukázal na rozpis. „Podívej se na to!“ Už za pár vteřin přibyl pod jejich jména ještě jeden řádek:

Mise 2402 Obrněná Trojka, odlet okamžitě

Stanley Avery

Oltan Kusmeroglu

Estrella Pancorbová

Soupis uzavřen

VI.

Sen se splnil. Stanley Avery byl opravdu v opravdové lodi Heechee a opravdu kráčel ve stopách nesmrtelných hrdinů, kteří překonali nebezpečenství hvězdných dálav a došli bohatství a slávy na věky věkův…

„Nebo,“ zavrčel Tan, když na něj Stan vychrlil svou tirádu, „je čekala nějaká pěkně hnusná smrt. Tenhle zasranej vrak ve mně moc důvěry nevzbuzuje. Proč je pancéřovanej?“

Na druhém konci kajuty vzhlédla Estrella Pancorbová od rovnání svých věcí. „Pokud mám tenhle let vydržet,“ řekla, „měli byste v mé přítomnosti mluvit anglicky.“

Tan stiskl rty. „V tomhle kutlochu budeme spolu asi pořád, ne?“ rýpl, ale Stan se rychle ozval:

„Má pravdu.“ A k dívce: „Vynasnažíme se. Jenom se divil, proč máme tak obrněnou loď.“

„Samozřejmě kvůli tomu, že můžeme doletět někam, kde by obyčejná loď nevydržela. Nemějte strach. Takových cílů je málo. Zrovna tahle Trojka byla Venku čtyřikrát, ale na žádný nebezpečný místo nenarazila. Nepodívali jste se na údaje? Všechna data jsou v počítači na stanici,“ dodala.

Výtka Tanovi na náladě nepřidala. „Nemám strach, Estrello,“ odsekl a rychle začal hledat něco ošklivého, čím by jí oplatil. Našel to. „Co to máš s obličejem?“ zeptal se.

Dlouze se na něj podívala. Jak si Stan všiml, levé víčko jí viselo níž než pravé. „Šlápl mi do něj bejk,“ odpověděla a po chvíli dodala: „Tohle bude pěkně dlouhej let.“

Jak dlouho poletí, jim nešlo z hlavy. Estrelliny výzkumy jim alespoň napověděly. „Tahle Trojka neletěla nikdy déle než osmnáct dní v jednom směru,“ poučila je. „Zásoby máme na víc jak šedesát. Samozřejmě,“ dodala, „vždycky barvičky nepřečtou správně, ale delší cesta to nebude. V půli uvidíme.“ To věděl každý, samozřejmě i Stan. Gatewayští prospektoři nespouštěli zrak ze zlaté spirály, která trochu poblikávala, protože právě ona rozhodovala o jejich životě a smrti. Když změnila barvu, byli v půli a pseudogravitace, která je dosud táhla k zádi, je vlekla na opačnou stranu. Tehdy bylo načase počítat. Pokud do té doby posádka nespotřebovala ani čtvrtinu zásob vzduchu, vody a jídla, bylo jasné, že jí vydrží i na zbytek cesty a na návrat. Pokud snědla víc, nevydržela.

Všichni tři žili, jedli a spali namačkaní v jediné malé kajutě, o nic větší než koupelnička v činžáku pana Ozdena. Stana velice mátlo, že sdílí tak důvěrný prostor s děvčetem svého věku. Když šel Tan na záchod, nedíval se Stan na Estrellu. protože trapný proud moči byl jasně slyšet. Museli si také zvyknout na své pachy, hotovou přehlídku. V Trojce nebylo kde cvičit a tak jim Gateway na cestu zabalila hlavně vlákniny. Stan se snažil pouštět větry nenápadně, Tan prděl nahlas a vždycky se přitom tlemil. Estrella mu nevěnovala pozornost.

Zvláštní bylo, že čím častěji se Stan díval Estrelle do pohmožděné tváře, tím normálnější mu připadala. Totéž poznal i Tan. Jednou nebo dvakrát, když byla Estrella víceméně z doslechu – na budce nebo na pryčně –, pošeptal Stanoví do ucha nějakou oplzlost. Samozřejmě turecky. V Trojce se našlo soukromí ve skutečnosti jen v přistávacím modulu, připraveném pod lodí, a ten nebyl rozhodně nijak pohodlný.

Estrella trávila většinu času s příruční čtečkou, ale třetí den se nechala přemluvit k partičce karet. Když Tana potřetí obrala o větší balík peněz, podezíravě se na ni podíval. „Říkala jsi, že jsi poker nikdy nehrála,“ zavrčel.

„Nehrála. Ale je to primitivní,“ dodala bezelstně a hned si uvědomila, že ho tím ranila. Zkusila to napravit komplimentem. „Už dřív jsem se chtěla zeptat, kde ses naučil tak výborně anglicky. Tane.“

Pokrčil rameny. „V šesti letech jsem šel na anglickou školu a chodil jsem tam až do čtrnácti, kdy jsem začal pracovat.“ Obměkčila ho a tak pokračoval o něco veseleji: „Tam jsem narazil na Stana. Hned jsme se skamarádili, protože nás zajímaly stejný věci. Už jako kluci jsme si na trampolíně hráli, že jsme v takovéhle lodi.“

„A nikoho nepřekvapilo víc než mě, že jsme se sem fakt dostali,“ dodal s úsměvem Stan. „Jak to bylo s tebou, Estrello?“

Sebrala karty a chvíli je beze slova míchala. Pak řekla jen: „Dělala jsem řeznici. Kdo rozdává?“

Sedmý den letu už nedokázali odtrhnout oči od spirály. Nezměnila se.

„No,“ nadhodila zvesela Estrella, „tahle Trojka si asi letí pro osobní rekord. Zásob máme dost a zejtra už třeba budeme v půlce.“

Zlatá spirála ale barvu nezměnila osmý ani devátý den. Dva dny nato Tan vzdychl, složil karty a řekl: „Měli bysme se postavit pravdě čelem. V tyhle krabici můžeme skončit navěky.“

Estrella ho poklepala na ruce. „Moc rychle se vzdáváš.“

Probodl ji pohledem. „Co ty víš? Nebylo by to poprvé! Neslyšela jsi o tom, teď si nevzpomenu na jméno, o tom starým prospektorovi, co přežil jenom díky tomu, že sežral zbytek posádky?“

„Nehádejte se,“ zaprosil Stan.

Estrella už ale byla v ráži. „Proč jsem se jenom přihlásila na let s dvěma Turkama – no, s Turkem a půl –, co se chystají žrát lidi? Předpokládám, že jste se už dohodli, koho sníte jako prvního, Tane. Mě? Protože jste oba silní a já malá? Tak poslyšte…“

Hlas se jí vytratil. V pomuchlaném obličeji se zračil úlek a pak štěstí. I Stan cítil, jak se v lodi vyměnilo nahoře a dole a spirála zjasněla. Konečně doletěli do půli cesty. Takže nezemřou, přinejmenším ne hlady.

Když se ukázalo, že přežijí, zlepšila se jim nálada. Tan obdařil Estrellu zářivým úsměvem a Stanovi turecky pošeptal: „Možná ji přece jenom sežereme, ale samou láskou.“

Estrella ho slyšela a i v panující euforii jí ztuhl úsměv na rtech. „Tane,“ řekla, „sice nerozumím turecky, ale přesně rozumím tomu pohledu. Péro ti kouká z očí. Tak si ho schovej pro jinou. Jsem panna. Zůstala jsem panna i dřív a že to bylo těžší než tady a jako panna se taky vdám.“

„Kurvapes,“ zasténal Tan. „A já myslel, že takhle skoupý jsou jenom muslimky, ne svobodomyslný Američanky.“

Rozhodla se, že jedna lekce stačila. „Tak sis rozšířil obzory. Přinejmenším co se týče některých Američanek. Dáme si partičku, nebo půjdem spát?“

VII.

Tan byl zapšklý ještě druhý den, ale zdravý kořínek se nenechal udusit. Koneckonců spolu zažívají úžasné dobrodružství. Stan viděl, jak se jeho vztah k Estrelle mění. Fajn, milenka z ní nebude. Tak tedy sestra, s tím měl Tan letité zkušenosti.

Rozhodně ale neměl zkušenosti s nicneděláním v uzavřeném prostoru. „Kdybysme si tak vzali aspoň tu pitomou muziku,“ zabručel a Stan pokrčil rameny.

„Není místo,“ připomněl.

Estrella zvedla hlavu od talíře. „Můžeme si hodit pár partiček pokeru,“ navrhla. Tan stiskl rty a zavrtěl hlavou. „Nebo,“ dodala, „si můžeme jen tak povídat. Moc toho o vás nevím. Oltane? Co jsi dělal v Istanbulu?“

Nenechal se rozptýlit. „Jezdil jsem s dodávkou,“ odvětil kysele. „Bydlel jsem se sestřičkou u rodičů a měl jsem pět, celých pět holek, a všechny mě měly moc rády. Co ti mám ještě povídat?“

Pokývala hlavou, jako by jí jeho odpověď stačila, a otočila se na Stana. „Co ty?“

Stan se snažil ze všech sil spolupracovat. „Když se můj otec seznámil s matkou, dělal na americkém konzuláte šifranta, výborně placené místo. Máma byla Turkyně, ale křesťanka, metodistka jako on. Narodil jsem se na ambasádě v Ankaře, na americké půdě, abych měl americké občanství. Jsem jako ty.“

Musela se tomu pousmát. „To zrovna ne.“

„Myslíš ten vysoký plat? Asi ne, ale to netrvalo dlouho. Když mi bylo sedm, máma umřela a pak…“ Pokrčil rameny, protože jí nechtěl vyprávět o otcově opilství.

Tan poslouchal netrpělivě, teď vstal a protlačil se mezi nimi. „Musím na záchod.“

Stan ho vyprovodil pohledem a pak se otočil zpátky na Estrellu. „A ty?“ překřikl zurčení moči. „Ty jsi byla řeznice?“

Sáhla si na zploštělou levou lícní kost. „Ano, než se mi stalo tohle. V Montaně. Taky jsem taková směska. Otec byl z větší části Bask, máma Navajo a trochu Hopi, ale veliká a silná. Ve Four Corners nebyla práce a tak odtáhli do Montany dělat v corralech. Slyšel jsi o bizoních rančích?“

„Jo. Trošku. Když jsem byl malý, četl jsem o nich. Než mě napadlo vyrazit na Gateway, říkal jsem si, že by bylo úžasný stát se kovbojem, po večerech vysedávat u ohně a hnát po prérii bizony.“

Tentokrát se už rozesmála nahlas. „Žádný bizony bys nikam nehonil, Stane. K tomu tě nepustí. Nechávají je pást bez dozoru, stejně nepotřebují nic než trávu. Když jsou dost staří na porážku, uděláš jim cestičku z něčeho, co jim chutná ještě víc. Ta je zavede rovnou do třímetrový ocelový ohrady, bizon by cokoli nižšího přeskočil. Taky běhají pěkně rychle, dobrou stovkou. Pomocníci jako moji rodiče je pak navedou do uličky, co vede na jatka. Tam je střelí porážeč do hlavy takovou pistolí s pístem, co se vrátí do hlavně. Když bizon dodělá, pás ho doveze ke mně a já mu podříznu krk. Pak mu vrazím háky do zadních a zvednu na pás u stropu, aby vytekla krev, a pás ho veze do lednice. Bizon má skoro padesát litrů krve a ta, co neskončí na mně, odteče do nádrže.“

Z přídě vylezl Tan a zatímco poslouchal, zapínal si poklopec. „No jo, Estrello,“ namítl, „ty jsi řekla, že ti bejk šlápnul na hlavu. Jak na tebe může šlápnout mrtvej bizon?“

„Nebyl mrtvej,“ odpověděla stroze.

„Ale když ho ten porážeč střelil do hlavy…“

„Tohohle střelil do plecí. Když dojel ke mně, byl hodně živej a hodně naštvanej.“

„Pěkně hnusná nehoda,“ poznamenal Stan.

„Ne. Nebyla to nehoda. Udělal to schválně. Taky mu z očí koukalo péro, Tane, a když jsem s ním nechtěla do postele, řekl si, že mi dá lekci.“

Dvacátý den. Dvacátý první. Karty už nehráli, protože se nedokázali soustředit. Ani si moc nepovídali. O svých nadějích už si řekli všechno a s obavami se svěřovat nechtěli. Nervy měli napjaté jako sázkař, jehož kůň outsider se dere do vedení, ale možná ne dost rychle. Nakonec Estrella rezolutně prohlásila: „Nemá cenu se tu motat. Měli bysme naspat, co půjde.“

Stan věděl, že to je moudré. V cíli budou potřebovat všechny síly.

Ať je tím cílem cokoli.

Podle té moudré rady ale bylo těžké se zařídit. Stan usínal jen těžko a i spánek mu dlouho nevydržel. Budil se každou chvíli, počítal minuty, jedenadvacátý den skončil a začal dvaadvacátý.

To už nedokázal usnout ani jeden z nich. Každých pár vteřin se dívali na hodiny. Do krve se hádali, v kolik spirála změnila barvu a kdy přesně tedy dorazí…

A pak konečně dorazili. Spirála se vytočila.

A v té chvíli se všechny palubní přístroje zbláznily.

Údaje byly absurdní. Tvrdily, že Trojka je v moři řídké plazmy, žhavější než Slunce, plné všech druhů vražedného záření, a tehdy Stan pochopil, proč mají pancéřovanou loď.

Nenašli tu planetu plnou pokladů po Heechee. V blízkosti nebyla ani žádná hvězda. „Mizíme!“ zařval Tan a Estrella vřískla: „Ne, napřed záznamy! Fotky! Pozorování!“

Kromě toho, co už přístroje zaznamenaly, ale nebylo co pozorovat. Když Stan stiskl startovní dudlík, Estrella už nic nenamítala a tiše štkala.

Zpáteční let nebyl o nic delší než let Ven, ale jim tak nepřipadal. Měli dojem, že nikdy neskončí. Nemohli se dočkat, až budou na Gateway, ale tady je čekaly jenom špatné zprávy.

Stará Orientálka, která vylezla na jejich Trojku, sotva přistáli, je poslouchala jen na půl ucha. Zajímaly ji jen záznamy z přístrojů, ale přesto nepřítomně odpověděla na pár otázek. „Ano,“ přikývla, „vletěli jste do zbytku supernovy. Heechee se o hvězdy před výbuchem zajímali. Ale mezitím některé opravdu vybouchly. Jako ta vaše. A zbyl po ní jenom mrak přehřátých plynů; dobře že jste měli obrněnou loď.“

Estrella se kousala do dolního rtu. „Myslíte, že dostaneme aspoň vědeckou prémii?“

Stařena se zamyslela. „Možná. Budete se muset zeptat Hectora Montefiora. Ale nebude to nic moc. O podobných objektech už máme spoustu údajů.“

Všichni se po sobě mlčky podívali. Stanovi se podařilo pousmát. „No, kámoši, je to, jak říkal můj otec. Když spadnete z koně, musíte hned zas naskočit.“

Žena se na ně nechápavě podívala. „Z koně?“

„Tím chce říct,“ vysvětlila Estrella, „že vyrazíme na první misi, která se namane.“

„Aha,“ řekla stařena s překvapením v hlase, „vy jste byli pryč, když se to semlelo, že jo? Neslyšeli jste to. Rozluštili ovládání. Žádné mise už nejsou. Gatewayský výzkumný program skončil.“

VIII.

Skončil! Gateway skončila? Konec misí? Konec těch vyděšených, hrdinných prospektorů, kteří všechno vsadili na let do neznáma, aby posbírali zbytky, co po sobě dávno zanechali Heechee, než zmizeli, ať už kamkoli?

Za všechno zase mohl Robinette Broadhead. Když byla Estrella s mladíky Venku, v továrně na jídlo a nedaleké úžasné lodi vzaly věcí rychlý spád. Broadhead se tam osobně vypravil. A uspěl. Cestou nejen neuvěřitelně navýšil svůj úžasný majetek o hromadu zázraků po Heechee, ale také odhalil tajemství, jak řídit jejich lodě.

Zároveň ale z Gatewaye udělal nezajímavou díru. Skončily lety bůhvíkam. Skončily vlastně všechny lety – do doby, než velké mozky, co plánovaly mise, utřídí nové informace. Mezitím nic. Všechno stálo. Haldy rádoby výzkumníků mohly jen skřípat zuby a cvičit se v trpělivosti.

V kantýně Tan nasupeně uždiboval jídlo. „Tak co budeme dělat teď?“ zeptal se.

Stan polkl sousto bezmasých lasagní. „Počkáme. Co nám zbývá jiného? Tohle nepotrvá věčně. Pořád tu jsou lodě! Dřív nebo později začnou zase lítat a pak se třeba dostaneme na další misi. Na lepší! Od začátku budeme vědět, kam letíme! Možná budeme dokonce vědět, že se dožijeme i návratu!“

Tan se rozhlédl po kantýně, kde sedělo pár desítek stejně zamračených dobrodruhů. „Možná,“ připustil.

„Aspoň nám neubývají peníze,“ připomněl Stan. Gatewayská Korporace se rozhodla ukázat přívětivější tvář a do odvolání zrušila denní taxy za pobyt na asteroidu, takže jim aspoň neubýval čas.

„Ty svině si to můžou dovolit,“ zavrčel Tan.

Samozřejmě, že si to ty svině mohly dovolit. Ty svině byly Korporace Gateway a patřil jim kousek z každého nalezeného artefaktu. Korporaci vlastnily všechny vlády světa – na papíře –, ale stejně tak platilo, že vlády patří Korporaci. Po zralé úvaze se tedy Korporace rozhodla, že si může dovolit prokázat Stanovi, Tanovi a Estrelle menší laskavost.

Zjistili to, když Tan se Stanem z nedostatku lepší kratochvíle srkali v Modrém pekle vodovou kávu a sledovali ostatní prospektory, jak peníze na pobyt prohrávají v ruletě. Estrella seděla vedle nich a jako vždy něco studovala na čtečce. Ke Stanovu překvapení šlo o hudbu a Estrella si při čtení mávala rukou do rytmu. „Hraješ na něco?“ zeptal se.

Zčervenala. „Trošku. Na flétnu,“ odpověděla.

„A proč jsi to neřekla dřív? Někdy bysme si mohli zahrát dohromady. Co říkáš, Tane?“

Tan ho neposlouchal, ale teď do něj strčil. „Jdou sem šéfové,“ poznamenal, když do baru vplul Hector Montefiore a další dva nebo tři stálí zaměstnanci. Tvářili se, že mají něco na srdci, a Stana nepotěšilo, že Montefiore zamířil přímo k nim. Neměl ho rád. Znelíbil se mu ještě víc, když ho plácl přes rameno a Estrellu po zadku. „Gratuluju,“ zahulákal. „Tak co, už slavíte?“

„Co jako?“ zeptal se Tan.

Tlusťoch se na něj překvapeně podíval. „Přece vědeckou prémii. Vy to nevíte? Tak se proboha koukněte! Kdoví, třeba se trochu rozšoupnete a koupíte mi pití!“

Na pozvání ale nečekal. Hned odešel a všichni tři se sklonili nad Estrellinou čtečkou.

V hlášení opravdu našli svá jména. „To není špatný,“ prohlásil Tan, když došli k částce.

Estrella zavrtěla hlavou. „Pro tři lidi nic moc,“ poznamenala suše. „To ti snad stačí troška peněz?“

„Ta troška mi stačí na vlastní dodávku, abych se udělal pro sebe,“ odsekl Tan.

„Když myslíš… Mně to nestačí. Netáhla jsem se tak daleko, abych ubila zbytek života v garsonce na základní péči a bez budoucnosti. Hector stejně říká, že zase začnou vypisovat mise.“

Stan se na ni zkoumavě podíval. „Jak víš, co říká Hector?“ zeptal a tónem hlasu překvapil sám sebe. Jako by z něj mluvila žárlivost.

Estrella pokrčila rameny. „Líbím se mu,“ prohlásila, jako by tím všechno vysvětlila.

„Tomu se líbí každej,“ ušklíbl se Tan. „Kluci, holky, hlavně aby našel dírku.“

Estrella ho sjela pohledem. „Na mně žádnou nenašel,“ řekla po chvíli. „Přestaňte plácat. Co chcete dělat? Vzít podíl a letět domů? Nebo počkat, až bude něco stát za to?“

Počkali. Čekání si krátili zprávami o objevech Robinetta Broadheada.

Že jich bylo požehnaně! Ti podivní pololidští tvorové nakonec nebyli Heechee, jak byl každý v skrytu duše přesvědčen. Ve skutečnosti šlo o příbuzné dávných předků člověka, zavlečených sem pro výzkumné účely. Také se našla parta živých – no, živořících – prospektorů z Gatewaye, kteří se nemohli sami vrátit. Teď polomrtví přežívali v jakémsi heecheeském stroji. Byl tu i polodivoký lidský chlapec jménem Wan a ten dokázal s pomocí nějakých mimozemských kouzel šířit své touhy a obavy po celé Sluneční soustavě a způsobovat tak horečku. A Broadhead dokonce zjistil, kam se tajemní Heechee schovali! Zakopali se v černé díře v jádru Galaxie a stále tam jsou!

Jeden div stíhal druhý. Všichni o tom mluvili – no, Stan měl dojem, že všichni kromě Estrelly. Bůhvíproč trávila stále více času se stálými zaměstnanci a stále méně s kolegy z lodi. Stanovi to vadilo. „Neměla by to dělat,“ řekl jednou vážně Tanovi. „Nemají s ní dobrý úmysly.“

Tan se hrubě rozesmál. „To záleží na tom, co je dobrý. Montefiore na to má určitě vlastní názor. A o Estrellu neměj strach,“ doporučil mu. „Ta si věneček umí pohlídat sama.“

Stan se přesto strachu nezbavil. Říkal si, že mu do Estrelly nic není, ale stejně na ni musel myslet.

Zvenku se vrátila stará Angličanka a kromě desáté pásky si přivezla konečně i úlovek. Na planetě stejně nepřátelské jako Merkur prolezla opuštěný tunel v lehkém skafandru, který jí sice dodával vzduch, ale nechladil. Na pokraji sil našla něco – nikdo nevěděl co. Mohla to být hra, něco jako trojrozměrné go, ale v každém případě jí odměna stačila na slušný odpočinek doma v Sussexu. Před odletem dokonce mládencům koupila kávu a vyslechla si jejich shrnutí posledních zpráv. „Haj hou,“ zahýkala a uculila se jako člověk, který se o takové věci už nemusí starat, „to je pěkná taškařice, co? Tak hodně štěstí, chlapci! Nevzdávejte to. Nikdy nevíte, kdy na něco narazíte.“

Tan se zapškle díval, jak stařenka kupuje kafe všem, komu je dlužila. „O tom pochybuju,“ utrousil polohlasem.

„Pochybuješ od chvíle, co jsme přiletěli,“ odsekl Stan, i když už také přestával věřit. Mohla z toho být pořádná hádka, kdyby se ve dveřích neobjevila Estrella a nezamířila rovnou k nim.

Vyrazila k nim rozhodným a přesným odrazem od zárubní. Tan ji zachytil v letu, ale to už našla madlo a vysmekla se mu. Mračila se, ale měla skvělé zprávy. Rozhlédla se a pak zašeptala: „Chystá se mise. Velká ryba.“

Stanoví poskočilo srdce, ale Tan zůstal chladný. „Taková ta zaručená, co si Společnost nechá všechen zisk?“

„Ano,“ odvětila, „i ne. Znají cíl, ale nic víc. Nevědí, jak dlouho se poletí, takže vypraví obrněnou Pětku s těma bazmekama, co nikdo neví, k čemu jsou, ale Broadhead tvrdí, že bez nich to nejde. Zásob bude na hodně dlouhej let, takže loď uveze jenom dva lidi. Já letím. Hledám parťáka.“

Dívala se z jednoho na druhého, ale hlavně na Stana. Ozval se však Tan. „Já to nebudu,“ prohlásil. „Výletů do neznáma už mám dost.“

Stan mu nevěnoval pozornost. „Říkáš, že znají cíl?“

Estrella se zhluboka nadechla. „Poletí za Heechee. Do jádra Galaxie, kam se na celou tu dobu zašili.“

Stan ztěžka polkl. Na Gateway lidé létali, aby narazili na něco velkého – ale na tohle?! Nesbírat zbytky, co Heechee někde zapomněli, ale vyrazit přímo za tajemnými nadbytostmi?

Jaká může být odměna za něco takového?

Nepřemýšlel. Slyšel se, jak říká: „Letím!“ skoro dřív, než se rozhodl. Otočil se na Tana. „Podívej, místo je jenom pro dva, takže si vezmi i mou třetinu z prémie. Vrať se domů a ať se ti daří. Kup Naslan ty nejkrásnější svatební šaty, co najde.“ Pak dodal: „Ale vyřiď jí, ať na mě nečeká.“

IX.

Heecheeské Pětka měla být daleko větší než Trojka, ale tahle nebyla. Jeden kout zabíralo záhadné zařízení, které loď podle Broadheada potřebuje ke vstupu do jádra. Dalších pár kubíků vyplnily dárky pro Heechee – záznamy o výzkumech a artefaktech, údaje o lidském druhu, nejrůznější vymyšlenosti a nahrané poselství cizí civilizaci. S roční zásobou jídla, pití a kyslíku nebylo v kajutě k hnutí.

Pokud šlo o Estrellu, moc místa nepotřebovala. Zdržovala se na jednom místě. Skoro nemluvila. Sotva odletěli, zalezla do spacáku, chodila jen k jídlu nebo na záchod a ani při jedné příležitosti nejevila zájem o konverzaci. Když se jí Stan zeptal, jestli se něco nepovedlo, odpověděla jen: „Ano.“ Když se nabídl, že rád pomůže, zavrtěla hlavou a řekla: „Musím se z toho dostat sama.“ A když ho zajímalo, z čeho že se musí dostat, odvětila: „Musím nějak zařídit, abych si nebyla odporná.“ Pak se nasoukala na pryčnu a zůstala zalezlá. Stan celé tři dny kypěl a hloubal.

Čtvrtý den se probudil a uviděl, že si ho Estrella prohlíží. Usadila se do nepohodlného pilotního křesla a zdálo se, že už je tam dost dlouho. Zkusmo houkl: „Nazdar?“ s otazníkem na konci.

Ještě chvíli se na něj zamyšleně dívala, pak vzdychla, řekla: „Omluv mě,“ a zmizela na toaletě.

Zdržela se dost dlouho. Když vylezla, bylo vidět, že se snažila dát dohromady. Umyla si vlasy, převlékla si prádlo. Znovu se na něj tak dlouze nesrozumitelně podívala.

Pak řekla: „Stane. Chci ti něco říct. Budeme tu spolu dlouho a bylo by lepší všechno vyřídit na rovinu. Chceš se se mnou milovat?“

Stan v úleku vykoktal první, co mu přišlo na mysl: „Nikdy jsem nebyl s pannou.“

Nevesele se zasmála. „To pusť z hlavy, Stane. Nejsem panna. Jak bych nás jinak dostala na tuhle misi?“

Stanova jediná dřívější zkušenost, když si našetřil dost na jednu z levnějších dívek pana Ozdena, ho umění lásky zrovna nenaučila. Estrella se nevyznala o nic lépe, ale nezkušenost nepředstavovala jediný problém. Heechee Pětku nestavěli na muchlování. Když do ní poprvé zkusil proniknout, odletěli od madel.

Experimentování ale mělo určité kouzlo a nakonec zjistili, že nejlepší bude, když se Stan přitiskne zezadu, Estrella mu zaklesne kotníky za nohy a on ji chytí oběma rukama v pase. Tak to šlo snadno.

Stále nazí se mlčky objali. Stanovi se to moc líbilo. Na tváři měl její ucho, nos ponořený do ještě neuschlých umytých vlasů. Bez jediného pohybu se za chvíli zeptala: „Budeme přátelé, Stane?“

„Aby ne,“ přisvědčil. A byli.

Když už z nich byli přátelé a navíc spolu spali, Pětka jim vůbec nepřišla stísněná. Často se dotýkali na mnoho způsobů – otřeli se o sebe cestou, pohladili se, letmo se políbili nebo polaskali, což často vedlo k dalšímu milování. Estrelle se to zřejmě líbilo, Stanovi moc.

Také si povídali. O tom. co je čeká v jádru Galaxie. O Heechee a jestli tam ještě jsou. Jaké to bude, až se vrátí a dostanou neskutečnou prémii za první návštěvu u Heechee – „To budou miliardy!“ rozplýval se Stan. „Dost na dům na pobřeží jako má Robinette Broadhead, fůru sluhů a prima život, dlouhej, protože si zaplatíme plnou zdravotní péči.“

„Plnou péči,“ zašeptala zasněně Estrella.

„Jak jinak?! Nebudeme ve čtyřiceti staří a v pětapadesáti mrtví! Budeme žít dlouho, moc dlouho, a…“ tady polkl u vědomí závazku, „budeme žít spolu, Estrello.“ Z čehož logicky vyplynuly něžné polibky a ne tak něžný sex.

Měli toho na srdci spoustu, hlavně úseky někdejších životů, na něž se dříve nedostalo. Když Stan mluvil o smrti své matky a co udělala s otcem. Estrella mu vzala ruku do dlaní a políbila ji. Když vyprávěl o životě v Istanbulu, zajímalo ji to, ale když vykládal o městě samotném, o křesťanské Konstantinopoli, křížových výpravách, o Justiniánovi, Theodore a cařihradském dvoře, přímo mu visela na rtech. Nevycházela z úžasu. O Byzanci nikdy neslyšela, o Římské říši, císařích, výbojích a světovládě jen pár útržků. Všechno to pro ni bylo jako úžasné mýty nebo pohádky, tím krásnější, že se opravdu staly. Pokud ovšem Stana neklamala paměť.

Stan věděl ještě méně o dějinách amerických indiánů. Ve škole ho učili jinou americkou historii. Estrella mu vysvětlila, že její předkové z matčiny strany mají vlastní dějiny. Někdy dokonce postavili veliké město jako Machu Picchu, mayské stavby na jihu nebo záhadná díla Anasaziů. To ale trvalo jen do příchodu Evropanů, prohlásila s pýchou i hněvem v hlase, než indiáni přišli o půdu a často i o život, až skončili v rezervacích. „Moc toho nezbylo, Stane. Nejlepší na tom je – ale to vlastně není dobře – , že Yankeeové jsou teď stejně chudí jako my.“

Což Stanovi připomnělo nerozluštěnou hádanku. „Ale vy jste přece tak chudí nebyli, ne? Jako rodina. Když jsi měla tu… nehodu. Kdyby se to stalo Tanovi nebo každýmu, koho znám, určitě by z pojistky neměl na lístek na Gateway. Tos měla plnou péči nebo co?“

Rozesmála se. „Neměli jsme vůbec žádný pojištění. Ale měla jsem bráchu.“ Ten prohlásil, že porážeče zabije. Porážečova sestra byla ale vdaná za vrchního účetního jatek. A ten zpronevěřil peníze, aby svého švagra vyplatil. „Mělo to být bolestný za mou smrt, ale já je přechcala. Neumřela jsem. Když jsem se trochu sebrala, vzala jsem zbytek peněz a frnkla na Gateway.“

Tvářila se tak smutně, že ji Stan musel políbit, což znovu skončilo milováním. A proč ne? Byli tak trochu na svatební cestě, ne?

Dny utíkaly, deset, dvanáct, dvacet. Spali v pevném objetí a nikdy je to nepřestalo bavit. Neměli zrovna moc místa, to ne, ale univerzální kavalce měly sloužit stejně dobře zakrslému Masajovi jako tlustému Bengálci a hubení milenci se na ně snadno vešli. Někdy vyhazovali strašlivé zvuky na trumpetu a na flétnu, jindy si povídali. Občas hráli karty nebo si četli nebo spolu prostě tiše seděli. A někdy Stan pustil nahrané poselství – kvůli němu vlastně na tenhle let vyrazili – a společně dumali, co si z něj Heechee asi vezmou.

Poselství narychlo zflikoval bůhvíkdo, snad šéfové Korporace Gateway s Broadheadem za zády. Nemělo komentář. Heechee by stejně nejspíš nerozuměli žádnému lidskému jazyku. Zvukový doprovod tvořila výhradně hudba, napřed celá Čajkovského Patetická a pak, aby bylo vidět, že lidé mají i jinou hudbu, Prokofjevova žertovná Klasická symfonie.

Většina poselství ale sestávala z obrazů. Prázdné heecheeské tunely na Venuši. Skoro stejně prázdné chodby na Gatewayi, když do nich poprvé vstoupil člověk. Prospektorská posádka opatrně leze do první Pětky. Jiná posádka, zmožená z cest, vynáší z Trojky modlitební vějíře a další udělátka. Obraz Galaxie shora a šipka u Země v Orionově spirálním rameni. Sama zeměkoule v detailu. Rychlý sled lidských měst – New York, Tokio, Londýn, Řím. Fotografie lidí v činnosti: krajinář maluje, traktorista řídí, hvězdář zírá do dalekohledu, porodníci pomáhají na svět dítěti. Pak věci, které Stan ani Estrella nikdy neviděli. Série obrázků velikého létajícího objektu, obrovské vřetenové síně z modrého kovu Heechee, plné zavěšených strojů. „To bude továrna na jídlo a ta druhá věc,“ hádala Estrella. Pak vnitřní chodby a pár – tady oba zatajili dech – pochybných chlupatých tvorů, jistě Broadheadových pralidí. A nakonec znovu obrázek Galaxie s malým detailem Pětky, zřejmě té jejich, na cestě z Orionova ramene do jádra.

Když záznam dohrál, snad popáté, Stan si přemýšlivě mnul kůži v místě, kde si na Estrellino naléhání oholil mladistvé chmýří. Drželi se kolem pasu. Zívl, ona také, po něm, protože byli ospalí. Trochu se odtáhla, aby se lépe chytla, ale zůstala u něj a všimla si, že se upřeně dívá na krabice plné zásob.

„Co je?“ zeptala se.

Zasněně odvětil: „Vypadá to na dlouhý let. Nevím, jestli už někdo vůbec letěl tak daleko.“

Zkusila ho uklidnit. „Krátký lety někdy trvají dlouho a dlouhý zase chvíli. S loďma po Heechee nikdo neví.“

„Asi,“ připustil a otočil se k ní, aby ji políbil, jak to měla ráda. Zatetelila se, nastavila rty a to bylo lepší než nějaké uklidňování. Stan byl totiž s Estrellou šťastný. V polospánku o tom přemýšlel. Nikdy v životě nebyl šťastnější. Proč se trápit s délkou letu, když stejně chce letět napořád a bude spokojený, když let potrvá opravdu dlouho…

Ale netrval.

Skončil toho dne, skoro v té chvíli, když líbání přešlo v laskání, ale ještě si nestihli svléct šaty, a přílet je dost vystrašil.

Zlatá spirála je nijak neupozornila. Byla to ta druhá věc, nízká kupole, jejíž smysl jim nikdo srozumitelně nevysvětlil. Začala vrčet a světélkovat, pak hučet, potom vřískat čím dál výš, až zvuk ani neslyšeli, a světlo zjasnělo. Pak se konečně dala do práce i spirála, postupně se rozzářila nesnesitelným jasem, přerušeným jen přebíhajícími pruhy rudé a žluté. Začala se chvět. Nebo možná se chvěla celá loď. Stan to nepoznal, protože se třásl jako nikdy předtím. Tiskli se k sobě, na spánek zapomněl…

Pak znenadání všechno zmlklo.

Estrella ho pustila a zapnula vnější kamery. Za sebou měli strašidelně flekaté modré nebe. Vpředu zářilo tolik hvězd, tak jasných a velikých, a přímo před přídí visel veliký kovový dvanáctistěn, uprostřed každé plochy měl malou tečku. Jejich loď do jedné z nich krkolomnou rychlostí vlétla a zastavila. Než Stan s Estrellou stačili cokoli udělat, někdo zvenku otevřel průlez.

Zíralo na ně něco jako chlupatý kostlivec. „To bude asi Heechee,“ zašeptala Estrella.

Samozřejmě byl. A tak začal nejdelší, neuvěřitelně nejdelší den Stanova života.

X.

Za sedmnáct let života se Stan neměl kde naučit, jak pozdravit mimozemšťana. Spolehl se na knížky z dětství. Zvedl ruce nad hlavu a zvolal: „Přicházíme v míru.“ Ve fantastických příbězích to fungovalo. Ve skutečném světě ne. Heechee v panice uskočil. Něco zahučel podivnými ústy, otočil se a utekl. „Kurva,“ ulevil si Stan. Estrella ho chytila za ruku.

„Vyděsili jsme to,“ řekla.

„To se vsadím. Mě to tedy vyděsilo pěkně!“

„Ano, ale musíme mu ukázat, že jsme přátelé. Co třeba pustit poselství?“

To vypadalo jako dobrý nápad. Stan přinejmenším neměl lepší, ale než přehrávač spustili, Heechee se vrátil. Tentokrát si ale vzal kamarády. Bylo jich šest a všichni měli kombinézy s mohutnými lusky mezi nohama. Obří suspenzory? Posilovače? Stan nevěděl. Stvoření mezi sebou cestou vzrušeně švitořila a neplýtvala časem. Jedno srazilo Estrelle ruku od přehrávače, dvě další popadla Stana. Heechee byli překvapivě silní. A víceméně ozbrojení; pár jich mělo nože z modrého nebo zlatého kovu, některé zahnuté jako skalpel, ale vypadaly stejně nebezpečně. Zvláště když jeden Heechee přistrčil neuvěřitelně ostrý hrot své čepele Stanoví těsně před pravé oko a odtáhl ho k východu. „Nebraň se!“ křikla Estrella, také zajatá.

Nebránil se. Bez odporu se nechal odtáhnout do větší místnosti; kolem byly jen červeně protkané stěny z modrého kovu, neznámé stroje a rozestavené různé zařízení. Když překročili práh, Stan zakopl, protože se mu najednou vrátila váha. Ocitli se zase v gravitaci, možná ne tak silné, jako na Zemi, ale dost silné na to, aby padl na svého věznitele. Na poslední chvíli ucukl hlavou, aby nepřišel o oko. Heechee s nožem křikl na poplach, ale Stan nechtěl dělat potíže. Dokonce ani když je přirazili ke stěně a přivázali s roztaženýma rukama na něco jako ramínka. Nebo sochy. Ať už to bylo cokoli, udrželo je to.

Věci začínaly mít spád. Přicházeli stále další Heechee a všichni vzrušeně pokřikovali. Když jeden oddíl zmizel v Pětce, druhý se za pomoci nožů pustil do svlékání zajatců. „Co to kurva vyvádíte?“ kníkl Stan, ale Heechee se mu nesnažili rozumět. Také nikterak nepolevili v díle. Každý kousek odřezaného oblečení prohledali a někam odnesli k dalšímu zkoumání.

V půli svlékání Estrella náhle vykřikla, když ji nůž škrábl do stehna. Heechee se lekl a odskočil. „Dávej bacha!“ zařval na mimozemšťana Stan, ale ani se na něj nepodívali. Ten s nožem vyštěkl rozkaz, jiný vytáhl kovový kalíšek a chytil do něj kapku krve z rány. „Jsi celá?“ zavolal Stan. Najednou v něm zlost a starost převážily nad strachem.

„Je to jenom škrábnutí,“ odpověděla a o poznání sklíčeněji dodala: „Ale musím na malou.“

Vypadalo to, že tuhle potřebu svým věznitelům asi nevysvětlí. Pokud by jim to vůbec pomohlo; Heechee se o potřeby a přání svých zajatců příliš nezajímali. Do místnosti jich proudilo čím dál víc a všichni bez ustání švitořili. Když přišel jeden ve zlatem vyšívané kazajce, všichni zmlkli a pak na něj začali hulákat. Příchozí vypadal ztrhaně, jako když člověka probudíte špatnou zprávou. Poslouchal jen chvíli a pak je gestem umlčel. Štěkl něco jako rozkaz, pak zvedl k úzkým rtům kostnatou ruku a začal mluvit do věci podobné velkému prstenu.

Heechee už z Pětky vynášeli věci – rezervní oblečení, balíčky jídla a, tu nanejvýš opatrně, Stanovu trumpetu. Když ji podávali tomu s velkým prstenem, zase začali žvatlat. Předák se na chvíli zamyslel a vydal další rozkazy. Jiný Heechee trumpetu důkladně prozkoumal něčím jako stetoskopem a předal hlášení.

Za chvíli se z Pětky ozvalo škrundání a Stan rozeznal úvodní fanfáry Čajkovského Šesté. „Slyšíš, Stane? Pustili poselství!“ zvolala radostně Estrella. „Třeba se to srovná.“

Nic se nesrovnalo. Ani maličko se to nezlepšilo. Pokud Heechee v poselství něčemu rozuměli, což nebylo pravděpodobné, nijak je neuklidnilo.

Stan nevěděl, jak dlouho je tam nechali viset za účelem nejrůznějšího zkoumání. Připadalo mu to jako věčnost. Měl o sebe strach, ale ještě větší o Estrellu. Čas od času na ni houkl něco povzbudivého. Statečně mu odpovídala. „Bude to dobrý, Stane,“ řekla a pak úplně jiným hlasem: „Do prdele.“

Stan pochopil, co se stalo. I když k sobě tiskla kolena, jak to šlo, měchýř si nedal poručit. Po nohách jí stékala moč. Heechee to velice zaujalo a jeden hned odběhl pro další kalíšek na vzorky.

Stan se styděl za milenku a měl strašný vztek na ty kruté Heechee, co mohli za její pohanu. Tak skončila první hodina toho předlouhého dne.

Pak, aniž by Stan věděl proč, se všechno velice rychle otočilo.

Heechee se zlatými výšivkami odkvačil za povinnostmi heecheeského šéfa. Teď se vrátil, důležitě funěl a rozdával rozkazy na všechny strany. Když napochodoval k Estrelle, Stan zabral za řetězy, protože čekal nějaké další darebáctví. Nedočkal se. Heechee natáhl útlé a ploché prsty a pohladil ji po tváři.

Mělo ji to uklidnit? Zřejmě ano, pochopil Stan, protože další Heechee už jim běželi sundat okovy, aniž by se šéfovi zastavila pusa. Stan neposlouchal. Trochu se potácel, protože ho od řetězů brněly nohy a gravitace byla nižší, než na jakou byl zvyklý, ale přesto došel k Estrelle. Nazí se objali a Heechee na ně blahosklonně, ale fascinovaně zírali.

„Co teď?“ zeptal se Stan vzduchu. Odpověď nečekal. A žádnou ani nedostal, pokud mu neodpověděly následující události. Pospíšili k nim dva Heechee, jeden s cáry rozřezaných šatů, snad na vysvětlenou nebo jako omluvu, a druhý s heecheeskými kombinézami. Naznačoval, ať si je oblečou.

Overaly jim příliš nepadly. Lidé jsou kolem hrudníku daleko silnější než ploší Heechee. Přesto se Stan oblečený cítil lépe. Rozhodně ale nechápal, co se děje. Ne že by se jim to Heechee nesnažili vysvětlit. Brebentili, gestikulovali, pokoušeli se vyjádřit, ale bez společného jazyka se moc daleko nedostali.

„Aspoň nejsme svázaní jako prase na zabíjačku,“ nadhodila Estrella s nadějí v hlase a vzala Stana za ruku. Několik Heechee si znovu přehrávalo poselství a natáčelo ho na něco jako kameru. Další Stana u průlezu do Pětky dobromyslně poplácal po zádech.

Pochopil to jako dovolení. „Tak to zkusíme,“ řekl a vešel dovnitř. Nikdo nic nenamítal, ale když Estrella uviděla, co s jejich lodí provedli, zalapala po dechu. Většina movitostí zmizela a dva Heechee zrovna dumali nad zařízením toalety.

Estrella už byla ve své kůži. „Vypadněte!“ poručila jim a zamávala rukama, aby ji pochopili. Heechee chvíli brebentili a pak poslechli.

To už něco znamenalo. Toaleta byla zčásti rozebraná, ale fungovala. Když se umyli, začali se Stan s Estrellou zajímat o další potřeby: měli hlad. Zařízení na přípravu jídel leželo v troskách, ale v krabicích vytahaných z Pětky našli suchary a vodu, a ty mohli jíst rovnou. Heechee se zájmem sledovali každý jejich pohyb.

Pak se vrátil šéf se strojkem, co vypadal jako přenosný videopřehrávač. Jeden z poskoků na něj sáhl a na monitoru se objevil obraz.

Z přístroje k nim vzrušeně a samozřejmě zcela nesrozumitelně mluvil heecheeský samec. V pozadí rozeznali vnitřek heecheeské lodi, jakou Stan ještě nikdy neviděl. Byla daleko větší než Pětka a poznali v ní jen polokoule podobné té, jaká je dostala do jádra.

Vtom Heechee na obrazovce ukázal rukou. Kamera poodjela a v záběru se objevilo ještě něco známého.

„Matičko Boží,“ zašeptala Estrella. „Není to Robinette Broadhead?“

Byl to on. Usmíval se od ucha k uchu, podával mimozemšťanovi ruku a ten ji nešikovně přijal.

Šéf se zlatou výšivkou Stana nadšeně plácal po zádech. Vypadalo to, že se omlouvá, a Stan mu gesto váhavě oplatil. Heechee měl teplé, ale kostnaté rameno a vypadalo to, že se usmívá.

„Vida,“ podivila se Estrella. „Zdá se, že jsou z nás najednou kámoši.“ Tak skončila druhá hodina jeho nejdelšího dne.

Bylo dobré tu mít kamarády, ještě lepší mít jídlo, pití a toaletu a ze všeho nejvíc svobodu. Stan by se ještě rád vyspal, ale to nevypadalo příliš nadějně. Heechee se jim dál snažili něco sdělit znakovým jazykem a pozemšťané dál ničemu nerozuměli. Když přišel šéf s trubkou, Stan hned pochopil, o co mu běží. „To je trumpeta,“ oznámil. Několikrát slovo opakoval a ukazoval na nástroj, ale pak to vzdal. „Dejte to sem, ukážu vám to.“ Zahrál stupnici a pak pár taktů z Callowayovy verze „St. Louis Blues“. Heechee uskočili jako jeden, ale nakonec ho posunky ponoukali, ať hraje dál.

Stan byl ale neoblomný. Zavrtěl hlavou. „Jsme unavení,“ oznámil, zavřel oči a podložil si hlavu dlaní. „Spát. Musíme odpočívat.“

Rozhovoru se chopila Estrella. Kývla na nejbližšího Heechee, odvedla ho k průlezu Pětky a ukázala na kavalce, teď svlečené. Po chvíli drmolení Heechee zřejmě pochopil, o co jde. Dva odkvačili a šéf pozemšťanům pokynul, ať ho následují. Vyšli z velké haly, která pro ně zatím představovala celý svět Heechee, a prošli za průvodcem krátkou chodbou. Stan si všiml, že stěny jsou stále z kovu Heechee, ale namísto modré prokvétají barvou růží. Zastavili se u další místnosti. Vrátný Heechee jim ukázal rozřezané spacáky a s nadějí pokynul dovnitř. Na podlaze byly vedle sebe dvě hromady čehosi. Postele? Zřejmě. Heechee za nimi zavřel dveře a Estrella hned do jedné skočila. Když ji Stan napodobil, měl spíš pocit, jako by zapadl do hromady spadaného listí. Lůžko ale nebylo nepohodlné, Stan konečně ležel a nikdo mu nebreptal do ucha.

Vděčně se natáhl, zavřel oči…

Ale jenom na chvíli.

Dveře se znovu otevřely a hned ho vzbudily. Byl to zase šéf s výšivkami, vzrušením se mu pletl jazyk, ale naléhavě jim ukazoval.

„Kčertu,“ zamručel Stan. Věci se tu mlely pěkně rychle, ale přesto oba lidé šéfa následovali. Tentokrát šli dál růžovými chodbami a pak i jednou zlatou. Zastavili se až ve velké síni, podobné té první, kde pár Heechee s brebentěním ukazovalo na přechodovou komoru.

„Asi se nám snaží říct, že sem letí další loď,“ odhadla Estrella.

„Fajn,“ zavrčel Stan. „Stejně nás mohli nechat vyspat.“

Nemuseli čekat dlouho. Za dveřmi se ozvalo skřípání kovu. Jeden Heechee chviličku sledoval barvy za dveřmi a pak je otevřel. Vešla dvojice Heechee, hned začala švitořit s ostatními, a za nimi dvě lidské bytosti.

Lidské bytosti! Také mluvily, ale jazykem Heechee. Vtom si jeden z návštěvníků všiml Stana a Estrelly. Vytřeštil oči. „Ježíši,“ řekl nevěřícně. „Co jste u všech čertů zač?“

On sám byl jakýsi Lon Alvarez, jeden z Broadheadových osobních tajemníků, a sotva mu Stan řekl jména, luskl prsty. „Jasně, ty děti, co odletěly z Gatewaye hned po tom objevu. Všichni si mysleli, že jste umřeli.“

„To ne,“ řekla Estrella, „jenom umíráme únavou.“ Stan ale pocítil vinu. Všichni je mají za mrtvé? Tak to řekli Tanovi i Naslan. „Můžeme se nějak spojit s Gatewayí? Rád bych hned poslal vzkaz.“

Lon Alvarez se na Stana pochybovačně podíval. „A komu?“

„Samozřejmě vedení Gatewaye,“ odsekl Stan. „Čekají tam, že o sobě dáme vědět.“

Alvarez se podíval na Heechee a pak na Stana. „Mám strach, že moc nečekají, pane Avery. Víte snad, že jste v černé díře?“

„V černé díře?“ Stan na něj vytřeštil oči a Estrella zalapala po dechu.

„Přesně tak. To je přece jádro Galaxie, ne? Veliká černá díra, co se do ní Heechee dávno schovali, a v černé díře čas dilatuje.“ Podíval se na Stana, jestli mu rozumí, a narazil na nechápavý pohled. Alvarez vzdychl. „To znamená, že tu věci běží pomaleji. V téhle je poměr asi čtyřicet tisíc ku jedné, takže venku už utekla spousta času. Kolik? No, když jsme odletěli my, mohlo to být tak jedenáct let.“

XI.

Když už toho měli Stan s Estrellou dost, odpotáceli se zpátky na heecheeské matrace. Nemluvili; museli toho probrat strašně moc a neměli kde začít.

Estrella zabrala hned, ale Stan ne. Hlavou mu běžely počty a výsledky ho děsily. Ten chlap řekl čtyřicet tisíc ku jedné! To znamená, že každé minutě tady v černé díře odpovídá přes měsíc venku! Za hodinu uteklo pět let! Den trvá víc než století, týden…

Únava se ale nakonec prosadila. Usnul neklidným spánkem, ale ne nadlouho. Trápily ho sny. Když se probral natolik, aby zašátral po Estrelle, byla její matrace prázdná.

Stan vstal a vydal se ji hledat. Musí ji najít. A ještě nutněji se musejí vrátit do své Pětky, pokud po zevrubné prohlídce ještě funguje, a vyrazit domů… než budou všichni známí přesvědčeni, že umřeli.

* * *

Na chodbě Estrellu nenašel, i když sem odněkud doléhala spousta hlasů. Nebyla ani ve vstupní hale, plné Heechee v pilné práci. Jeden se nad ním slitoval. S veselým štěbetáním a plácáním po zádech Stana odvedl do jiné síně. Byla zatím největší a nejlidnatější, průlezem veliké lodi proudily v obou směrech postavy. Průvodce Stana jemně postrčil dovnitř.

Loď byla největší, jakou kdy viděl, plná lidí i Heechee. Když jeden člověk zvedl hlavu, uviděl Stan, že je to Estrella a že mluví – opravdu mluví – s Heechee. Kývla na Stana a podala mu termosku s něčím hnědým. „Je to kafe,“ oznámila radostně. „Na lodi s osadníky mají skvělou kuchyni. Dáš si?“

„Jasně,“ odvětil nepřítomně, pohled upřený na Heechee. Mimozemšťan měl texaský širák, mikinu s nápisem ‚Vítejte v Houstonu‘ a cosi jako kovbojské boty. Podal Stanovi ruku.

„Rád vás zase vidím, pane Avery,“ řekl – anglicky! „Nepamatujete se na mne? Jsem dveřník. Když jste se slečnou Pancorbovou přiletěli, měl jsem službu v přechodové komoře.“ A hrdě dodal: „Hned jak jsme zjistili, co se děje, odletěl jsem s první expedicí Ven.“

„Rád vás vidím,“ špitl Stan...Mluvíte výborně anglicky.“

Dveřník mávl kostnatou rukou, jako že to nestojí za řeč. „Na vaší planetě jsem strávil čtyři roky a tak jsem měl na učení spoustu času. Když pak letěla tato loď s kolonisty, vrátil jsem se domů.“ Někdo na něj naléhavě štěbetal v jazyce Heechee. Stručně odpověděl a povzdychl si. „Měl bych se vrátit do práce. Všichni ti noví lidé! Můj zástupce má všeho až nad hlavu. A taky chci vidět rodinu. Byl jsem dlouho pryč… i když oni si toho nejspíš ani nevšimli!“

XII.

Když se Stan snažil na ten dlouhý den, na těch čtyřicet tisíc dní v jediném vzpomenout, myšlenky a objevy se mu honily hlavou jako divoké včely. Bylo to moc překvapení najednou. Novou loď postavili lidé, i když za použití heecheeského pohonu. Posádku tvořili kolonisté; v jádru u Heechee se chtěli zdržet pár dnů nebo týdnů (staletí!) a pak se vrátit pro další. Dveře – tak se zdejší plovoucí přístav jmenoval – byly plné lidí z dřívějších letů; čekali na převoz na jednu z planet vhodných k osídlení. Někteří zastupovali Korporaci Gateway nebo pozemské národy a chtěli u Heechee zřídit zastupitelské úřady. Jiným se prostě nelíbil život na Zemi a tak skočili po první příležitosti dostat se ven. „Jako my, Stane,“ podotkla Estrella, když se to snažil všechno pochopit. „Jako všichni, co kdy odletěli na Gateway. Teď dostaneme, co jsme chtěli. Heechee jsou celí říční se s náma seznámit. Každý člověk, který se sem dostane, bude žít jako král.“ Pak starostlivě dodala: „Dopij kafe, miláčku. Myslím, že je v něm něco na povzbuzení. Budeš to potřebovat.“

Bylo. Povzbudilo. Po druhém hrnku únava ustoupila a Stanoví se pročistila hlava. „Co tím chceš říct, jako král?“ zeptal se.

„Tím chci říct, Stane,“ odpověděla trpělivě – možná ne tak trpělivě, protože i ji nadopovali a v očích jí jiskřilo, „že nás tu rádi vidí. Chtějí o lidech slyšet úplně všechno. Fascinuje je představa, že máme různé země a kultury a tak. Když jsem řekla dveřníkovi o chovu bizonů, prosil mě, ať odletím přednášet na jeho planetu – asi je na Zemi neviděl. Říká, že nám tu dají domov, fakt pěknej, a navíc… řekla bych, že nevědí nic ani o Istanbulu nebo o dějepise a to všechno od tebe budou chtít slyšet…“

Stan ale vrtěl hlavou. „Na to nebude čas.“ prohlásil.

Estrella se zarazila a probodla ho pohledem zpod sešitého víčka. „Jak to?“ odsekla.

„Protože se musíme touhle lodí vrátit, Estrello. Musíme se vrátit, dokud jsme zajímaví, dokud budeme první lidé, kteří se vrátili z jádra. Víš, co to znamená? Nejen vědeckou prémii – a že bude stát za to! – ale hlavně slávu! Budeme bohatí, koupíme si plnou zdravotní a všechno ostatní!“ Došla mu pára a Estrelle z tváře nic nevyčetl. „Nechápeš, o co přicházíme, Estrello?“

Zamyslela se. „Plná zdravotní. Dlouhý, bohatý životy.“

Nadšeně přikývl. „Přesně tak! A čas utíká. Musíme se vrátit!“

Estrella ho vzala za ruku a přitiskla si ji k tváři. Zeptala se prostě: „Proč?“

Zamžikal. „Jak to myslíš, proč?“

„No, Stane,“ odvětila rozumně, „není kam spěchat, ne? Co bychom měli tam a nemáme tady?“

„Kamarády…“ začal, ale zavrtěla hlavou. Než pustila jeho ruku, políbila ji a pak řekla:

„Podíval ses na hodinky, miláčku? Kamarádi jsou staří, možná mrtví. Chtěl jsi žít hodně dlouho. Tady se ti to vyplní.“ Když viděla, jak se tváří, zželelo se jí ho a přitiskla ho k sobě. „A navíc,“ dodala přesvědčivě, „jsme sem letěli dost dlouho. Když už jsme tady, můžeme se trochu porozhlídnout.“

Stan konečně našel řeč. „Jak dlouho?“

„Moc ne, když nechceš. Týden, dva…“

„Estrello! To je – kolik? Aspoň tisíc let!“

Přikývla. „Pak možná bude stát za to se vrátit.“

přeložil Robert Tschorn

ROMA ETERNA

Robert Silverberg

DO ZEMĚ ZASLÍBENÉ (1989)

PŘÍBĚHY Z VENIJSKÉHO LESA (1989)

PŘEDSUNUTÁ STRÁŽ IMPÉRIA (1991)

VIA ROMA (1994)

ČEKÁNÍ NA KONEC (1998)

[česky dosud nevyšlo]

Příběhy z řady Roma Eterna jsou založeny na alternativní historii, v níž Židy za dávných časů nevyvedl Mojžíš z Egypta tak, jak je uvedeno v knize Exodus. Jelikož se Židé tedy nikdy neusadili v Palestině, nenarodil se nikdy ani Ježíš Nazaretský, nevyvinulo se křesťanství a Řím zůstal pohanský. Dějiny Říma v tomto alternativním světě se vcelku podobají těm, které byly zaznamenány o našem Římě zhruba do čtvrtého století našeho letopočtu – založení impéria Augustem, velká expanze během vlády Trajánovy, Hadriánovy a vlády Marka Aurelia, potíže během třísetleté vlády vojenských diktátorů a rozdělení Říše římské Konstantinem Velkým na východní a západní část.

Ale po Konstantinovi, který byl v našem vesmíru odpovědný za zavedení křesťanství jako oficiálního římského státního náboženství, se věci začínají diametrálně lišit. Říše, která byla v našem vesmíru rozpolcená spory mezi Konstantinovými potomky a politicky oslabena změnou společenských postojů, vyplývajících z křesťanského kodexu, zde během pátého století vzkvétá a rozrůstá se do období, jež nazýváme Temný věk, odráží invaze barbarů a nakonec se stává bohatým celosvětovým impériem, které se táhne od Británie až k Indii a Číně. Tato říše nemá vážnějších protivníků, ačkoli občas dochází k třenicím mezi východní a západní polovinou a říše Aztéků a Inků v Novém světě zůstávají po nevydařeném pokusu Římanů o kolonizaci a založení Nova Roma na druhé straně oceánu nezávislé a silné. Časová linie řady Roma Eterna začíná v roce 753 před naším letopočtem, v roce, kdy bylo město založeno; náš rok 1999 AD neboli našeho letopočtu je tedy podle římského počítání rokem 2752 AUC neboli od založení města. Podle této chronologie je první ze všech příběhů povídka Čekání na konec, která se odehrává v roce 1951 AUC (1198 AD) a v níž je západní část říše během období dekadence napadena a dobyta armádou z řecky hovořící východní části říše.

V povídce Předsunutá stráž impéria, která se odehrává o dvě stě padesát let později – tedy v roce 2206 AUC (1453 AD), si západní část říše znovu získává nejen svou nezávislost, ale pod činorodou vládou císaře Flavia Romula východní říši poráží a znovu ustavuje celistvé impérium, které bylo rozděleno za vlády Konstantina o jedenáct set let dříve.

V imperiálních letech 2250-2550, která odpovídají našemu šestnáctému, sedmnáctému a osmnáctému století, prochází impérium renesancí, jíž vůbec poprvé dává možnost vzniknout císař Traján VIL, který podniká cesty kolem světa a rozvíjí obchod s Asií. Oživení ekonomického růstu díky novým obchodním možnostem vede k průmyslové revoluci, rozpadu imperiálních zemí na oblasti, v nichž se užívají dialekty, odvozené z jiných jazyků (galština, hispánština, britonština, ‚románština‘ neboli italština apod.) a v důsledku toho i k postupnému úpadku centrální autority impéria během druhého období prospívající dekadence. O sjednocení víceméně nezávislých evropských provincií se úspěšně pokusil roku 2563 AUC (1810 AD) napoleonský hrabě Valerian ApoOinaris a po nějakou dobu se zdálo, že se impérium s ApoUinariem jako šedou eminencí za trůnem znovu navrací k bývalé moci.

Ale zavraždění Apollinaria celý imperiální systém rozvrátilo: po osmnácti staletích vlády císařů drtivá část veřejnosti zatoužila po odstranění líné a zhýčkané aristokracie a po návratu ke starobylému republikánskému zřízení, které zrušil Augustus. Následující z existujících povídek, Via Roma, popisuje svržení posledního císaře v roce 2603 AUC (1850 AD), vyvraždění většiny příslušníků královské rodiny a ustavení Druhé republiky pod záštitou autoritářského a konzervativního Gaia Junia Scaevoly, který přijímá titul doživotního prvního konzula.

Následující povídka, Příběhy z venijského lesa, jejíž děj se odehrává zhruba padesát let po pádu císařů, poskytuje pohled na posledního přeživšího příslušníka starého imperiálního rodu, starce, který žije v poklidné samotě v lese poblíž města, jež známe jako Vídeň. Chronologicky pak série pokračuje rokem 2723 AUC (1970 AD) a povídkou Do země zaslíbené, v níž se Mojžíš, charismatický egyptský Žid, pokouší postavit vesmírnou loď, na jejíž palubě by dopravil svůj lid na jiný svět. Při pokusu o start dojde ke katastrofě a Mojžíš je zabit, ale na konci příběhu můžeme na středním východě sledovat první náznaky nového mesianistického náboženství, v němž Mojžíš zaujme místo syna Božího.

Následující příběh, situovaný do roku 2503 AUC (1750 AD), zaplňuje mezeru v sérii popisem impéria v pozdním stadiu Druhé dekadence, kdy na trůn nastupuje císař Demeterius II. a jeden z historiků vzpomíná na renesancí, kterou zahájil Traján VII. o čtvrt tisíciletí dříve, jako na zlatý věk.

Robert Silverberg

POZNÁVÁNÍ DRAKA

Robert Silverberg

Do divadla jsem toho jitra dorazil o deváté hodině – tedy půl hodiny před dohodnutou schůzkou, neboť jsem velice dobře věděl, jak nelaskavě se dokáže caesar Demeterius chovat k nedochvilným. Ale caesar podle všeho přišel ještě dříve než já. Labienus, jeho osobní strážce a nejoblíbenější společník při pití, posedával u vchodu; když jsem došel až k němu, ušklíbl se na mne a řekl: „Proč jdeš tak pozdě? Císař už na tebe dávno čeká.“

„Jsem tu o půl hodiny dříve,“ odpověděl jsem kysele. Není třeba mrhat taktem a zdvořilostí na takové typy jako je Labienus – nebo vlastně Polykratés, jak bych mu měl říkat od chvíle, kdy nám všem caesar přidělil nová řecká jména. „Kde je?“

Labienus trhl palcem k hlavní bráně, vztyčil prostředník a třikrát jím bodl k obloze. Bez dalšího slova jsem kolem něho překulhal a vešel dovnitř.

Ke svému zděšení jsem zahlédl postavu caesara Demeteria na samotném vrcholku divadla, v nejposlednější řadě, kde jeho štíhlá postava vytvářela ostrý obrys proti jasné modři ranní oblohy. Uběhlo necelých šest týdnů ode dne, kdy jsem si ve vnitrozemí zlomil nohu v kotníku během lovu na divočáka s caesarem; stále jsem ještě chodil o berlích a samotná chůze – nemluvě o stoupání do schodů – pro mne byla velmi únavná. Ale on stál až úplně nahoře.

„Takže ses konečně ukázal, Pisandere!“ zavolal na mne. „Nejvyšší čas. Pospěš nahoru! Musím ti ukázat něco velice zajímavého.“

Pisander.

Bylo to loni v létě, kdy přišel na ten nápad přidělit nám všem řecká jména. Julius a Lucius a Marcus přišli o svá poctivá a libozvučná římská praenomena a stali se z nich Eurystheus a Idomeneus a Diomédes. Já, který žil celý život jako Tibeius Ulpius Draco, jsem nyní byl Pisander. Tato řecká jména byla u dvora nejnovější móda, kterou caesar přinesl – na naléhání svého císařského otce – i sem na Sicílii: všichni jsme předpokládali, že budou následována povinnými řeckými účesy a lepkavými pomádami, oblékáním vzdušných řeckých šatů a vše bude nakonec dovršeno povinným praktikováním řecké sodomie. Nu, caesarové se koneckonců baví tak, jak je napadne; a možná by mi to ani tolik nevadilo, kdyby mne pojmenoval poněkud heroičtěji – například Agamemnón, Odyseus nebo podobně. Ale Pisander? Pisander z Larandy byl autorem skvělého eposu o dějinách našeho světa Heroické sňatky bohů a od caesara by bylo jen spravedlivé, kdyby mne pojmenoval po něm, neboť jsem též dějepravcem. A mimoto zde byl ještě dříve narozený Pisander, Pisander z Camiria, který sepsal nejstarší známý epos o skutcích Héraklových. Nicméně je tu ještě jeden Pisander, tlustý a prohnilý aténský politik, který je terčem nemilosrdného výsměchu v Aristofanově hře Hyperbolus a náhodou vím, že tato hra patří k caesarovým nejoblíbenějším. A jelikož předešlí dva Pisanderové jsou postavy z nejasných dějin, které přežívají pouze ve vzpomínkách učenců jako jsem já, nedokážu se zbavit přesvědčení, že caesar měl na mysli právě tu Aristofanovu postavu, když mi vymýšlel řecké jméno. Sice nejsem ani tlustý, ani prohnilý, ale caesar velice rád trýzní naše duše podobnými drobnými ústrky.

Jako například tím, že člověka se zlomeným kotníkem nutí stoupat celým hledištěm divadla až nahoru. Bolestivě jsem vystupoval schod za schodem a jedno patro za druhým, až jsem konečně dorazil do nejvyšší řady. Demeterius stál otočen zády k obvodové zdi a obdivoval nádherný výhled na horu Etnu, která se tyčila na západe, poprášena sněhem a popelem na samém temeni, a z jejíhož kráteru stoupal chochol černého dýmu. Výhled, který skýtá budova velkého divadla v Tauromeniu, vskutku bere člověku dech; já byl ovšem již dostatečně udýchán námahou stoupání a neměl jsem náladu, vhodnou k ocenění krásy okolního výhledu.

Opíral se o kamenný stůl v nejvyšší uličce, na němž vystavují prodavači vína své zboží o přestávkách. Před sebou měl rozložen obrovský svitek. „Toto je můj plán na zkrášlení ostrova, Pisandere. Pojď se podívat a řekni mi, co si o něm myslíš.“

Byla to velká mapa Sicílie, která pokrývala celý stůl. Člověk by skoro řekl, že byla vypracována v životní velikosti. Viděl jsem na ní možná půltucet temně fialových kruhů. Nebylo to v žádném případě něco, co bych očekával, neboť údajným důvodem dnešní schůzky byla diskuse o caesarově plánu na rekonstrukci divadla v Tauromeniu. Mezi mnohé z mých schopností patří i jisté povědomí o architektuře. Ale ne, kdepak, na rekonstrukci divadla dnes neměl Demeterius ani pomyšlení.

„Je to překrásný ostrov,“ spustil, „ale jeho ekonomika už po celá desetiletí stagnuje. Hodlám ji probudit tím nejsmělejším stavebním projektem, jaký kdy Sicílie spatřila. Tak například, Pisandere, přímo zde, v našem krásném malém Tauromeniu, lidé potřebují náležitý císařský palác. Vila, v níž jsem bydlel po uplynulé tři roky, je sice krásně položená, to ano, ale je spíše skromná, nemyslíš, pro ubytování dědice trůnu?“ Skromná, jistě. Nějakých třicet čtyřicet pokojů na okraji příkrého útesu nad městem, odkud je úchvatný výhled na moře a vulkán. Poklepal na fialový kruh v horním pravém rohu mapy, který označoval místo, kde se na severovýchodním sicilském pobřeží nachází Tauromenium. „Řekněme, že bychom tuto vilu přebudovali na řádný císařský palác tím, že bychom ji protáhli dolů na útes, což? Pojď sem, ukážu ti, co mám na mysli.“

Odkulhal jsem za ním. Vykročil k místu na okraji, odkud byl vidět portikus jeho vily, a pustil se do nadšeného popisu kaskády úrovní, podpíraných terasami a neuvěřitelnými vznosnými opěrnými pilíři, které povedou stavbu po tváři útesu až k hladině Iónského moře. „Tak bych se mohl dostávat na pláž daleko jednodušeji, co myslíš? Kdybych mohl zbudovat po straně budovy nějaké koleje, na nichž by se pohyboval vozík na lanech? Takže místo abych prostě kráčel po hlavní cestě, mohl bych k moři prostě sestoupit z vlastního paláce.“

Nevěřícně jsem se na něho podíval očima, vytřeštěnýma úděsem. Stavba takové budovy, pokud by vůbec mohla být provedena, by trvala nejméně padesát let a přišla by nejméně na miliardu sesterciů. Nu, možná deset miliard.

Ale to nebylo všechno. Ani zdaleka.

„Pak, Pisandere, musíme udělat něco s ubytováním pro příslušníky královské rodiny při návštěvách Panormu.“ Přejel prstem po mapě směrem k západu k velkému přístavu, umístěnému na severním pobřeží. „Právě v Panormu otec přebývá nejraději, když se sem vypraví; ale palác je už šest set let starý a naprosto nevyhovující. Rád bych jej nechal strhnout a postavit na jeho místě přesnou repliku imperiálního paláce na Palatinu a pod ním ještě možná repliku římského fóra. Bude se mu to líbit: kdykoli navštíví Sicílii, bude se cítit jako doma. Pak je tu ještě to místo, kde budeme bydlet během našich loveckých výprav do centra ostrova: poblíž Etny stojí překrásný starý palác Maximiana Herculea, ale ten už se prakticky rozpadá. Mohli bychom na jeho místě postavit úplně nový palác – řekněme v byzantském stylu – i když samozřejmě velice opatrně obestavíme ty staré krásné mozaiky. A pak –“

Naslouchal jsem a každým dalším okamžikem jsem víc a víc ztrácel řeč. Demeteriova představa oživení sicilské ekonomiky spočívala ve vybudování nepředstavitelně drahých královských paláců po celém ostrově. Tak například v Agrigentu na jižním pobřeží, kam se příslušníci královské rodiny rádi jezdili dívat na nádherné řecké chrámy, postavené v nedalekém Selinunte, plánoval stavbu přesného duplikátu Hadriánovy vily v Tiburu jako svým způsobem hostinské pokoje. Ale Hadriánova vila velikostí spíše připomíná malé město. Podobná stavba by vyžadovala přítomnost menší armády řemeslníků po dobu nejméně sta let, aby postavili její dvojče v Agrigentu. A pro západní pobřeží ostrova plánoval stavbu hradu v primitivním, rurálním homérském stylu (nebo lépe řečeno v něčem, co si pod názvem homérský styl představoval on), který by se malebně vypínal k vrcholku citadely Eryxu. A pokud jde o Syrakusy – nu, to, co měl v plánu udělat se Syrakusami, by přivedlo celé impérium k bankrotu. Přirozeně majestátní nový palác, jak jinak, ale také maják jako je ten v Alexandrii a Partenon dvakrát tak velký jako původní a nějaký ten tucet dva pyramid, podobných těm, které se tyčí z písku v Egyptě, možná jen trochu větší, a na nábřeží bronzový kolos, jaký kdysi stával v rhodském přístavu a – ne, nedokážu celý seznam vyjmenovat, aniž by mi do očí vhrkly slzy.

„Nuže, Pisandere, co tomu říkáš? Existoval kdy na celém světě podobný stavební projekt?“

Tvář mu zářila. Je to velice hezký muž, náš caesar Demeterius, a v tom okamžiku byl vlastním megalomanským plánem proměněn v samotného Apollóna. Ale šíleného. Jakou odpověď jsem mu mohl poskytnout po tom všem, co jsem musel vyslechnout? Že to pokládám za naprosté šílenství? Že upřímně pochybuji o tom, že pokladnice jeho otce kdy viděly desetinu celkového množství zlata, jehož bude k dokončení tohoto blouznivého projektu zapotřebí? Že budeme všichni mrtvi dávno předtím, než bude postavena desetina všech budov? Když mne jeho otec Lodovicus určil do synových služeb, varoval mne před jeho prchlivou povahou. Stačilo jediné špatně formulované slovo a v příštím okamžiku jsem se mohl velice rychle řítit po hlavě z toho dlouhého schodiště, po němž jsem s takovou námahou vystoupal.

Ale já už dávno věděl, jak formulovat slova při hovoru s urozenými. Taktně, ale nikoli úlisně jsem řekl: „Tento projekt ve mně budí úctu a bázeň, caesare. Něco podobného by mi nikdy nepřišlo na mysl.“

„Přesně tak. Nikdy nikdo nic podobného nenaplánoval, je to tak? Tímto dílem se zapíšu do dějin. Ani Alexander, ani Sardanapalus ani samotný císař Augustus se nikdy nepokusili zahájit program veřejných prací podobné velikosti. A ty se přirozeně staneš hlavním architektem tohoto odvážného projektu, Pisandere.“

Kdyby mne přímo na místě kopl do žaludku, nedokázal by mi vyrazit dech prudčeji.

Potlačil jsem zalapání po dechu a řekl jsem: „Já, caesare? To je pro mne příliš velká čest. Mým hlavním oborem je v těchto dnech dějeprava, můj pane. Sice jsem se trochu architekturou zabýval, ale rozhodně bych se nemohl pokládat za –“

„Nu, já ti věřím. Ušetři mne své falešné skromnosti, ano, Draco?“ Náhle mne oslovoval znovu mým skutečným jménem. To mi připadalo velmi významné. „Všichni přece ví, jak schopný muž jsi. Podle mého názoru se skrýváš za tou svou maskou učence, protože si myslíš, že je to kdovíjak bezpečné, ale já jsem si velice dobře vědom tvých skutečných schopností a jakmile usednu na trůn, hodlám jích využít v plné míře. Co myslíš, je tohle přece známka velkých caesarů – obklopovat se muži, kteří už jsou sami o sobě velcí, a umožňovat jim dosáhnout plné síly jejich možností? Víš, předpokládám, že za nějakých deset dvacet let budu velkým císařem, až na mne přijde řada. Ale už si začínám vybírat své klíčové muže. A ty jsi jedním z nich.“ Mrkl na mne. „Postarej se o to, aby se ti ta noha rychle zahojila, Draco. Chci zahájit ten stavební projekt úpravami paláce v Tauromeniu a chci, abys začal pracovat na plánech co nejdříve, takže spolu polezeme po tom útesu, abychom našli nejvhodnější řešení. A nechci, abys přitom musel používat berle. – Ale že je hora dnes překrásná, řekni, Pisandere?“

V rozmezí tří nadechnutí jsem se znovu proměnil v Pisandera.

Stočil svůj svitek. Napadlo mne, jestli nyní začneme hovořit o rekonstrukci divadla. Ale pak jsem si uvědomil, že caesar, jehož mysl žhne úžasnou velkolepostí plánu přestavby každého většího města na ostrově, nechce hovořit o výměně ucpaného kanalizačního potrubí vedle divadla o nic více, než se bůh zajímá o něčí osobní problémy se zdravím – řekněme se zlomeným kotníkem – když je jeho božsky bezbřehá mysl uchvácena vynalézáním nějaké úžasné nové morové rány, jejíž pomocí hodlá za necelý měsíc vyhladit nějakých jedenáct milionů obyvatel vzdálené Kitáje.

Nějakou chvíli jsme pak společně obdivovali skutečně nádherný výhled. Pak jsem vycítil, že jsem byl propuštěn; odešel jsem, aniž bych přivedl řeč na divadlo, a pomalu a obtížně jsem odkulhal dolů. V okamžiku, kdy jsem došel až k patě schodiště jsem zaslechl, jak na mne caesar volá. Na jediný děsivý okamžik mne napadlo, že mne hodlá povolat opět k sobě a já se budu muset znovu plazit celou cestu až nahoru. Ale on mi jen chtěl popřát dobrý den. Císař Demeterius je šílený, to jistě, ale rozhodně není tak krutý.

„Tohle mu císař nikdy nedovolí,“ řekl Spiculo, když jsme později večer seděli u vína.

„Ale dovolí. Císař splní svému šílenému synovi každou maličkost, kterou mu vidí na očích. Nemluvě o velkých přáních.“

Spiculo je můj nejstarší přítel, malý muž pichlavé povahy. Jsme oba Hispánci a učili jsme se spolu ve škole v Tarracu; když jsem se přestěhoval do Říma a nastoupil do císařských služeb, následoval mne. Když mne císař dal k dispozici svému synovi, šel za mnou Spiculo věrně na Sicílii. Věřím mu více než komukoli jinému. Každou chvíli jeden druhému svěřujeme nějakou tu vlastizradu.

„No dobře, ale stejně – jestli něco takového vůbec začne,“ usoudil Spiculo, „nikdy to nedotáhne do konce. Víš přece, jaký je to člověk. Šest měsíců poté, co začnou připravovat stavbu paláce tady, rozhodne, že raději začne tím Partenonem v Syrakusách. Tam nechá vztyčit tři sloupy a vyrazí do Panormu. A o měsíc později už bude někde úplně jinde.“

„No a?“ opáčil jsem. „A co je mi po tom? Pokud to bude dělat takhle, tak bude vypadat jako hlupák jedině on, ne já. Já jsem jen architekt.“

Vytřeštil oči. „Cože? Ty se do něčeho podobného opravdu hodláš nechat zatáhnout?“

„Ceasar si vyžádal mé služby.“

„A ty jsi takový hlupák, že opravdu uděláš, cokoli ti řekne bez ohledu na to, jak nesmyslně to bude vypadat? Prostě utratíš dalších pět nebo deset let života tím, že budeš poskakovat kolem plánu toho praštěného chlapa na pohřbení tohohle bohem zapomenutého ostrova pod hromadu mramoru? Opravdu chceš nechat své jméno navěky spojit s jeho a stát se účastníkem tohohle šíleného plánu?“ Změnil hlas do předstíraně kníkavého sopránu. ‚Tiberius Ulpius Draco, největší muž vědy své éry, v záchvatu bláznovství opustil hodnotnou dráhu učence a obětoval veškeré zbývající roky života nešťastným plánům tohoto směšně velikášského projektu, z něhož nikdy nebyl dokončen ani jediný díl, a nakonec jednoho jitra opustil tento svět vlastní rukou a byl nalezen u základů nedokončené Velké pyramidy v Syrakusách –’ Ne, Draco! Nedělej to! Prostě mu řekni, že do toho nejdeš, a odkráčej středem!“

„Mluvíš tak, jako bych si mohl něco takového dovolit,“ připomněl jsem mu.

Okamžik na mne nehnutě hleděl. Pak vstal a přešel přes patio na balkon. Od narození je mrzákem; má zkroucenou levou nohu, jejíž chodidlo vybočuje na stranu. Nehoda, která se mi přihodila na lovu. ho navztekala, protože teď kulháme oba a to přitahuje další pozornost ke Spiculově postižení, když se vlečeme bok po boku ulicemi jako groteskní dvojice, kterou si každý může splést s účastníky schůze žebráků.

Nějakou chvíli tam prostě jen stál a mračil se na mne. Byla jasná noc plná hvězd a záře úplňku dopadala na vily bohatých, rozházené po svazích tauromenianského úbočí, a čím déle jeho mlčení trvalo, tím déle jsem pozoroval obrysy Spiculova hranatého těla, ozářené zezadu chladným bílým světlem: široká, nahrbená ramena, trup, který se zužoval do štíhlého pasu a pokračoval dlouhýma nohama; nad tím vším se tyčila hlava se vzdorovitým výrazem ve tváři. Kdybych u sebe měl svůj náčrtník, už bych ho začal kreslit. Ale já svého přítele samozřejmě nakreslil už mnohokrát.

Konečně velice tiše řekl: „Ty mě udivuješ, Draco. Co tím chceš říct, že si něco takového nemůžeš dovolit? Prostě vystup z jeho služeb a vrať se do Říma. Císař tě tam potřebuje. Pro toho svého přihlouplého synáčka si přece může najít nějakou jinou chůvu. Přece si vážně nemyslíš, že tě Demeterius nechá zavřít do vězení, když tuhle nabídku odmítneš, že ne? Nebo popravit, nebo tak něco?“

„Ty mi nerozumíš,“ namítl jsem. „Já tu práci chci vzít.“

„I když je to sen pochcaného šílence? Draco, ty ses taky zbláznil, že? Nebo je to caesarovo bláznovství nakažlivé?“

Usmál jsem se. „Samozřejmě je mi jasné, jak směsná celá ta věc je. Ale to přece neznamená, že se o to alespoň nemohu pokusit.“

„Aha!“ Spiculovi to konečně došlo. „Aha! Takže takhle se věci mají! Pokušení nemyslitelného! Architekt ve tvém srdci chce postavit Pelion na Ossu, jen aby zjistil, jestli mu ten trik vyjde! Takže Demeterius přece jen není takový blázen, jak by se mohlo zdát, co, milý Draco? Odhadl tě naprosto dokonale. Na celém světě žije jediný muž, který má hybris k tomu, aby se o něco podobně šíleného pokusil, a ten člověk přebývá přímo tady, v Tauromeniu.“

„Je to stavění Ossy na Pelion, ne naopak,“ opravil jsem ho. „Ale ano. Ano, Spiculo! Samozřejmě je to velké pokušení. A co když je to bláznovství? A i kdyby se nic z toho všeho nedokončilo, co to změní? Alespoň se začne něco dít. Budou připraveny plány; vykopány základy. Nenapadlo tě, že bych třeba chtěl vidět, jak se takové egyptská pyramida staví, co? Nebo jak se spouští stavba paláce tisíce stop po tváři útesu? Takovou příležitost nemusím podruhé v životě dostat.“

„A co s tvou zprávou o životě Trajána VIL? Ještě předevčírem jsi nedokázal přestat mluvit o těch svitcích, které ti sem vezou až z archivů v Seville. Celou půlku noci jsi spekuloval o tom, co v nich asi najdeš nového, tak to bylo. A celou tu záležitost chceš nechat být jen kvůli něčemu takovému?“

„Samozřejmě ne. Proč by měl být jeden projekt na překážku druhému? Docela dobře dokážu pracovat na knize večer, zatímco během dne budu navrhovat paláce. Nepředpokládám ani, že bych měl omezit své kreslení, psaní poezie a hudby. – Myslím, že mne podceňuješ, starý příteli.“

„Nu, jen mi neříkej, že ses nikdy neprovinil stejnou mincí proti mně.“

Na tu poznámku jsem nezareagoval. „Předložím ti k úvaze ještě jedno hledisko a pak celou věc necháme být, ano? Lodovicovi už je přes šedesát a jeho zdraví není žádný zázrak. Až zemře, stane se císařem Demeterius, ať už se nám to líbí nebo ne, a my dva se vrátíme do Říma, kde se stanu klíčovou postavou jeho vlády a všechny vědecké a odborné prameny mi budou k dispozici. – Pokud se mu ovšem samozřejmě neodcizím ještě v době, kdy je pouhým následníkem trůnu, takovým strašlivým a neodpustitelným způsobem jako tím, že bych mu hodil tuto nabídku pod nohy, což mi podle všeho hodláš navrhnout. Takže tu práci přijmu. Jako investici, která povede k zisku v budoucnosti, abych tak řekl.“

„Velice elegantní úvaha, Draco.“

„Děkuji za uznání.“

„Ale předpokládejme, že jakmile se Demeterius stane císařem, k čemuž dojde díky zvrácenému smyslu pro humor, jímž bohové oplývají, během nedlouhé doby, a rozhodne se nechat tě tady na Sicílii, abys dokončil ten velký úkol naplnit celý tento ostrov vypůjčenými zázraky z celého světa, místo aby tě povolal do Říma – a ty se budeš až do své smrti vláčet tímhle zapadákovem a dohlížet na naprosto zbytečnou a ohavnou stavbu –“

Už jsem toho měl dost. „Poslyš, Spiculo, tohle je prostě riziko, které hodlám přijmout. Stejně květnatě jako ty mi už potvrdil, že až se stane císařem, hodlá mých schopností využít daleko více než jeho otec.“

„A ty mu věříš?“

„Připadalo mi, že mluví docela upřímně.“

„Ach, Draco, Draco! Začínám si myslet, že jsi daleko větší blázen než on!“

Byla to hra, přirozeně. To mi bylo jasné.

A Spiculo měl možná také pravdu, když tvrdil, že jsem ještě větší blázen než chudák Demeterius. Caesar si koneckonců nemohl pomoci. V jeho rodině se dědilo šílenství – skutečné šílenství – už nějakých sto let: vážná mentální nestabilita, nějaký mozkový defekt, který vedl k nepředvídatelným výbuchům prchlivosti a hněvu. Na druhou stranu já čelil každému dalšímu dnu s jasnou a ostrou myslí. Jsem pracovitý a spolehlivý a mám jemně vyladěnou mysl, která je schopna dosáhnout úspěchu v jakékoli věci, do níž se pustím. Solidnost a jistotu mých skutků rozhodně nelze zpochybňovat. Postavil jsem chrámy a paláce, namaloval velké obrazy a vytesal překrásné sochy, sepsal jsem eposy i dějepravné knihy. Dokonce jsem navrhl létající stroj, který jednoho dne postavím a podrobím úspěšné zkoušce. A kromě toho je tu ještě daleko více věcí, kterými se má mysl kdy zaobírala: tajné plány, které jsem sepsal v šifrované formě do zápisníků hranatým rukopisem své levé ruky, věci, které jednoho dne promění celý svět. (Jako by snad někdo dokázal pochopit tyto mé nápady, kdyby byly sepsány prostým jazykem bez šifry!)

Dalo by se říci, že za své myšlenkové schopnosti vděčím nějakému šťastnému rozmaru bohů, a já tuto zbožnou myšlenku rozhodně nehodlám popírat; ale určitě s tím má něco společného i dědičnost. Mé schopnosti jsou dědictvím, které mi zanechali předkové – stejně jako caesar Demeterius nabyl své chyby a slabosti po předcích svých. V mých žilách koluje krev jednoho z našich největších císařů, vizionáře Trajána VIL, který byl skutečně hoden titulu, jejž nosil náš první císař tohoto jména: optimus princeps, ‚nejlepší z knížat‘. Kým jsou ale předkové caesara Demeteria? Lodo-vicus! Marius Antonius! Valens Aquila! Copak zrovna toto nejsou ti nejslabší muži, kteří kdy seděli na ťrůnu, copak právě oni nesvedli impérium na stezku dekadence a úpadku?

Samozřejmě je osudem impéria sestupovat tu a tam do období dekadence – stejně jako je jeho pravidelným štěstím, že se vždy najde čerstvý zdroj ozdravení a znovuzrození, kdykoli se naskytne potřeba. Právě proto byl Řím vždy zdrojem neuvěřitelné moci a síly ve světě a právě proto tomu tak bude až do nekonečna – svět bez hranic, který vždy nachází novou sílu a energii.

Jen o tom přemýšlejte. Před osmnácti sty lety nastala v říši doba chaosu a problémů a právě z ní vystoupil caesar Augustus, aby nám dal imperiální vládu, která nám až do dneška dobře slouží. Když krev prvních caesaxů zřídla a k moci se nešťastnou náhodou dostali muži jako Nero nebo Caligula, brzy se nám dostalo nápravy z rukou prvního Trajána, po němž přišel Hadriánus, následován stejně schopnými Antonínem Piem a Markem Aureliem.

Pozdější období problémů napravil Diokletianus, jehož práci dokončil velký Constantinus; a když znovu přišel nevyhnutelný sestup, impérium se octlo v časech, jimž moderní dějepravci říkají Velká dekadence a my byli s takovou hanbou dobyti a pokořeni našimi řecky hovořícími východními bratry, z našeho středu nakonec vyšel Flavius Romulus, aby nám znovu zajistil svobodu. A nedlouho po něm přišel Traján VIL, který vedl naše cestovatele kolem celé zeměkoule, přinesl do srdce impéria neuvěřitelné bohatství a zahájil tak vzrušující desetiletí expanze, jež je nám známo pod jménem renesance. Nyní se žel bohům znovu nacházíme ve slabším období, které bude jednoho dne dějepravci nazváno Druhou velkou dekadencí. Cyklus probíhá nepřetržitě a bez ustání.

Já se osobně rád pokládám za muže renesance, za posledního svého druhu, který se nějakým smutným a nespravedlivým omylem osudu narodil dvě stě let po správné době a nyní je nucen žít v této imbecilní, dekadentní době. Je to příjemná představa a jak to vidím já, existuje spousta důkazů ohledně její pravdivosti.

O tom, že tato doba je dekadentní, nemůže být nejmenších pochyb. Jeden z příznaků dekadence je láska k obrovské a nesmyslné marnotratnosti – a jaký lepší příklad bych mohl poskytnout, než caesarův neuvážený a hloupý plán na přestavbu Sicílie v monumentální pomník jeho vlastní velikosti? Skutečnost, že tyto stavby, jejichž projektem mne pověřil, napodobují budovy a styly dávných, daleko úspěšnějších dob, jen potvrzuje můj názor a přesvědčení.

Ale kromě toho také prožíváme úpadek centrální vlády. Nejenže si vzdálené provincie jako Sýrie a Persie většinu času dělají co chtějí, ale Galie, Hispánie, Dalmácie a Pannonie, které se nacházejí takřka na zadním dvorku impéria, se začínají chovat jako naprosto nezávislé národy. A ty nové jazyky: co se to stalo s naší krásnou a čistou latinou, páteří silného impéria? Zdegenerovala do změti místních dialektů. Každé sebezapadlejší místo dnes má svou nesrozumitelnou hatmatilku. My Hispánci hovoříme hispánštinou, dlouhonosí Galové mají to své nosové huhlání, jež nazývají galština, a teutonské provincie, ty ustoupily od latiny úplně a vrátily se k nějakému primitivnímu chrchlavému jazyku, kterému se říká germánština a tak dále a tak podobně. Vždyť i v samotné Itálii častěji narazíte na zparchantělé děcko latiny, které je nazýváno románština – to je sice přinejmenším stále ještě libozvučné mému uchu, ale naprosto se zřeklo hloubky a gramatické všestrannosti, která učinila z latiny nejrozšířenější jazyk na světě. A pokud bychom přišli o latinu úplně (což se nikdy nestalo například Řekům na východě), jak by pak mohl muž z Hispánie rozumět muži z Británnie, nebo Teuton Galovi, nebo Dalmaťan komukoli jinému?

Jistěže je to dekadence, když se naším společenstvím řítí všechny tyto ničivé odstředivé síly.

Ale je skutečně pravdivé tvrzení, že jsem člověk renesance, vyvržený na pobřeží této strašlivé doby? To není tak jednoduché. V prosté řeči používáme sousloví ‚renesanční člověk‘ jako označení někoho, kdo dosáhl vědomostí a skutků nezvyklé hloubky a šíře. Tím jsem si jist. Ale skutečně bych se v halasné a rušné době Trajána VII. cítil jako doma? Mám renesanční šíři mysli; ale vlastním také divoký renesanční temperament, nebo jsem ve skutečnosti stejně ochablý, usedlý a ve skutečnosti bezvýznamný jako lidé, kteří mne obklopují každý den? Nesmíme zapomínat na to, že žili ve středověku. Dokázal bych se procházat po ulicích města opásán mečem a rvát se při nejmenší provokaci jako legionář? Měl bych dvacet milenek a padesát levobočků? A odvážil bych se nastoupit na palubu malé, rozvrzané kocábky, abych v ní obeplul celý svět?

Ne, nejspíš se jim příliš nepodobám. Jejich duše byly obrovské. Svět byl tenkrát rozlehlejší a jasnější a připadal jim mnohem záhadnější než připadá dnes nám a oni na jeho záhadnost odpovídali romantickým nadšením a divokými výbuchy energie, které v sobě nikdo z nás dnes nedokáže probudit. Přijal jsem caesarovu nabídku proto, že v mém srdci probudila něco z toho romantického nadšení a já si znovu připomněl své příbuzenství s Trajánem VIL, Trajánem Drakem, a jeho cestu kolem celého světa. Ale co vlastně ve skutečnosti budu dělat? Objevovat nové světy jako on? Ne, ne, budu stavět pyramidy a řecké chrámy a Hadriánovu vilu. Ale toto všechno už postaveno bylo – a velice uspokojivě – a není tedy třeba to dělat znovu. Takže jsem tedy stejně dekadentní jako mí současníci?

Také mne napadlo, co by se asi stalo s velkým Trajánem, kdyby se narodil do současné epochy Lodovica Augusta a jeho potrhlého syna Demeteria? Muži velkého ducha jsou vždy v ohrožení, když světu vládnou slabé duše. Já sám si musel najít různé způsoby a triky k tomu, abych se vešel do jejich těsných hranic, musel jsem se postarat o vlastní bezpečnost a ochranu, ale udělal by on totéž? Nebo by se hlučně chvástal, kamkoli by přišel, jako skutečný renesanční člověk, až by se stal pro bezpečí císařského domu a potažmo i celého impéria takovou hrozbou, že by bylo třeba ukončit jeho život v nějaké temné uličce? Možná ne. Možná – jak jsem si rád myslíval – by prolétl touto šerou epochou jako planoucí šíp noční oblohou a celý svět by ozářil jasným světlem.

V každém případě jsem se já, nepochybně inteligentní a plný zdravého rozumu, dobrovolně spojil s projektem blouznivého mladého caesara prostě proto, že jsem nedokázal odolat neuvěřitelné technické výzvě, kterou tento projekt představoval. Bylo to gesto romantické a rozmáchlé, nebo jen šílené? Bylo dokonce i možné, že Spiculo měl pravdu, když tvrdil, že přijetím této nabídky jsem dal celému světu najevo, že jsem ještě větší pomatenec než samotný Demeterius. Skutečně rozumný muž by před takovým návrhem prchl s křikem a hrůzou ve tváři.

* * *

Člověk se zrovna nemusel jmenovat Sibyla, aby dokázal předpovědět, že než se mnou Demeterius znovu zavede řeč na svůj projekt, uběhne nějaká doba. Caesar vždy přelétal od jedné věci ke druhé – to byl další z příznaků jeho duševní choroby; dva dny po rozhovoru, který jsme spolu vedli v divadle, odcestoval z Tauromenia na prázdniny mezi africké písečné duny a byl pryč skoro celý měsíc. Protože jsme se zatím nedokázali smluvit ani na tak jednoduché věci, jakou bylo samotné umístění paláce na útesu – nemluvě o dohodě stran návrhu a rozpočtu – pustil jsem celou záležitost z hlavy až do okamžiku jeho návratu. Nejspíš jsem přitom doufal, že než se vrátí na Sicílii, na všechno stejně zapomene.

Využil jsem tedy jeho nepřítomnosti k tomu, abych pokračoval v práci na tom, čím jsem se tehdy zabýval nejvíce, totiž svou studií života Trajána VII.

Touto záležitostí jsem se s občasnými přestávkami zaobíral v průběhu posledních zhruba sedmi osmi let. Nyní mne k další práci přiměly dvě věci. První z nich byly deníky, popisující jeho plavbu kolem světa, jež byly objeveny pod nánosy prachu v sevillských archivech. Druhou byla ta nehoda, kterou jsem utrpěl během lovu a která mne neustále nutila k pohybu o berlích: období nuceného klidu, které mne volky nevolky obrazně přinutilo obléknout talár učence.

O Trajánově neobvyklém a úctyhodném životě nebyla nikdy dříve sepsána dějepravná kniha. To mi připadalo podivné vzhledem k naší dlouhé tradici velkých učených pojednání a životopisů, sepsaných největšími dějepravci všech dob, počínaje velikány jako byli například Naevius a Ennius v dobách republiky a později samozřejmě Sallust, Livius, Tacitus a Suetonius, po nich Ammianus Marcellinus, Drusillis z Alexandrie, Marcus Andronicus – a blíže moderní době pak Lucius Aelius Antipater, slavný kronikář dobytí Říma Byzantinci v dobách Maxmiliána VI.

Ale poté, co Flavius Romulus znovu spojil roztříštěné poloviny imperiálního Říma v roce 2198 po založení města, se stalo něco zvláštního. Možná to tak chodí vždy v časech velkých mužů – a k ní se rozhodně musí řadit i doba vlády Flavia Romana a jeho dvou nástupců – že mají všichni tolik práce, že nestíhají zapisovat dějiny. To jsem si alespoň vždy myslíval; ale pak jsem si zlomil kotník a pochopil jsem, že v každé éře, ať je jakkoli energická, se vždy najde někdo, kdo díky nevyhnutelným okolnostem, ať už z důvodu zranění, nemoci nebo vyhnanství, má dostatek času a chuti usednout k papíru.

Daleko pravděpodobnější mi tedy začalo připadat, že v dobách Flavia Romula, Gaia Flavilla a Trajána Draka by zveřejnění jakékoli studie o těchto císařích nebylo zrovna nejpříjemnější kratochvílí. Jen ty nejstručnější spisy o vládě prvních dvanácti císařů – a nyní přirozeně hovořím o Suetoniově sžíravé a nelichotivé knize – byly vydány během relativně klidné doby vlády prvního Trajána a ne v dobách, kdy svět děsily takové postavy jako Caligula, Nero nebo Domicián. Dějepravcům v dobách tří hispánských monarchů zřejmě připadalo nejbezpečnější nesepisovat nic kromě všeobecných událostí a významných státnických kroků. Analyzovat císařovo jednání znamená kritizovat je. A to není vždy nejbezpečnější.

Ať už tomu tak bylo z jakéhokoli důvodu, nedostalo se nám od žádného současníka skvělého a pozoruhodného Flavia Romana jediné životopisné knihy, pouze strohé soupisy jeho skutků a podlézavé chvalozpěvy. O vnitřní povaze života jeho nástupce, nevýrazného Gaia Julia Flavilla, nevíme prakticky nic, jen suchá fakta ohledně toho, kde se narodil – stejně jako Flavius Romulus pocházel z hispánského Tarraca, mého rodného města – a jaké vládní úřady zastával během své dlouhé kariéry, než usedl na imperiální trůn. A pokud jde o třetího v řadě skvělých Hispánců, Trajána VII. – jehož příjmem bylo náhodou Draco jako moje, ale jehož celý svět znal díky jeho skutkům jako Trajána Draka – o tom opět známe jen ty nejzákladnější údaje, týkající se jeho slavné vlády.

To, že si nikdo nedal práci z popisem jeho života ani během dvou staletí, následujících po jeho smrti, mne ani příliš nepřekvapovalo. Člověk může psát o mrtvém císaři, to jistě, ale kde se muž pro toto dílo měl najít? Zářivé období renesance pominulo příliš rychle, přenechalo místo nástupu průmyslového rozvoje a v tomto zšeralém zakouřeném období dostávalo před čímkoli jiným včetně umění a učenosti přednost vydělávání peněz. A nyní žijeme v nové éře dekadence, během níž císařskou korunu nosí na hlavě jeden slaboch za druhým a impérium samotné se pozvolna rozpadá na hromadu jednotlivých entit, které se necítí nijak svázány s centrální autoritou. Veškeré síly a elán, které se dokáží probudit v hrudích našich vladařů, vkládají do tak zbytečných podniků jako je vztyčení obrovských špičatých hrobek faraónského stylu na Sicílii. Kdo se může v tomto věku podívat zpříma do očí nádheře a moci Trajána VIL?

Nu, například já.

A mohu to dokázat už dost silným svazkem rukopisu. Využil jsem svého postavení v imperiálních službách, pohřbil jsem se ve sklepem Kapitolu v Římě, odemykal a otevíral jsem truhlice a skříně, zapečetěné před dvěmi tisícovkami let, a vynášel jsem na denní světlo dokumenty, jejichž samotná existence byla zapomenuta. Pátral jsem v archivech soukromých záznamů senátních jednání – zdálo se, že to nikomu nevadí, dokonce mi připadalo, že to nikoho vůbec ani nezajímá, četl jsem vzpomínky vysokých dvorních úředníků. Listoval jsem hlášeními výběrčích spotřební daně, daňových úředníků a inspektorů veřejných tržnic, které jsou přes všechnu svou suchopárnost a nudu tou nejbohatší rudou, z níž mohou dějepravci těžit. A z toho všeho jsem znovu oživil postavu Trajána VIL s celou jeho dobou – přinejmenším ve vlastní mysli a na stránkách své nedo končené knihy.

A jaká to byla postava! Každým rokem svého dlouhého života zůstával vzorem síly, vizí, neúhybného odhodlání a energie. Může se hrdě postavit bok po boku největším z císařů: Augustovi, Trajánovi I. a Hadriánovi, Konstantinovi, Maxmiliánovi III, premožiteli barbarů a konečně i svému krajanovi a předchůdci Flaviu Romulovi. Strávil jsem dlouhá léta tím, že jsem ho poznával – že jsem poznával Draka – a už jen spojení s jeho velkým duchem, jejž jsem po těch to letech velice důvěrně znal, prosvětlovalo a zušlechťovalo všechny mé dny.

A jak jsem ho vlastně znal – tohoto velkého císaře, tohoto římského Draka, tohoto vzdáleného předka?

Tak za prvé jsem s jistotou věděl, že se narodil jako nemanželské dítě. Pročesal jsem velice pečlivě všechny záznamy sňatků a narození v Tarracu a okolních oblastech Hispánie v období od roku 2215 do 2227 AUC, což muselo být více než dostačující, a přestože jsem několikrát narazil na zmínku o tom, že byl nějaký Draco zapsán do daňových seznamů – ať už to byl Decimus Draco, Numerius Draco a Salvius Draco, žádný z nich nebyl oficiální cestou oddán, ani nepřiznal potomky, kteří by byli zapsáni v registru porodů. Takže jména jeho rodičů zůstávala neznámá. Potvrzeno jsem měl pouze to, že jistý Traján Draco, rodák z Tarraca, byl uveden na seznamu mužů, kteří se nechali zapsat ke službě u Třetí hispánské legie roku 2241, z čehož jsem si odvodil, že se narodil někdy mezi lety 2220 a 2225 AUC. V oněch dobách se obvykle do armády vstupovalo po dovršení osmnáctého roku, což by znamenalo, že se narodil 2223 AUC, ale já znal dobrodružnou a divokou povahu Trajánovu dobře, takže jsem si dovolil odhadovat, že do legií vstoupil v šestnácti a možná dokonce už v patnácti letech. Tehdy bylo impérium ještě stále – přinejmenším technicky – pod řeckou nadvládou; ale Hispánie, nejzápadnější z provincií, byla prakticky nezávislým územím. Císařem v Konstantinopoli byl Leo XI., muž, který dával přednost naplňování vlastního paláce uměleckými díly starodávného Řecka před nutností věnovat pozornost tomu, co se děje v evropských provinciích. Tyto provincie byly ostatně technicky vzato pod nadvládou západního císaře, jeho vzdáleného bratrance Nikefora Kantakuzena. Ale západní císařové byli během období řecké nadvlády pouze líné loutky a Nikeforos, poslední z řady těchto loutek, byl línější než všichni předcházející císařové dohromady. Říká se, že se do Říma nezajel nikdy ani podívat a trávil své dny v pohodlném ústraní na jihu poblíž Neapole.

Musím s hrdostí prohlásit, že povstání západu vzniklo v Hispánii, přímo v mém rodném Tarracu. Odvážný a odhodlaný Flavius Romulus, syn pastýře, který byl podle všeho negramotný, kolem sebe shromáždil bandu mužů, stejně otrhaných jako byl on sám, svrhl provinciální vládu a prohlásil se císařem.

To bylo v roce 2193; mohlo mu být nějakých pětadvacet třicet let.

Západní císař Nikeforos se rozhodl zprávy o hispánském povstání pokládat za nevýznamnou místní záležitost a upřímně pochybuji o tom, že zprávy o nepokojích vůbec kdy dorazily k Basileovi Leu XI. v Konstantinopoli. Ale krátce poté přísahala věrnost povstaleckému praporu také nedaleká provincie Lusitania, následována ostrovní Británnií a Gallií; a tak západní území jedno po druhém opouštěla závazky k nespolehlivé vládě v Římě, až nakonec Flavius Romulus vpochodoval v čele svých vojsk do hlavního města, poslal na jih vojáky, aby zatkli Nikefora a dopravili ho do vyhnanství v Egyptě. V roce 2198 padlo i východní impérium. Leo XI. podnikl potupnou pouť z Konstantinopole do Ravenny, kde podepsal úmluvu, která ustavovala Flavia Romula nejen císařem západu, ale i vládcem východních teritorií.

Flavius pak vládl dalších třicet let. Nespokojil se s tím, že znovu sjednotil impérium, ale vyznamenal se dalším úžasným skutkem: rozhodl se podniknout plavbu kolem jižního výběžku Afriky, aby se dostal až k pobřeží Indie a možná ještě dál. Byl prvním z našich Námořních císařů a vytyčil skvělý vzor, který o dvě generace později následoval ještě význačnější cestovatel Traján VIL.

My Římané jsme cestovali po souši na Dálný východ, do Persie a až do Indie, už od dob prvního Augusta. A za časů východního impéria Byzantinci často pluli podél západního pobřeží Afriky a udržovali obchodní styky s černými královstvími na tomto světadíle, což vedlo mnohé dobrodružné povahy ze západu k vyslání vlastních výprav kolem Afriky a do Arábie, odkud nebylo do Indie daleko. Ale tyto výpravy zůstávaly pouhými výkřiky v hluboké noci. Flavius Romulus chtěl s asijskými zeměmi zavést pravidelnější obchodní styky. Na své velké plavbě po africké trase s sebou odvezl do Indie tisíce Římanů a nechal je tam založit kupecké stanice; tak jsme mohli být v neustálém obchodním spojení s černokožci těchto dalekých zemí. A nejen to, buď on nebo některý z jeho kapitánů – to není dodnes jasné – pluli z Indie dál až do ještě vzdálenějších říší Kitaje a Cipangu, kde žili lidé se žlutou kůží. Tak vznikly obchodní kontakty, díky nimž jsme z těchto záhadných krajů získávali hedvábí a kadidlo, drahokamy a koření, jadeit a slonovinu, rebarboru, smaragdy, rubíny, pepř, safíry, skořici, barviva a parfémy.

Ctižádost Flavia Romula vskutku neznala mezí. Snil i o dalších výpravách na západ ke dvěma světadílům Nova Roma na druhé straně Velkého oceánu. Před stovkami let se bezohledný císař Saturninus pokusil o nepovedené dobytí Mexika a Peru, dvou velkých říší Nového světa, a do tohoto podniku vložil nehoráznou sumu peněz a dočkal se pouze trpké a naprosté porážky. Zkáza těchto plánů nás oslabila vojensky i ekonomicky natolik, že ještě o dvě generace později neměli Řekové příliš velké problémy s dobytím západního impéria. Flavius se z tohoto nezdařeného pokusu poučil a velmi dobře věděl, že tyto odvážné národy na západě nemůžeme porazit vojenskou cestou, ale doufal přinejmenším v zahájení obchodních kontaktů a už od svých prvních let na trůnu podnikal tímto směrem kroky.

Jeho následníkem se stal další Hispánec z Tarraca, Gaius Julius Flavillus, muž daleko urozenějšího původu než Flavius, jehož rodina patrně finančně podporovala původní flaviánské povstání. Gaius Flavillus sice byl energický a silný muž a obdivuhodný císař, ale jelikož vládl mezi dvěma tak silnými vladaři jako byli Flavius a Traján Draco, připadla mu na první pohled spíše role upevňovatele než novátora. Během doby, kterou strávil na trůnu – šlo o léta 2238 až 2253 – pokračoval v námořní politice svého předchůdce, i když kladl daleko větší důraz na výpravy do Nového světa než do Afriky a Asie; mezitím se snažil zacelit trhliny a utužit vztahy mezi latinskou a řeckou polovinou impéria – což bylo něco, čemu Flavius Romulus příliš mnoho času nevěnoval.

A právě za vlády Gaia Flavilla začal Traján Draco stoupat k moci. Jeho první vojenskou posádkou byla Afrika, kde byl brzy povýšen za příkladné hrdinství při potlačování bouří v Alexandrii a pak za zdolání pouštních banditů, kteří pustošili vesnice jižně od Kartága. Není dosud jasné, jak se mu dostalo pozornosti císaře Gaia, ačkoli s tím měl patrně něco společného jeho hispánský původ. V roce 2248 ho ale nacházíme na místě velitele prétoriánské stráže. Tehdy mu bylo teprve zhruba pětadvacet let. Brzy mu byl udělen další titul, a sice prvního tribuna, krátce poté i konzula a v roce 2252, necelý rok před smrtí, Gaius formálně přijal Trajána za syna a prohlásil ho za svého nástupce.

Když Traján Draco krátce poté přijal purpur zároveň se jménem Traján VIL, připadalo mnoha lidem, jako by Flavius Romulus vstal z mrtvých. Na místo vznešeného Gaia Flavilla usedl druhý hispánský vesničan, naplněný toutéž nespoutanou energií, která vystřelila k nebesům Flavia, a celý svět pulsoval jeho mocným a zvučným smíchem.

Traján byl vskutku Flavius – jen vytesaný ve větším měřítku. Byli to sice oba velcí muži, ale Traján byl doslova obr. (I já, jeho vzdálený potomek, jsem docela vysoký.) Tmavé vlasy mu spadaly do půli zad. Čelo měl vysoké a ušlechtilé; oči se mu blýskaly jako orlu; jeho hlas doléhal z Kapitolu až dolů k Janiculu. Dokázal vypít soudek vína na posezení, aniž to mělo jakýkoli vliv na jeho chování. Ve věku osmdesáti let měl pět manželek – ovšem ne v jednom okamžiku, musím dodat – a nespočet milenek. Zplodil dvacet legitimních potomků, z nichž se desetina stala mými předky, a takovou hordu nemanželských dětí, že skoro v každém městě na světě narazíte na nárožích na nějaký ten ostrý orlí profil Trajána Draka.

Miloval nejen ženy, ale také umění, obzvlášť sochařské a hudební, a vědu.

Záležitosti jako matematika, astronomie a mechanika byly během dvou set let podřízenosti západu měkkým, zhýčkaným Řekům zanedbávány. Traján se postaral o jejich obnovu a finančně ji zajistil. Přestavěl staré hlavní město Řím od jednoho konce ke druhému, naplnil je paláci, univerzitami a divadly, jako by tam podobné stavby nikdy dřív neexistovaly; a – možná z obav, že to nebude stačit – se vydal do pannonské provincie, do malého městečka Venia na řece Danubiu, a zbudoval tam něco, co spíše připomínalo nové hlavní město impéria, s vlastní velkou univerzitou, mnoha divadly, velkým senátem a královským palácem, který dnes patří k divům světa. Usoudil totiž, že Venia, přestože je temnější, deštivější a chladnější než prosluněný Řím, leží blíže ke skutečnému srdci impéria. Nehodlal znovu připustit rozdělení na východní a západní polovinu, ačkoli vláda nad tak rozsáhlým územím byla nanejvýš obtížná. Umístěním hlavního města v centrální oblasti, jako byla například Venia, získal daleko rychlejší přístup ke Gallii a Británnii na západě, do teutonských a gótských území na severu a do řeckého světa na východě, zatímco mohl neustále držet otěže politické moci ve svých rukou.

Traján nicméně netrávil většinu svého času ani v novém hlavním městě, ani v Římě. Byl neustále v pohybu – buď navštívil Konstantinopolis, aby Rekům v Asii připomněl, že mají stále ještě císaře, nebo se vypravil do Sýrie, Egyptu nebo Persie, jindy zase cestoval na dálný sever, aby se rozptýlil lovem těch divokých obrovských zvířat, která žijí v hyperborejských zemích, nebo navštěvoval rodnou Hispánii, kde proměnil starobylé město Sevillu v hlavní přístav a základnu pro výpravy do Nového světa. Byl neúnavný.

A v pětadvacátém roce své vlády – 2278 AUC – se vydal na největší výpravu ze všech a díky tomuto neuvěřitelně odvážnému skutku bude jeho jméno navždy známo v análech: vypravil se na cestu kolem celého světa, která začala a končila v Seville a během níž navštívil každý národ, barbarský nebo civilizovaný, který obývá tuto Zemi.

Přemýšlel už vůbec někdo před ním o podobně neohroženém plánu? Zatím jsem v dějepravných archivech nenašel nic, co by tomu nasvědčovalo.

Nikdo samozřejmě nikdy nepochyboval o tom, že svět je ve skutečnosti kulatý a je možné jej celý obeplout. Zdravý rozum samotný nám ukazuje zakřivení Země, když se díváme do dálky; a představa, že je plochá a má někde okraj, přes nějž přepadnou opovážliví námořníci i se svými loděmi, je hloupá pohádka pro děti, nic víc. Ani není opodstatněný strach z ohnivé stěny, která se tyčí někde v jižních mořích, jak si kdysi myslíval prostý lid: už dvacet pět století plují lodi kolem nejjižnějších výběžků Afriky a nikdo si zatím žádné plamenné stěny nevšiml. Ale než na svou cestu vyrazil ze Sevilly Traján Draco, žádný z našich odvážných námořníků ani nepomýšlel na to, že by se svět dal obeplout podél jeho obvodu, nemluvě o tom, že by se o to kdokoli pokusil. Plavby do Arábie, Indie a Kitáje kolem Afriky, ano – a cesty do Nového světa také, nejdřív do Mexika a pak podél pobřeží k jihu až k úzkému pruhu země, který oba Nové světy spojuje až k velkému impériu Peru. Tam jsme se dozvěděli o existenci druhého rozlehlého oceánu, který je možná ještě větší než ten, který odděluje Evropu od Nového světa. Na jeho východním břehu leží Mexiko a Peru; na břehu západním pak Kitáj a Cipang a o něco dál Indie. Ale co se nachází mezi nimi? Jsou snad uprostřed onoho obrovského oceánu nějaké další říše – říše mocnější než Kitáj, Cipang a Indie dohromady? A co když tam leží říše, v jejíž slávě bledne i samotný imperiální Řím?

Musí se připsat k nehynoucí slávě Trajána VIL Draka, že se to rozhodl zjistit – i kdyby ho to mělo stát život. Musel si být neuvěřitelně jistý svým postavením na trůnu, když došel k závěru, že si může dovolit přenechat hlavní město a správu impéria svým úředníkům na tak dlouhou dobu; buď tomu bylo tak, nebo chtěl tu cestu podniknout tolik, že nevěnoval pozornost jejich uzurpátorskýrn touhám.

Myslím, že jeho pět let trvající plavba kolem světa byla jedním z nejdůležitějších skutků našich dějin a mohla se směle rovnat založení impéria Augustem a jeho rozšířením na celý známý svět Trajánem I. a Hadriánem. Právě velikost tohoto činu mne v první řadě přitáhla k podrobnějšímu studiu života Trajána Draka. Na této výpravě nenarazil na žádné říše, které by se silou mohly rovnat římskému impériu, to ne, ale našel v západním oceánu myriády ostrovních království, jejichž zboží podstatně obohatilo naše životy; a navíc nám cesta, kterou objevil v úzké šíji jižního světadílu, poskytla stálý přístup k zemím Asie prakticky odkudkoli i bez ohledu na to, že jsme vždy mohli naražit na odpor nepřátelských Peruánců a Mexičanů na jedné straně a válečnických Cipanganů a nesčetných Kitájců na straně druhé.

Ale – přestože jsme velice dobře seznámeni s hrubými obrysy Trajánovy plavby – byl deník, do něhož zanášel své názory a náhledy, po celá staletí ztracen. Právě proto jsem cítil tak silnou radost, když mi letos jeden z mých najatých pátračů, který se právě probíral prachem pokrytým sklepením Úřadu námořních záležitostí v Seville, napsal, že úplnou náhodou na onen deník narazil. Celou dobu byl založen mezi dokumenty z období pozdních vlád, nenápadně skrytý mezi konosamenty a výplatními seznamy. Nechal jsem si jej do Tauromenia poslat po královskému kurýrovi; cesta mu trvala šest týdnů, neboť zásilka cestovala z Hispánie do Itálie celou cestu po souši – nedovolil bych si riskovat poslání tak vzácné věci po moři – a pak přes celou Itálii až ke špičce do Bruttia, přívozem přes Messinský průliv a pak přímo do mých rukou.

Dostanu ale zprávu, opatřenou podrobnými poznámkami, v jakou jsem doufal, nebo to bude prostě jen seznam navigačních pomůcek, délek a šířek, náměrů a odečtu kompasu?

Nu, to jsem ovšem nemohl vědět dříve, než se mi konečně dostala do ruky. A jak už to tak chodí, zásilka dorazila přesně v tentýž den, kdy se vracel caesar Demeterius ze svého měsíčního výletu do Afriky. Měl jsem sotva čas rozlomit pečeť a přejet palcem po hřbetu silného svazku pergamenu, když pro mne přišel posel se zprávou, že se mám okamžitě dostavit do caesarova paláce.

Jak už jsem se zmiňoval, caesar je velice netrpělivý člověk. Zdržel jsem se jen tak dlouho, abych otočil titulní list a po zádech mi přejelo zamrazení, když můj pohled sklouzl po první straně textu, psaného známým nakloněným písmem Trajána Draka. Dovolil jsem si ještě náhodný pohled dál, zhruba na stou stránku, kde jsem našel popis setkání s nějakým ostrovním králem. Ano! Ano! Podrobný popis výpravy, vskutku!

Předal jsem balíček majordomovi své vily, poměrně spolehlivému sicilskému svobodnému občanovi jménem Pantaleon, a přesné jsem ho seznámil s tím, co se mu stane, jestli bude během mé nepřítomnosti balíček nějak poškozen.

Pak jsem se vypravil do caesarova paláce na kopci, kde jsem byl uveden do zahrady; tam si prohlížel pár velbloudů, které si s sebou přivezl z Afriky. Měl na sobě něco ve stylu pouštního oděvu s kapuci a za opaskem měl zastrčený překrásný zakřivený scimitar. Během pěti týdnů nepřítomnosti mu sluncem zhnědla tvář a ruce tolik, že by si ho nepozorný člověk mohl splést s Arabem. „Pisandere!“ zvolal okamžitě. Zatímco byl pryč, úplně jsem na tohle přihlouplé jméno zapomněl. Usmál se na mne a zuby se mu proti opálené pokožce obličeje zablýskaly jako majáky.

Položil jsem mu patřičné otázky, například jaká byla cesta a tak dále, ale on nad nimi jen mávl rukou. „Pisandere, víš nač jsem myslel každý den své cesty? Na náš velký projekt! Na ten slavný podnik! A víš, uvědomil jsem si, že to nebude stačit. Myslím, že jsem se rozhodl učinit ze Sicílie své hlavní město, jakmile se stanu císařem. Není přece nutné, abych žil na tom strašlivě studeném a bouřlivém severu, když se mohu usadit tak blízko Afriky, na místě, které jsem si tolik zamiloval. Takže tu budeme muset postavit i budovu senátu – myslím, že nejlepší to bude v Panormu –a velké vily pro úředníky mého dvora a knihovnu… věděl jsi, Pisandere, že na celém tomto krásném ostrově neexistuje žádná knihovna hodná svého jména? Ale můžeme docela dobře rozdělit to, co se nachází ve velké knihovně v Alexandrii, jakmile zde bude vztyčena budova, do níž to všechno budeme moci uložit. A pak –“

Zbytku vás raději ušetřím. Postačí, když řeknu, že jeho šílenství dostoupilo zatím ještě nepoznaných výšin bezuzdné velkoleposti. A já se stal jeho první obětí, neboť mne informoval o tom, že se společně ještě téže noci vypravíme na cestu od jednoho konce ostrova ke druhému a budeme hledat nejpříhodnější místa pro všechny ty nové stavby a zázraky, které si vymyslel. Rozhodl se pro Sicílii učinit to, co udělal Augustus pro Řím: vytvořit z ní zázrak svého věku. Zapomenut byl nyní plán na přestavbu a rozšíření paláce v Tauromeniu. Nyní se budeme muset trmácet z Tauromenia na západní výspu ostrova, kde se nachází Lilybaeum, a odtamtud zamíříme přes Eryx do Syrakus; mezitím učiníme nespočet zastávek, kdekoli se nám zlíbí.

A jak řekl, tak také udělal.

Sicílie je velký ostrov; cesta nám zabrala půltřetího měsíce. Caesar je jako společník při cestování docela zábavný člověk – koneckonců dokáže být duchaplný, inteligentní, energický a skutečnost, že je šílenec, nebyla na obtíž příliš často. Cestovali jsme ve velkém přepychu a já byl díky svému dosud úplně nezhojenému kotníku po většinu cesty nesen, takže jsem si připadal jako nějaký rozmazlený mocnář, možná faraón nebo Dareius Perský. Nicméně tato cesta způsobila, že jsem se nemohl okamžitě pustit do studia Trajánova deníku, což mne skoro dohánělo k šílenství. Vzít si jej s sebou na cesty a číst jej potají po večerech jsem se popravdě řečeno neodvažoval; caesar nejednou prokázal, že dokáže být žárlivý a pokud by vešel bez ohlášení a zjistil, že věnuji energii čemukoli, co není přímo spojeno s naším projektem, bezpochyby by mi dokázal deník vytrhnout z rukou a hodit jej do ohně. A tak jsem pergameny nechal doma, předal je Spiculovi a požádal svému příteli, aby je chránil vlastním životem, bude-li třeba; a po mnoho nocí, kdy jsme se uložili po dlouhých, čím dál parnějších dnech, které nebe sesílalo na vyprahlou Sicílii s příchodem léta, jsem nedokázal usnout, neustále jsem si představoval, co asi může být v deníku napsáno a v mé mysli se místo skutečných odehrávala fantastická Trajánova dobrodružství, k nimž mi caesar Demeterius ve své nevědomé sobeckosti uzavřel přístup. Nicméně už tehdy mi bylo jasné, že skutečnost daleko, daleko předčí i ty nejdivočejší představy.

A pak jsem se konečně vrátil do Tauromenia; vyzvedl jsem si od Spicula knihu a přečetl každé její slovo během tří neuvěřitelných dní a nocí, kdy jsem sotva zamhouřil oka. A společně s mnoha úžasnými, krásnými a zvláštními příběhy jsem v ní nalezl mnohá slova, která jsem ani neočekával, ani nechtěl nalézt.

Přestože byla sepsána v hrubé latině oněch dní, neměl jsem s pochopením slov nejmenší problémy. Císař Traján VIL byl skvělý spisovatel, jehož styl, prostý, srozumitelný a vysoce plynulý, mi připomínal styl psaní Julia Caesara, dalšího velkého vůdce, který dokázal vládnout perem stejně jako mečem. Očividně si tento deník vedl jako soukromý záznam své plavby a pravděpodobně vůbec nehodlal jeho obsah svěřit cizím očím, nemluvě o publikaci, takže jeho nález v archivech byl skutečně podivuhodným zázrakem.

Jeho příběh začal v sevillských loděnicích: bylo tam pro tuto cestu připravováno pět lodí, žádná z nich velká – ta největší měla výtlak pouhých sto dvacet tun. Nalezl jsem podrobný záznam zásob. Zbraně, samozřejmě: šedesát kuší, padesát arkebuz s doutnákovým zámkem (tato zbraň byla v oné době poměrně čerstvým vynálezem), těžká děla, oštěpy, píky, štíty. Kovadliny, brusy, měchy k výhním, lucerny, nářadí a stroje, jejichž pomocí mohly být na nově objevených ostrovech rukama zedníků a kameníků v posádce zbudovány pevnosti; léky, tišící prostředky, masti; šest dřevěných kvadrantů, šest kovových astrolábů, třicet sedm kompasových jehel, šest párů kompasů a tak dále. Pro obchodování s knížaty nově objevených království byly naloženy lahve se rtutí a pruty mědi, balíky hedvábí, sametu, saténu a brokátu, tisíce malých zvonečků, rybářské háčky, zrcadla, nože, korálky, hřebeny, měděné a mosazné náramky a tak dále. To vše zde bylo vyjmenováno a vyčísleno s úzkostlivou přesností účetního: samotná četba seznamu mi představila stránku Trajána Draka, kterou jsem zatím ještě neznal.

Konečně jsem došel ke dni vyplutí. Po řece Baetis od Sevilly k oceánu a rychlá plavba kolem Kanarie, kde ale podle všeho nezahlédli jediného z oněch velkých psů, po nichž byl ostrov pojmenován. Spatřili nicméně jeden z pozoruhodných dešťových stromů, v jehož širokém, nabobtnalém kmeni byla uschována celá zásoba vody jednoho ostrova. Ten strom patrně uhynul, neboť už jej nikdo jiný neviděl.

Pak následovala plavba přes moře k břehům Nového světa, během níž museli bojovat s nepříznivými větry. Přepluli rovník; polární hvězda zmizela za obzorem; horko rozpustilo dehet ve švech trupů a proměnilo paluby v rozžhavené pánve. Ale pak konečně chytili lepší vítr a zanedlouho už dorazili k břehu jižního světadílu Nového světa v místech, kde se rozmachuje směrem k Africe. Říše Peru v oněch místech není nijak zvlášť silná; pobřeží je obydleno spokojenými nahými lidmi, kteří si libují v pojídání lidského masa, „ale pouze,“ poznamenal císař, „pokud se jedná o maso nepřátel.“

Traján měl v úmyslu úplně obeplout celý světadíl, což byl neuvěřitelný úmysl, neboť nikdo nevěděl, jak daleko na jih souš sahá nebo jaké podmínky v oněch místech panují. Nikdo určitě nevěděl, zda vůbec tato země má někde na jihu konec, takže se mohlo docela dobře stát, že žádný průliv na západ neobjeví, jen nekonečnou souš od severního pólu k jižnímu. Navíc zde hrozilo nebezpečí, že někde cestou narazí na peruánské vojáky. Nicméně pluli stále na jih a zkoumali každý záliv v naději, že konečně naleznou konec světadílu a spojení s mořem, které se nacházelo na druhé straně.

Ukázalo se, že některé z těchto zálivů jsou ve skutečnosti ústí širokých řek, na jejichž březích žijí nepřátelské kmeny, což velice ztěžovalo průzkum; a Traján se také obával toho, že by se proti proudu těchto řek dostali příliš hluboko do vnitrozemí, do srdce území, ovládaného Peruánci, a stejně by nenašli cestu do oceánu na druhé straně světadílu. A tak podél pobřeží pokračovali stále na jih. Počasí, které bylo zprvu velmi horké, se s postupem od rovníku rychle zhoršovalo a brzy pluli pod zataženou oblohou, zmítáni mrazivými větry. Ale tohle už dávno věděli, že pod rovníkem panují opačné roční doby a zima zde přichází v létě, takže se tím nenechali zaskočit.

Začali na pobřeží nacházet podivné černobílé ptáky, kteří dokázali plavat, ale nelétali; byli vykrmení a ukázalo se, že jejich maso je velice chutné. Nicméně stále nedokázali najít průliv na západ. Pobřeží, na němž nyní nerostla skoro žádná zeleň, se zdálo být nekonečné. Život jim znepříjemňovaly krupobití a plískanice, ledové hory, plující na volném moři, a ledový déšť jim zamrzal ve vousech. Docházely potraviny a sladká voda. Muži začínali reptat. I když se v jejich středu nacházel samotný císař, otevřeně začali hovořit o návratu. Trajána napadlo, zda snad není jeho život ohrožen.

Brzy poté, když se okolní počasí změnilo v tak strašlivou noční můru, jakou zatím žádný z nich nezažil, přišla skutečná vzpoura: kapitáni dvou lodí oznámili ostatním, že se stahují z expedice. „Pozvali mne na palubu jedné z lodí, abychom rokovali nad nastalou situací,“ psal Traján. „Bylo jasné, že mám zemřít. Poslal jsem k jedné z lodí vzbouřenců pět důvěryhodných mužů se zprávou a dvacet dalších vskrytu v dalším člunu. Když první skupina vystoupila na palubu a kapitán jim vyšel vstříc, na místě ho zbavili života; a pak na loď vtrhli muži z druhého člunu.“ Vzpoura byla ukončena. Tři hlavní vůdcové byli popraveni okamžitě a jedenáct dalších mužů bylo vysazeno na pobřeží zmrzlého ostrova, na němž nerostlo ani stéblo trávy. Samozřejmě bych nepředpokládal, že se bude Traján Draco chovat ke spiklencům laskavě, ale klidná slova, jimiž líčil, jak ponechal tyto muže napospas jisté smrti, mnou vskutku otřásla. Cestovatelé pokračovali v plavbě. V těchto pochmurných jižních zemích nalezli národ nahých obrů – Traján tvrdí, že byli osm stop vysocí – a dva z nich zajali, aby je přivezli do Říma jako raritu. „Řvali jako býci a volali démony, jimž sloužili. Umístili jsme je v řetězech na dvě rozličné lodě. Ale odmítali od nás přijmout potravu a brzy zhynuli.“

Bouřemi a zimním šerem pluli dále na jih – stále nedokázali najít průplav na západ a dokonce i Traján se už začínal obávat, že se budou muset další plavby vzdát. Moře bylo kvůli ledovým krám takřka neprůchodné; našli ale další hnízdiště těch podivných tlustých nelétavých ptáků, rozbili zimní tábor na malém ostrůvku a zdrželi se tam tři měsíce, takže přinejmenším doplnili zásoby potravy. Ale když se po příchodu o něco klidnějšího – přestože stále nehostinného počasí – rozhodli vydat dál, nalezli poblíž nejjižnějšího hrotu světadílu skoro okamžitě to, co je dnes nazýváno Trajánovou úžinou. Traján vyslal na průzkum jednoho ze svých kapitánů a ten nalezl úzkou, ale hlubokou průrvu se silným přílivovým proudem a se slanou vodou hluboko za ústím: nebyla to řeka, ale cesta do Západního oceánu!

Plavili se silnými proudy průlivu mezi skalisky ostrými jako jehly, neproniknutelnými mlhami a vodou, která vřela a pěnila od jednoho útesu ke druhému. Ale to už viděli zelené stromy a záři ohňů místního obyvatelstva a zanedlouho vypluli na jiné, naprosto odlišné moře: „Obloha byla neuvěřitelně modrá, pokrytá hebkými oblaky, vlny ne vyšší než příbojové, ozářené jasným sluncem.“ Bylo tak mírumilovné, že je Traján pojmenoval díky jeho klidu Mare Pacificus.

Měl nyní v plánu pokračovat přímo na západ, protože mu připadalo, že nyní, když kýly jeho lodí brázdily nepoznané západní moře, nebude už cesta do Kitáje a Cipangu trvat dlouho. Rozhodně se mu nechtělo pokračovat na sever podél pobřeží světadílu, neboť by se tím dostal do výsostných vod bojovných Peruánců a jeho pět zbědovaných lodí se nemohlo postavit celé silné říši. Ale přímý kurs na západ nebylo možné udržet kvůli protivětrům a silným východním proudům. Rozhodl se tedy plout nějakou dobu na sever, držet se co nejblíže břehu a dávat dobrý pozor na Peruánce. Slunce nemilosrdně zářilo z bezmračné oblohy a nikdy nepršelo. Když konečně znovu změnili kurs k západu, bylo moře naprosto prázdné a zdálo se rozlehlé mimo jakékoli chápání. V noci se objevovaly podivné hvězdy a pět nejjasnějších bylo na obloze rozestaveno do tvaru kříže. Zbývající zásoby potravy pozvolna ubývaly; pokusy o rybolov se minuly účinkem, takže muži museli jíst úlomky dřeva, pilinové kuličky a krysy, které zamořily nákladové prostory. Voda byla odměřována na jediný doušek denně. Nyní výpravě nehrozila zkáza kvůli další vzpouře, spíše to vypadalo, že všichni zemřou hlady.

Konečně se přiblížili k několika osamoceným ostrovům: byly to chudobné kusy země, kde nerostlo nic než zkroucené stromy a křoviska. Žili zde nicméně lidé, asi patnáct nebo dvacet prostých divochů, pomalovaných pruhy. „Přivítali nás prškou kamenů a šípů. Dva muži byli zabiti. Neměli jsme jinou možnost než je všechny pobít. A pak, neboť na těchto ostrovech nebylo nic poživatelného kromě několika drobných ryb a krabů, které tito lidé chytili onoho jitra, jsme opekli těla nebohých mrtvých a jedli jsme jejich maso, neboť jinak bychom zajisté zhynuli hlady.“

Nemohu vypovědět, kolikrát jsem tuto pasáž znovu a znovu četl v naději, že se mi před očima objeví jiná slova, jiné skutky. Ale vše zůstalo stejné.

Teprve po čtyřech dalších měsících plavby Pacifikem narazili na další ostrovy, které byly konečně zelené; jejich obyvatelé pěstovali zvláštní odrůdu datlí, z nichž vyráběli chléb, víno a olej a také měli jamy, banány, kokosy a další druhy tropického ovoce, jež nyní známe tak dobře. Někteří z těchto ostrovanů se chovali k námořníkům přátelsky, většina ale ne. V Trajánově deníku se pak nachází přesný popis ukrutností, který končí slovy: „A tak jsme je pobili všechny; spálili jsme jejich vesnici jako příklad ostatním sousedům; jejich potravinami jsme zaplnili nákladové prostory našich lodí.“ Stejné věty, jedna za druhou. Nikde jediné slovo omluvy nebo lítosti. Jako by se pozřením lidského masa všichni proměnili v netvory.

Za těmito ostrovy se nacházela další prázdnota – Trajánovi nyní došlo, že Pacificus je oceán nezměrné a nepředstavitelné rozlohy, vedle něhož i obrovské Západní moře vypadá jako mělké jezírko – a pak, po další vyčerpávající několikatýdenní plavbě, nadešla chvíle objevu velké skupiny ostrovů, jež dnes nazýváme Augustiny, sedm tisíc velkých a malých ostrovů, rozprostřených v širokém oblouku na více než tisíci mílích Pacifiku. „Předstoupil před nás náčelník, majestátní postava s tetováním na tváři a v košili z bavlny, protkávané hedvábím; v jedné ruce třímal oštěp a bronzovou dýku, vykládanou zlatem, ve druhé pak štít, jenž se rovněž třpytil vzácným kovem; muž byl ozdoben náušnicemi, náramky a přívěsky z téhož žlutého kovu.“ Jeho lid nabídl cestovatelům koření – skořici, hřebíček, zázvor, muškátový oříšek a muškátový květ – výměnou za prosté tretky, jež s sebou Římané vezli, a také rubíny, démanty, perly a valouny zlata. „Cíl mé výpravy byl naplněn,“ psal Traján. „Uprostřed tohoto rozlehlého oceánu jsme nalezli bohatou novou říši.“

Kterou si ovšem začali podmaňovat navýsost surovým způsobem. Zpočátku udržovali Římané s obyvateli Augustin mírumilovné a přátelské vztahy, předváděli jim přesýpací hodiny a kompasy a ohromovali je výstřely z děl z palub lodí a předstíranými zápasy gladiátorů, během nichž bojovali muži ve zbrojích proti mužům se sítěmi a trojzubci, ale vztahy se velice rychle zhoršily. Někteří z Trajánových mužů, kteří přebrali míru datlového vína, se vrhli na ostrovanky a přivlastnili si je s nadšením a prudkostí, jehož jsou schopni muži, kteří nepoznali už skoro celý rok dotek ženských ňader. Ženy, poznamenává Traján, se zprvu příliš nebránily; ale jeho muži k nim přistupovali s tak ostudným násilím a krutostí, že byly vzneseny první námitky; spory se rozhořely poté, co svým ženám (z nichž některé ještě nepřekročily desátý rok věku) přišli na pomoc ostrované a nakonec došlo k děsivému masakru, který vyvrcholil vraždou ušlechtilého náčelníka ostrova.

Tuto část deníku jsem takřka nebyl schopen číst. Na jedné straně zde byly neuvěřitelně živě popsány zvyky ostrovanů: například jak staré ženy obětovaly prasata a pak chodily, troubíce na rákosové trubky a roztírajíce krev obětí na čela mužů; muži všech věků měli pohlavní orgány probodnuty z jedné strany na druhou zlatými nebo cínovými jehlicemi o velikosti husího brku a tak dále a tak dále, s mnoha a mnoha zvláštními podrobnostmi, které jako by pocházely z naprosto odlišného světa. Ale mezi tím vším se táhla jako červená nit zvěst o vyvražďování ostrovanů, jejich neúprosné vybíjení pod neuvěřitelnými záminkami, zprávy o plavbách od jednoho ostrova ke druhému, kde byli Římané vítáni v míru, ale vše se velice rychle zvrhlo ve znásilňování, vraždy a plenění.

A přitom se zdá, že se na tom Trajánovi nezdálo nic divného. Jednu stránku za druhou popisuje tímtéž nevzrušeným, klidným stylem ony nepozemské hrůzy, jako by byly pouhým nevyhnutelným důsledkem setkání dvou odlišných civilizací. Díky svému šoku a zděšení, které jsem při čtení pociťoval, jsem opět pochopil, jak mnoho se naše éra liší od jeho a jak málo se mohu nazývat renesančním člověkem. Traján pokládal činy svých mužů přinejhorším za nešťastnou nutnost; mně připadaly děsivé a odporné. A uvědomil jsem si, že jednou z nejdůležitějších a nejsložitějších stránek našeho věku dekadence je odpor k podobnému druhu násilí. Jistě, stále jsme Římané; ošklivíme si nepokoje a ztratili jsme své válečné umění; ale když může Draco tak klidně hovořit o dělostřelbě jako odpovědi na několik neškodně vypálených šípů nebo o vypalování celých vesnic jako trestu za drobnou krádež na jedné z lodí či o ukájení chtíče jeho mužů na malých holčičkách pouze proto, že se neobtěžovali vyhledat jejich dospělejší sestry, pak si nemohu pomoci, ale náš věk dekadence je mi náhle mnohem bližší.

Během těchto tří dnů nepřetržitého čtení deníku jsem nevyhledal nikoho, ani Spicula, ani caesara, ani žádnou z žen, které tiší mou nudu na Sicílii. Četl jsem dál a dál, jednu stránku za druhou, až se mi hlava začala točit a já se nedokázal od stránek odtrhnout i přes to, jak hrůzné čtení to bylo.

Nyní, když nechali prázdné pláně Pacifiku za zády, vynořoval se před loděmi výpravy jeden ostrov za druhým – nejen myriády Augustin, ale další desítky malých dílů souše směrem na jih a západ; neboť ačkoli se v tomto oceánu nenachází žádný velký světadíl, cestovatel pluje kolem dlouhých ostrovních řetězů, z nichž mnohé jsou větší než Británnie nebo Sicílie. Četl jsem jednu stránku popisu za druhou: čluny, zdobené zlatem a náčelníci s čelenkami z kohoutích per, nabízející dary neskutečné hodnoty, rohaté ryby a ústřice o velikosti ovcí, stromy, jejichž spadlé listy se škrábou na malých nožičkách pryč; četl jsem o králích, kteří se nazývají rádžové a s nimiž není možno hovořit tváří v tvář, ale pouze trubkami ve zdech jejich paláců. Ostrovy koření, ostrovy zlata, ostrovy perel – jeden zázrak a div za druhým a všechny byly nyní dobyty a připojeny neporazitelným římským císařem k majetku věčného Říma.

Pak konečně tyto podivné ostrovy nechali za zádí a octli se ve známých vodách: poprvé zahlédli Asii, pobřeží Kitáje. Traján zde přistál, vyměnil si dary s kitájským vladařem a získal od něho proslulé kitájské odborníky v uměních malby a výroby střelného prachu a výroby jemného porcelánu, jejichž vědomosti, přivezené do Říma, poskytly obrovskou vzpruhu věku prosperity a růstu, jejž nyní nazýváme renesance.

Pokračoval pak do Indie a Arábie, kde rovněž naložil lodě bohatstvím a podél jednoho břehu Afriky pokračoval, aby obeplul nejjižnější mys a konečně se vydal na sever. Putoval stejnou cestou jako předešlé výpravy, ale tentokrát naopak.

Jakmile Traján obeplul nejjižnější cíp Afriky, věděl, že se mu podařilo obkroužit celou zeměkouli a spěchal dál k Evropě; nejdříve se před příděmi lodí objevil nejzazší jihozápadní okraj Lusitánie a pak kopíroval jižní pobřeží Hispánie, až se se svými pěti loděmi a přeživšími členy posádek vrátil k ústí řeky Beatis a brzy poté zakotvil v Seville, přístavu, odkud vyplul na svou dalekou cestu. „Tito námořníci si zajisté zaslouží věčnou slávu,“ uzavíral svůj deník Traján, „stejnou měrou jako Argonauté, kteří pluli s lásónem za zlatým rounem. Neboť tyto skvělé lodě, které se vypravily Velkým oceánem k západu, pluly takřka až k Pólu Antarcticu, odkud pokračovaly na západ a následovaly tento kurs tak dlouho, až doputovaly na východ a pak znovu na západ – nikoli proto, že bychom pluli zpět, ale neustálým postupem vpřed: nechali jsme za sebou celý svět a znovu se vrátili do naší rodné Hispánie a do přístavu, jejž jsme opustili plni nadějí, do Sevilly.“

Následovala zvláštní poznámka pod čarou. Traján do svého deníku zaznamenával každý den plavby. Podle jeho počítání lodě zakotvily v Seville devátého januaria roku 2282; ale když vystoupil na břeh, bylo mu řečeno, že je desátého januaria. Díky tomu, že se plavili neustále na západ kolem celého světa, někde ztratili jeden den. Tato skutečnost zůstala záhadou až do chvíle, kdy astronom Macrobius z Alexandrie poukázal na to, že se doba východu slunce liší na každém stupni šířky o čtyři minuty a že by součet všech těchto minut po celém třistašedesátistupňovém obvodu zeměkoule činil 1440 minut neboli celý den. To byl ten nejsilnější důkaz – pokud vůbec někdo hodlal pochybovat o Trajánových slovech – o tom, že flotila vpravdě obeplula celý svět a skutečně nalezla všechny tyto zvláštní ostrovy. A tímto činem Traján odemkl truhlici pokladů, jejíž obsah mu bylo prozkoumávat v průběhu dvou desetiletí absolutní moci, která zbývala do jeho smrti ve věku osmdesáti let.

A pustil jsem se já, když jsem konečně dosáhl klíčového dokumentu z období Trajánovy vlády, do dokončování svého životopisu tohoto legendárního muže?

Ne. Nepustil. A řeknu vám proč.

Neuplynuly ani čtyři dny od chvíle, kdy jsem dočetl deník, a hlava mne ještě stále bolela vším utrpením, jež jsem nalezl uvnitř, když přicestoval z Itálie posel se zprávou, že císař Lodovicus Augustus zemřel v Římě na apoplexii a jeho syn, caesar Demeterius, nastoupí na trůn jako Demeterius II. Augustus.

Náhodou jsem byl právě v caesarové společnosti, když ona zpráva dorazila. Nedal na sobě znát ani zármutek nad otcovým sklonem, ani radost nad svým vlastním postupem na trůn. Na tváři se mu jen objevil nepatrný úsměv, pouhé pozvednutí koutků úst, a řekl mi: „Nu, Draco, zdá se, že si budeme muset zabalit věci na další výpravu – tak brzy poté, co jsme se vrátili z té předešlé.“

Nechtělo se mi věřit – nikomu z nás se nechtělo – že se Demeterius stal císařem. Všichni jsme vskrytu duše doufali, že se Lodovicus této nevyhnutelnosti vyhne: že snad objeví nějakého dosud neznámého levobočka, který celou tu dobu bydlel v Babylonu nebo Londiniu a který může být provolán císařem a přijmout své dědičné právo. Byl to koneckonců Lodovicus, komu záleželo tak málo na zálibách vlastního syna, že ho nechal před třemi lety dopravit na Sicílii a zapověděl mu přístup na pevninu, ačkoli se mohl ve svém ostrovním vyhnanství zabývat, čímkoli se mu bude chtít.

Ale vyhnanství nyní pominulo. A v tomtéž okamžiku pominula i caesarova snaha o zušlechtění Sicílie.

Skoro se zdálo, jako by tato snaha nikdy neexistovala. „Budeš sedět mezi mými nejvyššími ministry, Draco,“ řekl mi nový císař. „Nejpozději do prvního výročí mého nástupu na trůn tě učiním konzulem. Já sám si podržím své konzulství. Mimoto budeš držet ruku nad ministerstvem veřejných prací; neboť hlavní město bezpochyby potřebuje nějaké to zkrášlení. Mám v hlavě připravený návrh paláce, který bych si chtěl nechat postavit pro sebe a pak bychom možná mohli udělat něco s tím strašlivým zchátralým Kapitolem. Mimoto se objevila spousta zajímavých cizích bohů a ti všichni by ocenili, kdybychom na jejich počest vztyčili nějaké chrámy, nemluvě o –“

Kdybych byl Traján Draco, nejspíš bych našeho šíleného Demeteria zabil hned na onom místě a usedl na trůn sám – pro větší slávu mou i slávu impéria. Ale jsem pouhý Tiberius Ulpius Draco, nikoli Traján téhož příjmení, takže se Demeterius stal císařem a zbytek už znáte.

A co se týče mé knihy o životě Trajána Draka: nu, možná ji jednoho dne přece jen dokončím, až dojdou císaři všechny ty skvělé nápady na nové stavby a projekty. Ale osobně pochybuji, že se to kdy stane a i kdyby snad ano… skutečně vím jistě, že je to kniha, kterou bych chtěl poskytnout veřejnosti? I nyní, když jsem si přečetl Trajánův deník o plavbě kolem světa? A pokud bych se odhodlal vyprávět příběh o hrdinství a velikosti svého dávného předka, vyprávěl bych jej celý? Myslím, že ne. A tak cítím pouze úlevu nad tím, že na mou nedokončenou osnovu knihy padá ve skříňce prach. V tomto pátrání jsem chtěl odhalit skutečnou povahu svého velkého královského příbuzného Draka; ale zdá se, že jsem pátral příliš usilovně a přitom jsem ho poznal příliš málo.

přeložil Robert Čapek

ZPĚVY HYPERIONU

Dan Simmons

HYPERION (1989) [česky Laser-books 1996]

PÁD HYPERIONU (1990) [česky Laser-books 1997]

ENDYMION (1996) [česky Perseus 1998]

VZESTUP ENDYMIONU (1997) [česky Perseus 1999]

Čtyři knihy Hyperionu zahrnují třináct století času, desítky tisíc světelných let prostoru, více než tři tisíce stránek tisku, vzestup a pád nejméně dvou vesmírných civilizací a více nápadů, než by autor dokázal vykouzlit z gnozeologického klobouku. Jinými slovy, je to space opera.

Jak napsal kritik New York Times o poslední knize série: „Ale Vzestup Endymionu je stejně jako jeho tři předchůdci zároveň plnokrevným akčním románem plným osobních soubojů a vesmírných bitev, které se od obdobných space oper liší tím, co je v sázce – a to není nic menšího než spása lidské duše.“

Spása lidské duše – ve smyslu nalezení podstaty toho, co z nás činí lidské bytosti – je skutečně tématem, jež spojuje všechny tyto vesmírné bitvy, temné doby, nové společnosti a příchod nového mesiáše.

Hyperion nám představuje sedm poutníků křižujících Světovou Síť Hegemonie člověka na cestě do Údolí Hrobek času na planetě Hyperion. Šest poutníků (jeden z nich nepřežil dostatečně dlouho) si chaucerovskou formou navzájem vypráví své osobní příběhy, zatímco překonávají Moře trávy a další překážky, jež je dělí od Štíra – legendárního vraždícího tvora z Hrobek času, částečně stroje, částečně boha cestujícího časem, částečně anděla-mstitele a dohromady tvora jakoby složeného ze samých ostrých trnů, hrotů, drápů a zubů. Představa je taková, že ze všech poutníků bude pouze jednomu zaručeno vyslyšení jeho prosby; ostatní zemřou. Prostřednictvím jejich příběhů se dozvídáme o Technojádru – skryté a manipulativní skupině Samostatných inteligencí, které se vymkly lidské kontrole – na zničené (nebo možná jen unesené) Staré Zemi; o předstírané válce mezi Hegemonií a Vyvrženci, potomky lidí, kteří se přizpůsobili podmínkám kosmického prostoru; a o tom, že jezuité objevili – a zavrhli – symbionta ve tvaru kříže zvaného kruciform, který dokáže způsobit fyzické zmrtvýchvstání. Příběh končí příchodem poutníků do Údolí Hrobek času. Pád Hyperionu začíná přesně tam, kde Hyperion skončil, ale využívá naprosto jiné techniky a struktury vyprávění, jejichž prostřednictvím sleduje Keatsova témata jednotlivců – a druhů – kteří se neradi vzdávají svého místa v systému věcí, když je evoluce vyzve, že je čas jít. Poutníci z první knihy zjišťují, že jejich osudy nejsou tak prosté, jak se domnívali: Hrobky času se otvírají a zjevují se záhadní poslové a poselství z budoucnosti ukazují, že boj o lidskou duši pokračuje celá staletí. Štír rozpoutá pohromu, ale nezabije všechny a také nezaručí splnění proseb a celá mezihvězdná společnost Hegemonie člověka se svou Světovou sítí dálkových přenosů je rozvrácena mezihvězdnou válkou – ačkoliv není jasné, zda válčí Hegemonie s Vyvrženci ne bo lidstvo s Technojádrem. Jedna poutnice je oplodněna svým milencem – kybridem Johna Keatse vytvořeným Jádrem – a šíří se zvěst, že její dítě bude Tím, kdo učí, příštím spasitelem lidstva. Další poutník, voják Fedmahn Kassad, se vydává do budoucnosti, aby naplnil svůj osud v souboji se Štírem. Třetí. Sol Weintraub, zastavil stárnutí své dcery zpět do neexistence, ale nyní s ní musí projít Hrobkou ča su, aby se stal součástí složité mozaiky budoucnosti. Čtvrtý poutník, konzul Hegemonie, nasedá do vesmírného plavid la, jehož umělý mozek obsahuje podstatu mrtvého kybrida

Johna Keatse, a vrací se prozkoumat trosky Hegemonie.

Pátý poutník, kněz, umírá a prostřednictvím kruciformu se opět rodí jako jezuita, jehož příběh vyprávěl – nyní papež znovuzrozené katolické církve. Poslední žijící poutník – sedmisetletý básník Martin Silenus, který toto všechno vypráví – zůstává stejně obscénní a vrtošivý jako vždycky. Endymion začíná 274 roky po Pádu Dálkových přenašečů. Všechno jde do pekel – jak to obvykle bývá v takzvaných Temných časech mezi koncem jedné říše a nástupem druhé – ale Pax, civilně-militantní křídlo znovuposílené katolické církve, rozšiřuje svou kontrolu na většinu bývalých světů Hegemonie. Církev – a Pax – ovládají občany prostřednictvím svého monopolu na vzkříšení. Aniž by to kdokoli tušil, uzavírá Církev faustovskou smlouvu se skrytým Technojád-rem a upravuje kruciform tak, aby její následovníci po svém návratu mezi živé upadli do naprosté poslušnosti. Náhle se na scéně objevuje jedenáctiletá budoucí spasitelka jménem Aenea. Je to dcera Brawne Lamii a urazila Hrobkami času téměř tři sta let, jen aby zjistila, že po ní pátrají paxští představitelé a Církev společně s Jádrem považuje za nezbytné ji zničit. Stále živý, stále obscénní a stále potrhlý básník Martin Silenus nařídí mladému vojáku a uprchlému vrahovi – Raulovi Endymionovi, aby dívku zachránil a na vrátivší se lodi nyní již mrtvého konzula ji odvezl, kam si ona bude přát. Většinu Endymionu tvoří honička celým lidským vesmírem, kdy Raul, Aenea a modrý android A. Bet-tik prchají před Paxem, aby zachránili své životy a možná i budoucnost lidstva.

Jádro stvoří a Církev za nimi vypustí monstrózní ženu jménem Rhadamanth Nemes, vedle níž vypadá vražedný Štír jako učitel z nedělní školy. Na konci Endymionu se Raul, Aenea a zraněný A. Bettik dostanou na Starou Zemi, která vůbec není zničená, jen přenesená do Malého Magellanova mračna, což provedli příslušníci cizích civilizací známí pouze jako Lvi, Tygři a Medvědi. Naše trojice se usadí na Západním Taliesinu Franka Lloyda Wrighta a mladá Aenea začne studovat architekturu.

Vzestup Endymionu začíná čtyři roky po událostech Endymionu. Aenea, které je nyní šestnáct let, ví, že se musí vrátit do světa ovládaného Paxem, aby splnila své poslání jakožto Ta, která učí. Raul, její ochránce a přítel, si nepřeje, aby odešla. Myšlenka na mučednictví – obzvláště mučednictví jeho milované Aeney – ho děsí. Aenea posílá Raula dálkovým přenosem „napřed“, ale několik týdnů jeho pouti ve skutečnosti Aenee dovolí zestárnout o pět let, což je možné díky zázraku roztažení času a časového dluhu během Rau-lových mezihvězdných cest ve staré konzulově lodi. Když se opět setkávají, je z Aeney žena plně připravená přijmout svou úlohu Té, která učí. Ale Pax je jí stále v patách. Církev potřebuje její smrt. K monstru Nemes se nyní připojují tři stejně neuvěřitelně silní a ničiví sourozenci. A mezi tím vším se na mraky zahaleném vrcholku hory světa T’ien Shan stávají Raul a Aenea milenci. To činí Raula, našeho vypravěče těchto dvou knih, ještě méně nadšeného myšlenkou, že se jeho milovaná stane spasitelkou, jejíž příchod už tolik lidí předpovídalo. Raul není nejchytřejší postavou tohoto příběhu, ale je naprosto oddaný, hluboce zamilovaný a dost chytrý, aby znal osud většiny spasitelů.

Vzestup Endymionu končí tragédií, mučením, smrtí a odloučením, následovaným – nikoli zázračně, nýbrž nevyhnutelně – velkým osvícením a opětovným shledáním Raula a Aeney. Pax ji zabil – ale tím také nechtěně přivodil svůj vlastní pád, protože prostřednictvím Aeneina Sdíleného Okamžiku všechny lidské bytosti na všech světech spatřily pravdu o Paxu, Církvi, kruciformu a parazitickém Technojádru – ale během svých „nepřítomných pěti let“, zatímco Raul cestoval, se Aenea se Štírovou pomocí přenesla v čase dopředu, aby strávila s Raulem na Staré Zemi jeden rok, jedenáct měsíců, jeden týden a šest hodin. Lvi, Tygři a Medvědi Zemi vyprázdnili, vyčistili, obnovili a vrátili na její původní místo ve Sluneční soustavě.

Martin Silenus, básník a postava, která nás provázela všemi čtyřmi knihami, zemřel krátce poté, co se Raul a Aenea vzali. Část jeho závěrečných slov patřila konzulově lodi, která také prošla tisíci lety a čtyřmi tlustými knihami – „Uvidíme se v pekle, lodi.“ V závěru Vzestupu Endymionu stojí stále záhadný Štír nad hrobem Martina Silena na Staré Zemi; díky Aeneině oběti bylo lidstvu dovoleno „naučit se řeči mrtvých“ napojením na citlivou látku, která tvoří základ vesmíru – a také jsou nyní schopni volně se přenášet, což znamená teleportovat se, kamkoli si přejí; a Raul s Aeneou odlétají na své starodávné Hawkingově rohožce, aby strávili líbánky na prázdné a panenské Staré Zemi – „… našem novém hřišti, našem starém světě… našem novém světě… našem prvním a budoucím a nejlepším světě.“

Dan Simmons

SIROTCI ZE ŠROUBOVICE

Dan Simmons

Velká otáčivá loď se vynořila z hawkingovského prostoru do rudého a bílého světla těsné dvojhvězdy. Zatímco 684 300 osob na Amoietské Spektrální Šroubovici spalo hlubokým kryogenickým spánkem, pět umělých mozků, které lodi velely, se radilo. Narazily na neobvyklý jev, a přestože čtyři z pěti souhlasily s názorem, že je natolik závažný, aby byla loď přenesena z C+ hawkingovského prostoru, rozpoutala se bouřlivá debata – trvala několik mikrosekund – o tom, co dělat dál.

Otáčivá loď vypadala ve vzdáleném světle dvou hvězd nádherně, rudá a bílá záře se rozlévala po trupu dlouhém jeden kilometr a odrážela se od tří tisíc environmentálních buněk určených k přechovávání živých bytostí v hlubokém spánku, seskupených po třiceti na každém z otáčivých nábojů, které rotovaly tak rychle, že jejich ramena byla jako listy obrovského vějíře splývající do rozmazané skvrny, zatímco tři tisíce buněk vypadalo jako jediný třpytivý drahokam pableskující bílým a rudým světlem. Aeneané si loď přizpůsobili tak, že náboje otáčivých kol nebyly kolmé na trup lodi – prvních třicet ramen bylo nakloněno dozadu, zatímco druhý náboj nakláněl svá ramena dopředu, takže se environmentální buňky míjely v mikrosekundových intervalech a vytvářely tak obraz, kterým loď při plné rychlosti otáčení připomínala to, co naznačoval už její název – Šroubovice. Pozorovatel, který by se na loď díval ze vzdálenosti několika set kilometrů, by viděl něco, co vypadalo jako rotující Šroubovice lidské DNA, od níž se odráželo světlo dvou sluncí.

Všech pět umělých mozků se shodlo, že bude nejlepší zastavit otáčení buněk. Obrovské náboje nejdříve změnily orientaci, dokud se ze zářící Šroubovice nestala řada tří tisíc zpomalujících karbon-karbonových ramen, na jejichž koncích začaly být při snížené rychlosti viditelné ovoidy buněk. Pak se ramena zastavila, stáhla se k trupu lodi a buňky zapadly do prohlubní v trupu lodi jako vajíčka do přepravky.

Šroubovice, která už nepřipomínala své jméno, nýbrž dlouhý štíhlý šíp s velitelským centrem v zaoblené trojúhelníkovité přídi a Hawkingovým pohonem a většími fúzními motory na zádi, přetáhla přes buňky osm vrstev ochranných obalů. Všechny umělé mozky hlasovaly pro to, aby loď zamířila klesající rychlostí k bílé hvězdě G8. V žádném ze systémů dvojhvězdy nehrozilo viditelné nebezpečí, ale rudý obr ve vzdálenějším systému vyvrhoval – přesně jak se od něho čekalo – značné množství prachu a hvězdné hmoty. Umělý mozek, který byl nejpyšnější na své navigační schopnosti, upozornil, že vstupní trajektorie ke hvězdě G8 by měla být vzhledem k mohutným heliosférickým rázovým vlnám vedena co nejblíže L1 Rocheova křivkového bodu a všech pět umělých mozků začalo pracovat na přístupové trase do systému G8, na níž by se loď vyhnula největším heliosférickým bouřím. S rádiovými rázovými vlnami bylo možné si snadno poradit dokonce i při použití omezovacího pole třetí třídy, ale s 684 300 lidskými dušemi na palubě, o něž bylo nutno pečovat, si žádný z umělých mozků nedovolil sebemenší riziko.

Další rozhodnutí bylo jednomyslné a nevyhnutelné. Vzledem k důvodům, které je vedly k odchýlení a zpomalení do systému G8. musejí probudit lidi. Saigjó, umělý mozek, který měl na starosti seznamy osob, rozpisy služeb a psychologické profily a který si dal tu námahu, že se osobně setkal a seznámil se všemi 684 300 muži, ženami a dětmi, po několika sekundách zkoumání seznamů rozhodl, že přivede do bdělého stavu devět osob.

Dem Lia se probudila bez oné otupělosti, jaká bývala obvyklá při použití zastaralých kryogenních jednotek. S pocitem svěžesti a odpočatosti se posadila ve své kóji, z jejíž stěny se vysunulo rameno s tradiční sklenicí pomerančové šťávy.

„Mimořádná událost?“ zeptala se hlasem o nic více chraptivým nebo zastřeným než po zdravém nočním spánku.

„Nic, co by ohrožovalo loď nebo misi,“ řekl umělý mozek Saigjó. „Anomálie, která by nás mohla zajímat. Staré rádiové vysílání ze systému, který by mohl být zdrojem pro doplnění zásob. S funkcemi lodi a systémy důležitými pro zachování života nejsou žádné problémy. Všechno je v pořádku. Loď není v nebezpečí.“

„Jak daleko jsme od posledního systému, který jsme zkoumali?“ zeptala se Dem Lia, dopila šťávu a navlékla si kombinézu se smaragdově zeleným pruhem na levém rukávu. Pak si nasadila stejně ozdobený turban. Její lid tradičně nosil pouštní roucha, každé v barvě Amoietského spektra, již se ta která rodina rozhodla ctít, ale při cestování v otáčivé lodi, kde často vládla nulová gravitace, byla roucha velmi nepraktickým oděvem.

„Šest tisíc tři sta světelných let,“ odpověděl Saigjó.

Dem Lia přestala mrkat. „Kolik let od posledního probuzení?“ otázala se tiše. „Kolik let celkového cestovního času lodi? Kolik let celkového časového dluhu cesty?“

„Devět let lodního času a sto dva roky časového dluhu od posledního probuzení,“ odpověděl Saigjó. „Celkový čas cesty třicet šest let. Celkový časový dluh v poměru k lidskému prostoru čtyři sta jeden rok, tři měsíce, jeden týden, pět dnů.“

Dem Lia si promnula zátylek. „Kolik jsi nás probudil?“

„Devět.“

Dem Lia přikývla, přestala marnit čas řečmi s umělým mozkem, ještě jednou se rozhlédla po více než dvou stech zapečetěných sarkofázích, v nichž pokračovali ve spánku její příbuzní a přátelé, a vykročila k hlavnímu lodnímu výtahu na velitelskou palubu, kde se už určitě schází zbývajících osm osob.

Aeneané splnili žádost lidu Amoietské Spektrální Šroubovice a postavili velitelskou palubu tak, aby vypadala jako můstek starodávné bitevní lodi nebo nějakého starozemského prehegirovského námořního plavidla. Podlaha byla orientována jedním směrem a Dem Lia cestou na velitelskou palubu s potěšením zaznamenala, že omezovací pole lodi udržuje stabilní jedno g. Vlastní můstek měl průměr asi dvacet pět metrů a kromě velitelských stanovišť pro různé specialisty zahrnoval i centrální stůl – kulatý, samozřejmě – u něhož se shromažďovali probuzení, upíjeli kávu a žertovali na obvyklé téma snů v kryogenickém spánku. Nad jejich hlavami se klenula polokoule tvořená obrovskými okny, jež umožňovala pohled do vesmíru: Dem Lia asi minutu hleděla na cizí uspořádání hvězd, na téměř nekonečně dlouhý trup Šroubovice, za nímž se ztlumen silnými filtry táhl do dálky osmi kilometrů ohnivý chvost – a samotný systém dvou hvězd, jedné malé bílé a druhé obrovské rudé. Okna samozřejmě nebyla skutečnými okny; holozáběry, které se na nich zobrazovaly, mohly být ve zlomku sekundy změněny, zvětšeny nebo vypnuty, ale v této chvíli byla iluze dokonalá.

Dem Lia obrátila pozornost k osmi lidem u stolu. Se všemi se setkala během dvouletého výcviku s Aeneany, ale žádnou z těchto osob neznala příliš dobře. Byli vybráni ze skupiny méně než tisíce lidí určených k možnému probuzení během letu. Zatímco se nad kávou vzájemně představovali, prohlédla si jejich barevné pásky. Čtyři muži, pět žen. Jedna z nich byla rovněž smaragdově zelená, což znamenalo, že Dem Lia nevěděla, jestli se velení ujme ona sama, nebo mladší žena. Samozřejmě, dohody bude každopádně dosaženo, ale vzhledem k tomu, že v básni i společnosti Amoietské Spektrální Šroubovice měla smaragdově zelená barva význam souznění s přírodou, schopnosti velet, porozumění technice a ochrany ohrožených forem života – a všech 684 300 amoietských cestovatelů se v této vzdálenosti od hranic lidského vesmíru dalo považovat za ohrožené formy života – předpokládalo se, že při mimořádném probuzení bude do čela skupiny zvolen některý ze zelených.

Kromě další zelené – mladé rusé ženy jménem Res Sandre – tam byli: muž s rudou páskou Patek Georg Dem Mio; mladá žena s bílou páskou jménem Den Soa, kterou Dem Lia znala z diplomatických simulací; muž s ebenovou páskou Jon Mikail Dem Alem; starší žena se žlutou páskou Oam Rai, která, jak si Dem Lia pamatovala, vynikala v ovládání systémů lodi; bělovlasý muž s modrou páskou Peter Dělen Dem Tae, jehož základním oborem byla psychologie; půvabná žena s fialovou páskou – bezpochyby vybraná kvůli astronomii – jménem Kem Loi; a muž s oranžovou páskou –zdravotník, s nímž Dem Lia už několikrát hovořila – Samel Ria Kem Ali, známý všem jako doktor Sam.

Jakmile se všichni představili, rozhostilo se ticho. Skupina se dívala okny na binární systém, jehož bílá hvězda G8 se téměř ztrácela v oslnivé záři chvostu Šroubovice.

Nakonec rudý Patek Georg řekl: „Tak dobře, lodi. Vysvětli nám to.“

Ze všech reproduktorů zároveň se ozval Saigjóův hlas. „Právě jsme se chystali začít hledat světy podobné Zemi, když senzory projevily zájem o tento systém.“

„Binární systém?“ zeptala se fialová Kem Loi. „Určitě ne systém rudého obra?“ Lidé Amoietské Spektrální Šroubovice měli naprosto jasnou představu o světě, jaký jim jejich loď měla nalézt – slunce G2, svět podobný Zemi nebo odpovídající přinejmenším stupni 9 na staré Solmevově stupnici, modré oceány, příjemné teploty – jinými slovy ráj. Měli k dispozici desítky tisíc světelných roků a tisíce let. S naprostou jistotou očekávali, že jej nakonec najdou.

„V systému rudého obra žádné planety nezůstaly,“ připustil umělý mozek Saigjó vlídně. „Odhadujeme, že to původně byla žlutobílá trpasličí hvězda G2…“

„Sol,“ zamumlal modrý Peter Dělen, který seděl po Dem Liině pravici.

„Ano,“ potvrdil Saigjó. „Velmi podobná slunci Staré Země. Odhadujeme, že asi před třemi a půl miliony standardních let začala být nestabilní v průběhu sekvence hoření vodíku, načež expandovala do fáze rudého obra a pohltila všechny planety, které se nacházely v jejím systému.“

„Kolik AJ je průměr toho obra?“ zeptala se Res Sandre, ta druhá zelená.

„Jedna celá tři,“ odpověděl Saigjó.

„A neexistují žádné vnější planety?“ otázala se Kem Loi. Fialoví ve Šroubovici byli zaměřeni na komplikované struktury, šachy, složitější aspekty mezilidských vztahů a astronomii. „Mohli by tam být nějací plynoví obři nebo pusté planety, pokud expandoval jen o něco dále, než by byla oběžná dráha Staré Země nebo Hyperionu.“

„Možná že ty vnější světy byly jen velmi malé planetoidy, které pak rozprášil stálý proud těžkých částic,“ navrhl Patek Georg, červený pragmatik.

„Možná se tam žádné světy vůbec nezformovaly,“ podotkla Den Soa, bílá diplomatka. Její hlas zněl smutně. „Alespoň nebyl při výbuchu slunce zničen žádný život.“

„Saigjó,“ oslovila loď Dem Lia, „proč míříme k té bílé hvězdě? Můžeme vidět její charakteristiky, prosím?“

Nad stolem se objevily obrazy, grafy a sloupce údajů.

„Co je tohle?“ zeptala se starší žlutá žena, Oam Rai.

„Vyvrženecký lesní prstenec,“ odpověděl Jon Mikail Dem Alem. „Taková dálka. Taková doba. A předběhne nás nějaká stará vyvrženecká hegirská semenná loď.“

„Kam předběhne?“ zeptala se druhá zelená, Res Sandre. „V tomhle systému nejsou žádné planety, že ne, Saigjó?“

„Nejsou, paní,“ souhlasil umělý mozek.

„Mysleli jste, že bychom si mohli doplnit zásoby v jejich lesním pásu?“ otázala se Dem Lia. Měli v plánu vyhnout se na své dlouhé cestě z lidského vesmíru všem aeneanským, paxským nebo vyvrženeckým světům či državám.

„Tento orbitální lesní prstenec je výjimečně bohatý,“ řekl umělý mozek Saigjó, „ale hlavním důvodem toho, že jsme vás probudili a zamířili do systému, jsou nouzové signály, které v raném hegemonickém kódu vysílá někdo z prstence nebo z jeho blízkosti. Jsou velmi slabé, ale zachytili jsme je už ve vzdálenosti dvou set dvaceti osmi světelných let.“

Všichni se odmlčeli. Šroubovice byla vypuštěna nějakých osmdesát let po aeneanském Sdíleném Okamžiku, zásadní události v dějinách lidstva, která pro většinu lidské rasy znamenala počátek nové epochy. Před Sdíleným Okamžikem vládla lidskému vesmíru po tři sta let paxská společnost ovládaná Církví. Tito Vyvrženci promeškali celou paxskou část dějin a patrně i tisíc let hegemonské historie, která předcházela Paxu. A k tomu všemu ještě časový dluh Šroubovice přidal další čtyři stovky let. Pokud byli tito Vyvrženci částí původních Hegirů ze Staré Země nebo ze starých Sousedních systémů v nejčasnějších dobách Hegemonie, je možné, že nejsou ve styku s lidskou rasou už patnáct set standardních let nebo i více.

„Zajímavé,“ prohodil Peter Dělen Dem Tae, jehož modrá páska sdělovala, že jeho vzdělání zahrnuje mimo jiné i hluboký ponor do psychologie a antropologie.

„Saigjó, přehraj ten nouzový signál, prosím,“ požádala Dem Lia.

Ozvala se změť statického praskotu, šumění a hvízdání spolu s něčím, co by mohla být dvě elektronicky přefiltrovaná slova. Přízvuk připomínal ranou hegemonickou síťovou angličtinu.

„Co se tam říká?“ zeptala se Dem Lia. „Nedokážu to rozeznat.“

„Pomozte nám,“ odpověděl Saigjó. Hlas umělého mozku byl lehce zabarven asijským přízvukem a obvykle zněl mírně pobaveně, ale nyní byl jeho tón vážný.

Každý z devíti lidí u stolu se mlčky rozhlédl po ostatních. Jejich záměrem bylo opustit lidský a polidský aeneanský vesmír a dovolit svému lidu, kultuře Amoietské Spektrální Šroubovice, jít za svými vlastními cíli, nalézt vlastní osud, aniž by jim do něj zasahovali Aeneané. Ale Vyvrženci byli jen další větví lidského kmene, jež se pokoušela kráčet ve svém vývoji cestou přizpůsobování se vesmíru. Spolu s nimi putovali i jejich templářští spojenci, kteří využívali svých genetických tajemství k zakládání a pěstování orbitálních lesních prstenců a dokonce hvězdostromových sfér zcela obklopujících jejich slunce.

„Kolik Vyvrženců žije podle tvého odhadu na tomto orbitálním lesním prstenci?“ zeptala se Den Soa, která se svým bílým výcvikem bude patrně jejich diplomatem, jestliže a pokud vůbec naváží kontakt.

„Sedm set milionů na třicetistupňové výseči, kterou můžeme z této strany slunce pozorovat,“ informoval umělý mozek. „Jsou-li rovnoměrně rozptýleni po celém prstenci, můžeme jejich počet odhadnout na několik miliard.“

„Nějaké známky přítomnosti Akerataeliů nebo Zeplenů?“ otázal se Patek Georg. Všechny velké lesní prstence a hvězdostromové sféry byly výsledkem spolupráce těchto dvou cizích ras, které během pádu Hegemonie spojily své síly s Vyvrženci a templáři.

„Žádné,“ řekl Saigjó. „Ale ve středním okně se na prstenec můžete sami podívat. Jsme od něj stále vzdáleni třiašedesát AJ… tohle je desetitisícinásobné zvětšení.“ Všichni se otočili k prostřednímu oknu, za nímž se prstenec zdál být jen několik tisíc kilometrů daleko. Zřetelně viděli zelené listy, hnědé a žluté větve i hlavní kmen, který se vinul dál mimo jejich dohled. Za ním zářila hvězda G8.

„Vypadá špatně,“ poznamenala Dem Lia.

„Tohle je ta anomálie, která přidala nouzovému signálu na naléhavosti a přiměla nás probudit vás ze spánku,“ Saigjóův hlas zněl opět lehce pobaveně. „Tento orbitální lesní prstenec není vyvrženecké ani templářské biokonstrukce.“

Doktor Samel Ria Kem Ali tiše hvízdl. „Lesní prstenec vypěstovaný cizí rasou. Ale žijí na něm Vyvrženci lidského původu.“

„A ještě něco jsme objevili, když jsme vstoupili do tohoto systému,“ dodal Saigjó. Levé okno se náhle zaplnilo obrazem stroje – vesmírného plavidla – tak obrovského a neohrabaného, že se téměř vymykal popisu. U dolního okraje okna se objevil obrys Šroubovice, aby mohli porovnat velikost. Šroubovice měřila kilometr. Základna tohoto druhého vesmírného plavidla byla více než tisíckrát delší. Monstrum bylo obrovité a široké, hrbolaté a šeredné, uhlově černé a hmyzovité; spojovaly se v něm nejošklivější rysy organického a technického vývoje. V jeho středu se nacházelo něco, co vypadalo jako tlama s ocelovými zuby, temný otvor lemovaný zdárílivě bezpočetnými řadami čelistí, trhacích čepelí a ostrých rotorů.

„Vypadá jako Boží břitva,“ řekl Patek Georg Dem Mio. Chladnou ironii jeho slov lehce narušovalo sotva postřehnutelné rozechvění hlasu.

„Boží břitva tak na můj zadek,“ zamumlal Jon Mikail Dem Alem tiše. Jako ebenový měl na starosti systémy důležité pro udržení života. Kdysi pečoval o rozlehlé farmy na Vitus-Gray-Balianu B. „Tohle je mlátička rovnou z pekla.“

„Kde se to nachází?“ začala se ptát Dem Lia, ale Saigjó už umístil do okna holosnímek: zobrazoval jejich dráhu vzhledem k lesnímu prstenci. Obludná loď přilétala z místa nad ekliptikou, byla nějakých osmadvacet AJ před nimi, rychle zpomalovala, i když ne tak prudce jako Šroubovice, a mířila přímo k vyvrženeckému lesnímu prstenci. Vypočítaná dráha byla jasná – při svém současném stupni zpomalování dorazí stroj k prstenci za devět standardních dnů.

„Tohle může být příčinou jejich volání o pomoc,“ usoudila věcně druhá zelená, Res Sandre.

„Kdyby se něco takového řítilo na mě v mém světě, ječela bych tak hlasitě, že byste mě slyšeli ve vzdálenosti dvou set dvaceti osmi světelných let i bez rádia,“ poznamenala mladá bílá Den Soa.

„Jestliže jsme ten signál zachytili ve vzdálenosti dvě stě dvacet osm světelných let,“ zamračil se Patek Georg, „znamená to, že se ta věc buď přibližuje k systému velice pomalu, nebo…“

„Už tu byla dříve,“ dopověděla Dem Lia. Nařídila umělému mozku, aby zatemnil okna a nechal je o samotě. „Rozdělíme úkoly, povinnosti, priority a učiníme prvotní rozhodnutí?“ zeptala se tiše.

Ostatní vážně přikývli.

Cizinec, někdo mimo kulturu Spektrální Šroubovice, by těžko chápal to, co následovalo v příštích pěti minutách. Během dvou minut bylo dosaženo naprosté shody, ale jen malá část diskuse probíhala prostřednictvím řeči. Kombinace gest, výrazů, krátkých frází a tichých přikývnutí, která se vyvinula během čtyř staletí trvání kultury nucené činit rozhodnutí na základě dohody, zde fungovala dokonale. Rodiče a prarodiče těchto mužů a žen znali důležitost velitelských struktur a disciplíny – půl milionu jejich lidí zahynulo v krátké, ale strašlivé válce s pozůstatky Paxu na Vitus-Gray-Balianu B a dalších sto tisíc, když asi o třicet let později prchající paxští vandalové napadli jejich systém, aby tam rabovali. Ale byli rozhodnuti zvolit si své vedení dohodou a pak stejným způsobem učinit tolik rozhodnutí, kolik bylo možné.

V oněch prvních dvou minutách byly rozděleny úkoly a upřesněny povinnosti.

Velení bylo svěřeno Dem Lii. Pokud by to bylo nezbytné, mohla sama přehlasovat dohodu ostatních. Druhá zelená, Res Sandre, dala přednost sledování pohonů a strojů. Měla také spolupracovat s málomluvným umělým mozkem jménem Bašo na využití času stráveného mimo hawkingovský prostor k získání nových zásob.

Nikoho nepřekvapilo, že muž s červenou páskou Patek Georg přijal post bezpečnostního důstojníka – a to jak ve vztahu k hrozivé výzbroji lodi, tak během případného kontaktu s Vyvrženci. Pouze Dem Lia mohla vetovat jeho rozhodnutí použít lodní zbraně.

Mladá žena s bílou páskou, Den Soa, měla vést komunikaci a diplomacii, ale požádala, aby se o tuto zodpovědnost mohla podělit s Peterem Děleném Dem Taem, a on souhlasil. Peterovo studium psychologie zahrnovalo také teoretickou exobiopsychologii.

Doktor Sam dostal na starost péči o zdraví všech na palubě a také měl pozorovat biologický vývoj Vyvrženců a templářů, pokud by došlo k setkání.

Muž s ebenovou páskou, Jon Mikail Dem Alem, převzal řízení systémů potřebných k životu, a to jak výkonných, tak kontrolních, s čímž mu měl pomáhat příslušný umělý mozek, ale k jeho úkolům patřilo také vytvořit patřičné prostředí, kdyby na palubě lodi došlo k setkání s Vyvrženci.

Oam Rai, nejstarší ze všech devíti probuzených a lodní šachová mistryně, souhlasila, že bude koordinovat činnost hlavních lodních systémů a také radit Dem Lii při vývoji událostí.

Astronomka Kem Loi přijala zodpovědnost za dálkové pozorování, ale bylo na ní vidět, že dychtí využít volného času ke studiu systému dvojhvězdy. „Všiml si někdo, jakého starého přítele naše bílá hvězda připomíná?“ zeptala se.

„Tau Ceti,“ odpověděla Res Sandre bez zaváhání.

Kem Loi přikývla. „A v umístění lesního prstence spatřujeme anomálii.“

Všichni přikývli. Vyvrženci dávali přednost hvězdám typu G2, kde mohli pěstovat své orbitální lesy ve vzdálenosti přibližně jedné AJ od slunce. Tento prstenec obepínal svou hvězdu ve vzdálenosti pouhé 0.36 AJ.

„Skoro stejná vzdálenost, v jaké obíhá okolo svého slunce Tau Ceti Centrum,“ utrousil Patek Georg. TC2, jak je všichni znali více než tisíc let, kdysi bylo centrálním světem a hlavní planetou Hegemonie. Za vlády Paxu se na ně zapomnělo, dokud se kardinál Církve na tomto světě nepokusil v posledních dnech Paxu svrhnout obleženého papeže. Většina obnovených měst tehdy lehla popelem. Když osm let po oné válce opouštěla Šroubovice lidský vesmír, osidlovali Aeneané staré vládní centrum, obnovovali krásné klasické budovy a doslova obraceli zpustošenou krajinu v ráj. Pro Aeneany.

Úkoly byly rozdány a přijaty a skupina se pustila do diskuse nad tím, mají-li probudit ze spánku i své rodinné příslušníky. Vzhledem k tomu, že manželství příslušníků Spektrální Šroubovice se skládala ze tří členů – buď jednoho muže a dvou žen, nebo naopak – a většina z nich měla na palubě i děti, byla to komplikovaná otázka. Jon Mikail se zmínil o možných zdravotních potížích – které byly minimální – ale všichni se shodli na tom, že i kdyby byly jejich rodiny probuzeny pouze jako pasažéři, zkomplikovalo by to rozhodování. Nakonec dospěli k názoru, že je raději ponechají ve spánku s výjimkou manžela a manželky Den Soi. Mladá diplomatka přiznala, že by se bez svých milovaných cítila nejistá, a skupina její prosbě vyhověla s jemně naznačenou podmínkou, že probuzení budou vpuštěni na velitelskou palubu pouze v případě, že k tomu bude naléhavý důvod. Den Soa okamžitě souhlasila. Byl povolán Saigjó, aby ihned začal budit Den Soin pár. Děti neměli.

Pak už se soustředili na nejdůležitější téma.

„Máme se vůbec přiblížit k prstenci a zaplést se do problémů těchto Vyvrženců?“ zeptal se Patek Georg. „Připustíme-li, že jejich nouzový signál stále platí.“

„Vysílají pořád na starých vlnových délkách,“ řekla Den Soa, která nahlížela do komunikačního systému lodi. Mladá žena s plavými vlasy pozorovala něco ve svém virtuálním vidění. „A ten monstrózní stroj pořád míří k nim.“

„Ale nesmíme zapomínat,“ vmísil se muž s rudou páskou, „že naším cílem je vyhnout se cestou ze známého vesmíru všem lidským sídlištím, z nichž by nám mohly hrozit problémy.“

Res Sandre, zelená, která nyní měla na starosti všechny stroje, se usmála. „Myslím, že jsme přijali obecný plán vyhnout se Paxu, Vyvržencům nebo Aeneanům, aniž bychom uvážili, že se můžeme s lidmi – nebo potomky lidí – setkat nějakých osm tisíc světelných let za hranicemi známého vesmíru.“

„Ale stejně to pořád představuje problémy pro všechny,“ trval na svém Patek Georg.

Všichni pochopili skutečný význam slov bezpečnostního důstojníka. Ve Spektrální Šroubovici se rudí vyznačovali osobní odvahou, politickým přesvědčením a vášní pro umění, ale byli zároveň důkladně vycvičeni v soucitu se všemi živými tvory. Ostatní věděli, že když říká, že kontakt může znamenat problémy „pro všechny“, myslí tím nejen 684 291 spících duší na palubě, ale také samotné Vyvržence a templáře. Tito sirotci Staré Země, větev samostatně se vyvíjejícího lidského rodu, byli už nejméně tisíciletí a možná i o mnoho déle odříznuti od historie lidstva. Dokonce i nejkratší setkání by mohlo způsobit problémy i vyvrženecké kultuře.

„Poletíme tam a uvidíme, jestli jim můžeme být v něčem nápomocni… a zároveň doplníme zásoby, pokud to bude možné,“ řekla Dem Lia přátelským, ale rozhodným tónem. „Saigjó, jak dlouho nám bude trvat, při nejvyšší hodnotě zpomalení bez narušení vnitřních ochranných polí, než dorazíme na místo setkání asi pět tisíc kilometrů od lesního prstence?“

„Třicet sedm hodin,“ odpověděl umělý mozek.

„Takže se tam dostaneme sedm dnů a kousek před tou šerednou mašinou,“ řekla Oam Rai.

„K čertu,“ zabručel doktor Sam, „ta mašina může být něco, co si vybudovali sami Vyvrženci, aby je to převáželo skrz heliosférická rázová pole do systému rudého obra. Něco jako hodně ošklivá tramvaj.“

„To si nemyslím,“ namítla mladá Den Soa, které unikl jeho ironický tón.

„No, Vyvrženci si nás už všimli,“ řekl Patek Georg, který už se také napojil na své systémy. „Saigjó, nahoď nám zase okna, prosím. Stejné zvětšení jako předtím.“

Místnost se náhle naplnila září hvězd, sluncí a odraženým světlem propleteného orbitálního lesního prstence, který vypadal jako Jackův obří fazolový stonek, jenž se stáčí kolem jasné bílé hvězdy. Ale na scenérii přibylo ještě něco.

„Tohle je skutečný čas?“ zašeptala Dem Lia.

„Ano,“ odpověděl Saigjó. „Vyvrženci patrně zpozorovali náš fúzní chvost, když jsme vstupovali do systému. A teď nás přicházejí přivítat.“

Od lesního prstence se odpoutaly tisíce – desítky tisíc – mihotavých proužků světla a jako zářivé světlušky nebo pavučinky babího léta se pohybovaly pryč od spleti obrovských listů, kůry a atmosféry. Tisíce ohnivých jisker mířily ven ze systému, ke Šroubovici.

„Mohl bys to prosím ještě trochu zvětšit?“ Dem Lia mluvila k Saigjóovi, ale Kem Loi to udělala za něj.

Motýli světla. Sto, dvě stě, pět set kilometrů dlouhá křídla zachytávala sluneční vítr a byla unášena po čarách magnetických polí, vyzařovaných malým jasným sluncem. Ale ne, nikoli desítky tisíc okřídlených andělů nebo démonů světla, nýbrž stovky tisíc. Minimálně stovky tisíc.

„Doufejme, že mají přátelské úmysly,“ řekl Patek Georg.

„Doufejme, že s nimi budeme schopni komunikovat,“ zašeptala mladá Den Soa. „Chci říct… během těch patnácti set let mohli svůj vývoj nasměrovat kamkoli.“

Dem Lia položila ruku na stůl; sice lehce, ale tak, aby ji všichni slyšeli. „Navrhuji, abychom na chvíli přestali spekulovat a doufat a připravili se na setkání za…“ Odmlčela se.

„Dvacet sedm hodin, osm minut, pokud budou Vyvrženci udržovat stejnou rychlost a směr,“ doplnil ji Saigjó.

„Res Sandre,“ požádala Dem Lia tiše, „co kdybys spolu s mozkem zodpovědným za pohonné systémy začala pracovat na tom, aby poslední fáze našeho zpomalování byla natolik bezpečná, abychom nespálili několik desítek tisíc těchto Vyvrženců na uhel. To by byla dost nešťastná předehra k diplomatickému kontaktu.“

„Ale pokud opravdu přicházejí jako nepřátelé,“ podotkl Patek Georg, „je fúzní pohon jednou z našich nejúčinnějších zbraní proti…“

Dem Lia ho přerušila. Její hlas zněl vlídně, ale nepřipouštěl odpor. „Nechci slyšet žádné řeči o válce s těmito Vyvrženci, dokud nebude jasné, co vlastně chtějí. Pateku, můžeš uvést do pohotovosti všechny obranné systémy lodi, ale o útočné akci nebudeme v této skupině diskutovat, dokud si o tom nepromluvíme my dva mezi čtyřma očima.“

Patek Georg přikývl.

„Ještě nějaké otázky nebo připomínky?“ zeptala se Dem Lia. Nebyly žádné.

Devět lidí vstalo od stolu a rozešlo se po své práci.

O většinou probdělých čtyřiadvacet hodin později stála Dem Lia sama a velká jako bůh v systému bílé hvězdy, jež jí zářila jen několik yardů za ramenem. Propletený stromový svět byl tak blízko, že kdyby natáhla ruku, mohla by se ho dotknout, vzít ho do dlaně jako věneček z květin, zatímco v úrovni hrudi se jí třpytily statisíce světelných křídel mířících ke Šroubovici, jejíž ohnivý ohon se ztrácel v temnotě. Dem Lia stála v nicotě, nohama pevně spočívala v černém prostoru, lesní prstenec se jí vznášel přibližně v úrovni pasu, shluky hvězd a mlhavé galaxie se rozprostíraly nad ní, kolem ní i pod ní.

Najednou se k ní připojil Saigjó. Mnich z desátého století zaujal svou obvyklou virreální pózu: se zkříženýma nohama se vznášel těsně nad rovinou ekliptiky v uctivé vzdálenosti několika yardů od Dem Lii. Byl do pasu nahý a bosý a jeho vypouklé břicho přispívalo k blahobytnému dojmu, který mu vyzařoval z kulatého obličeje, přimhouřených očí a ruměných tváří.

„Vyvrženci létají tak krásně na svých slunečních křídlech,“ zamumlala Dem Lia.

Saigjó přikývl. „Ale všimla sis, že ve skutečnosti kloužou po rázových vlnách podél čar magnetických polí? To jim dodává tu ohromující rychlost.“

„Bylo mi to řečeno, ale sama to nevidím,“ odpověděla Dem Lia. „Mohl bys…?“

Sluneční soustava, v níž se nacházeli, se náhle změnila v bludiště čar magnetických polí, které proudily od bílé hvězdy G8, zpočátku se zaktivovaly, ale pak se narovnaly, takže byly přímé a rovnoměrně rozvrstvené jako soustava laserových paprsků. Tento složitý vzor čar magnetických polí byl zobrazen rudě. Modré linie označovaly nespočetné dráhy paprsků kosmického záření, jež plynuly do systému z celé galaxie, spojovaly se s čarami magnetických polí a pokoušely se prorazit si jimi cestu, jako se losos probíjí proti proudu, aby nakladl jikry v břiše bílé hvězdy. Dem Lia si všimla, že čáry magnetických polí vystupující ze severního i jižního pólu hvězdy tvoří smyčky a navzájem se proplétají, takže odrážejí ještě více kosmických vln, které by jinak mohly bez překážek putovat k jemným čarám polárních polí, Dem Lia změnila metaforu a představila si spermii, která se probojovává k zářícímu vajíčku, ale je odrážena divokým slunečním větrem a nárazy magnetických vln, odmrštbvána rázovými vlnami, jež šlehají podél čar polí, jako by někdo brnkal na drát nebo práskal bičem.

„Vypadá to pěkně bouřlivě,“ poznamenala Dem Lia, když viděla letovou dráhu, po níž nyní tolik Vyvrženců klouzalo a bylo unášeno čely nárazových vln iontů, magnetických polí a kosmických paprsků, a udržovalo směr křídly vytvořenými ze zářících energií silových polí, do nichž se opíral sluneční vítr, který vanul podél čar magnetických polí nejprve kupředu a pak zpět a nakonec hnal rázové vlny opět kupředu, když jeho rychlejší poryvy dostihly pomalejší vlny před nimi a vytvořily tak přechodná cunami, která se valila směrem ven ze systému a pak se přelévala zpět jako těžké příbojové vlny zaplavující rozžhavenou pláž bílého slunce.

Vyvrženci tento zmatek rudých čar magnetických polí, žlutých čar iontů, modrých čar kosmických paprsků a měňavé spektrum rázových vln zvládali se zdánlivou snadností. Dem Lia se podívala na místo, kde se kypící heliosféra rudého obra setkávala s divokou heliosférou jasné hvězdy G8, a uviděla bouři barev a světel, která jí připomínala fosforeskující oceán všech možných odstínů, jenž se rozbíjí o stejně barevný a silný kontinent vřící energie. Drsné místo.

„Vraťme se k normálnímu zobrazení,“ řekla Dem Lia a vzápětí se opět objevily hvězdy a lesní prstenec a Vyvrženci s mihotavými křídly a zpomalující Šroubovice – poslední dvě položky v takovém zvětšení, aby je bylo dobře vidět.

„Saigjó,“ požádala Dem Lia, „zavolej sem, prosím, všechny ostatní umělé mozky.“

Usměvavý mnich povytáhl tenké obočí. „Všechny najednou?“

„Ano.“

Objevili se brzy, ale ne hned; vynořovali se do virtuální přítomnosti jeden po druhém.

Nejdřív přišla paní Murasaki. Byla dokonce ještě menší než drobná Dem Lia a oblečená do kimona z doby před třemi tisíci let, z jehož nádhery se v úřadující velitelce zatajil dech. Jakou krásu považovali na Staré Zemi za samozřejmost, pomyslela si Dem Lia. Paní Murasaki se zdvořile uklonila a zasunula ruce do rukávů svého skvostného roucha. Z její téměř na bílo nalíčené tváře vystupovaly ostře rudé rty a černě olemované oči a na hlavě měla z dlouhých, leskle černých vlasů vybudován tak složitý účes, že si Dem Lia – která většinu života chodila nakrátko ostříhaná – vůbec nedokázala všechno to česání, splétání, sponkování a tvarování představit.

O sekundu později sebevědomě vstoupil do prázdného místa na druhé straně virtuální Šroubovice Ikkjú. Tento umělý mozek si zvolil podobu dávno mrtvého zenového básníka: Ikkjú vypadal na sedmdesát let, byl vyšší než většina Japonců, úplně holohlavý, na čele měl starostlivé vrásky a kolem jiskrných očí vějířky smíchu. Dem Lia ještě před začátkem letu prozkoumala lodní historické záznamy, aby se o mnichovi, básníkovi, hudebníkovi a kaligrafovi z patnáctého století dozvěděla víc; vyplynulo z nich, že když skutečný historický Ikkjú dosáhl sedmdesátky, zamiloval se do slepé zpěvačky, která byla o celých čtyřicet let mladší, a způsobil poprask mezi mladšími mnichy, protože si svou milenku přivedl do kláštera, aby tam s ním žila. Dem Lia měla Ddcjúa ráda.

Poté se dostavil Bašo.

Velký mistr haiku se rozhodl vypadat jako prostý japonský rolník ze sedmnáctého století. Na hlavě měl kuželovitý slaměný klobouk a na nohou dřeváky. Dokonce se zdálo, že má i za nehty hlínu.

Nakonec do kruhu plavně vstoupil Rjókan. Byl oblečen v nádherně modrém kimonu se zlatým lemováním. Dlouhé vlasy měl stažené do ohonu.

„Svolala jsem vás sem vzhledem ke složité povaze našeho setkání s Vyvrženci,“ řekla Dem Lia pevně. „Z palubního deníku jsem vyčetla, že jeden z vás nesouhlasil s opuštěním hawkingovského prostoru a odpovědí na toto volání o pomoc.“

„Já jsem to byl,“ ozval se Bašo. Hovořil moderní post-paxovskou angličtinou, ale jeho hrdelní hlas zněl drsně a temně jako hřmění samuraje.

„Proč?“ zeptala se Dem Lia.

Bašo mávl štíhlou paží. „Naprogramované priority, na nichž jsme se shodli, nezahrnují tuto zvláštní událost. Cítil jsem, že zde hrozí příliš velké nebezpečí a kyne příliš málo prospěchu pro cíl naší mise, jímž je nalezení nového světa, který bychom mohli osídlit.“

Dem Lia pokynula rukou k roji Vyvrženců, který se blížil k lodi. Teď už se nacházeli jen několik tisíc kilometrů daleko. Na starých rádiových vlnových délkách už celý standardní den vysílali, že přicházejí v míru. „Pořád máš pocit, že je to příliš riskantní?“ otázala se vysokého umělého mozku.

„Ano,“ odpověděl Bašo.

Dem Lia přikývla a lehce se zamračila. Vždycky bylo znepokojivé, když se umělé mozky neshodly na řešení důležitého problému, ale právě proto jim Aeneané po zhroucení Technojádra ponechali autonomii. A proto jich také na hlasování bylo pět.

„Vy ostatní očividně považujete riziko za přijatelné?“

Paní Murasaki jí odpověděla tichým ostýchavým hlasem, skoro šepotem: „Viděli jsme zde vynikající příležitost doplnit zásoby vody a potravin, a co se týká kulturních důsledků, je spíše na vás, abyste je zvážili a jednali, než na nás, abychom o nich rozhodovali. Samozřejmě, před vynořením z hawkingovského prostoru jsme ještě nevěděli o přitomnosti onoho obrovského plavidla v tomto systému. To by patrně ovlivnilo naše rozhodnutí.“

„Toto je lidsko-vyvrženecká kultura téměř jistě doprovázená početnou templářskou populací, která nemohla mít kontakt s lidským vesmírem od raných hegemonických dnů, a možná ani to ne,“ řekl Ikkjú nadšeně. „Toto může být nejvzdálenější výspa starodávné Hegiry. Celého lidstva. Skvělá příležitost ke studiu.“

Dem Lia netrpělivě přikývla. „Během několika hodin dojde ke kontaktu. Slyšeli jste rádiové vysílání – tvrdí, že si přejí nás pozdravit a promluvit si, a my jsme jim zdvořile odpověděli. Naše dialekty nejsou tak rozdílné, aby si s nimi komlogy při rozhovoru tváří v tvář neporadily. Ale jak máme vědět, že opravdu přicházejí v míru?“

Rjókan si odkašlal. „Měli bychom mít na paměti, že více než tisíc let byly vyvolávány takzvané Války s Vyvrženci – nejprve Hegemonií a pak Paxem. Původní vyvrženecká vesmírná sídliště byla pokojnými místy a tato nejvzdálenější kolonie nebyla tímto konfliktem nijak dotčena.“

Saigjó se zahihňal ze svého pohodlného posezu na ničem. „A také bychom měli mít na paměti, že během dosavadních válek Paxu s Vyvrženci se tito mírumilovní lidé přizpůsobení životu v kosmu naučili stavět a používat fúzní hyperprostorové lodě, upravené válečné lodě s hawkingovským pohonem, plazmové zbraně a dokonce i ukořistěné paxské zbraně s Gideonovým systémem.“ Mávl nahou paží. „Prohlédli jsme si všechny tyto blížící se Vyvržence a nikdo z nich nemá žádnou zbraň – ani dřevěné kopí.“

Dem Lia přikývla. „Kem Loi mi ukázala astronomické doklady; naznačují, že jejich připoutaná semenná loď byla odtržena od prstence hned někdy na začátku – možná pouze několik let nebo měsíců potom, co dorazili. V tomto systému nejsou asteroidy a Oortův oblak se nachází daleko mimo jejich dosah. Dá se usuzovat, že nemají ani kovy, ani průmyslové kapacity.“

„Paní,“ řekl Bašo se starostlivým výrazem ve tváři, „jak to můžeme vědět? Vyvrženci upravili svá těla tak, že mohou ze silových polí vytvářet křídla o rozpětí stovek kilometrů. Pokud se přiblíží k lodi na dostatečnou vzdálenost, mohli by teoreticky použít kombinovaný plazmový efekt těchto křídel, aby se pokusili prorazit ochranné pole a zaútočit na loď.“

„Ubiti k smrti andělskými křídly,“ pronesla Dem Lia tiše. „Ironický způsob smrti.“

Umělé mozky mlčely.

„Kdo pracuje přímo s Patekem Georgem Dem Miem na strategiích obrany?“ zeptala se Dem Lia do ticha.

„Já,“ odpověděl Rjókan.

Dem Lia to věděla, ale přesto si pomyslela: Díky Bohu, že to není Bašo. Patek Georg byl sám dost paranoidní na spolupráci člověka s umělým mozkem v tomto oboru.

„Jaká budou Patekova doporučení, až se za několik minut my lidé setkáme?“ zeptala se Dem Lia bez jakýchkoli ohledů Rjókana.

Umělý mozek zaváhal jen na sotva postřehnutelný okamžik. Umělé mozky chápaly jak diskrétnost a loajalitu k osobě, s níž spolupracovaly v jejím oboru, tak právo zvoleného velitele lodi na veškeré informace.

„Patek Georg se chystá doporučit rozšíření vnějšího ochranného pole třídy dvacet na vzdálenost sta kilometrů od lodi,“ referoval Rjókan měkce. „Všechny energetické zbraně mají být v pohotovosti a zaměřeny na tři sta devět tisíc dvě stě pět blížících se Vyvrženců.“

Dem Lia nepatrně povytáhla obočí. „A jak dlouho by našim systémům trvalo zneškodnit tři sta tisíc takových cílů?“ otázala se tiše.

„Dvě celé šest desetin sekundy,“ odpověděl Rjókan.

Dem Lia zavrtěla hlavou. „Rjókane, řekni Patekovi, že jsme spolu hovořili a že chci ochranné pole ne sto kilometrů od lodi, ale jen jeden. Může být třídy dvacet – Vyvrženci vidí jeho sílu a to je dobře. Ale zbraňové systémy lodi nebudou v této chvíli mířit na Vyvržence. Bezpochyby vidí i naše zaměřovací snímače. Rjókane, ty a Patek můžete provést tolik bojových simulací, kolik budete považovat za potřebné pro naši bezpečnost, ale nezapínejte energetické zbraně a nezaměřujte je, pokud k tomu sama nedám rozkaz.“

Rjókan se uklonil. Bašo zašoupal virtuálními dřeváky, ale neřekl nic.

Paní Murasaki skryla spodní polovinu tváře za rozevřeným vějířem. „Důvěřuješ,“ špitla tiše.

Dem Lia se neusmála. „Ne úplně. Nikdy ne úplně. Rjókane, chci, abyste s Patekem Georgem nastavili systém ochranného pole tak, že když se byť jen jeden Vyvrženec pokusí prorazit toto pole plazmovým paprskem ze svých solárních křídel, zesílí pole na třídu pětatřicet a okamžitě se rozšíří na pět set kilometrů.“

Rjókan přikývl. Lkkjú se slabě usmál a řekl: „To bude pro spoustu Vyvrženců velmi rychlý let, paní. Jejich osobní energetické systémy možná při takovém nárazu nebudou schopny zachovat podmínky k přežití a je jisté, že budou moci zpomalit, až když urazí nejméně polovinu AJ.“

Dem Lia přikývla. „To je jejich problém. Ale já si nemyslím, že k něčemu takovému dojde. Děkuji vám za rozhovor.“

Všech šest lidských postav se rozplynulo.

Setkání bylo klidné a účelné.

První otázka, kterou o dvacet hodin dříve poslali Vyvrženci rádiem na Šroubovici, zněla: „Jste Pax?“

To Dem Liu a ostatní zprvu překvapilo. Předpokládali, že tito lidé ztratili kontakt s lidským vesmírem dávno před vznikem Paxu. Pak ebenový Jon Mikail Dem Alem prohodil: „Sdílený Okamžik. Musel to být Sdílený Okamžik.“

Všech devět se po sobě mlčky podívalo. Všichni věděli, že Aenein „Sdílený Okamžik“ během jejího mučení a zavraždění Paxem a Technojádrem sdílely všechny lidské bytosti v celém lidském vesmíru – celostní ozva Prázdnotou, jež svazuje, která přenesla myšlenky, vzpomínky a vědomosti umírající mladé ženy vlákny kvantové látky kosmem rezonujícím vcítěním, nakrátko spojila všechny, kdo pocházeli z lidského druhu ze Staré Země. Ale tady? Tolik tisíc světelných let daleko?

Dem Lia si náhle uvědomila, jak hloupá je to myšlenka. Aenein Sdílený Okamžik z doby před téměř pěti sty lety se musel šířit kvantovou látkou Prázdnoty, jež svazuje, dotknout se ras a kultur tak vzdálených, že byly nedostupné technologiemi lidského cestování nebo komunikace, a dodat první sebevědomý lidský hlas k hovoru vedenému už téměř dvě miliardy let mezi rozumnými a citlivými druhy. Většina těchto druhů už dávno vyhynula nebo se vývojem vzdálila své původní formě, vysvětlili Dem Lii Aenenané, ale jejich vzpomínky stále přetrvávaly v Prázdnotě, jež svazuje.

Vyvrženci samozřejmě zakusili Sdílený Okamžik před pěti sty lety stejně jako všichni ostatní.

„Ne, nejsme Pax,“ odpověděla Šroubovice více než třem stům tisíc Vyvrženců. „Pax byl v podstatě zničen před čtyřmi sty standardními lety.“

„Máte na palubě Aeneiny následovníky?“ přišla další otázka.

Dem Lia a ostatní si povzdechli. Možná, že tito Vyvrženci zoufale čekají na aeneanského vyslance, proroka, někoho, kdo jim přinese svátost Aeneiny DNA, aby se také mohli stát Aeneany.

„Ne,“ odvysílala Šroubovice. „Žádné Aeneiny následovníky.“ Pak se jim pokusili vysvětlit Amoietskou Spektrální Šroubovici a jak jim Aeneané pomohli vybudovat a připravit tuto loď na jejich dlouhou cestu.

Po nějaké chvíli ticha se Vyvrženci zeptali: „Je na palubě někdo, kdo se setkal s Aeneou nebo jejím milencem Raulem Endymionem?“

Devět osob se opět po sobě bezvýrazně podívalo. Saigjó, který seděl se zkříženýma nohama na podlaze opodál jejich poradního stolu, promluvil. „Nikdo na palubě se nesetkal s Aeneou,“ řekl tiše. „Z rodiny Spektra, která na Vitus-Gray-Balianu B ukryla Raula Endymiona a pomáhala mu, když byl nemocný, byli dva manželští partneři zabiti v tamější válce s Paxem – jedna z matek, Dem Ria, a biologický otec, Alem Mikail Dem Alem. Jejich syn z této trojice –chlapec jménem Bin Ria Dem Loa Alem – také zahynul při paxském bombardování. Alem Mikailova dcera z předchozí manželské trojice byla pohřešována a prohlášena za mrtvou. Přeživší žena z trojice, Dem Loa, přijala svátost a stala se Aeneankou jen několik týdnů po Sdíleném Okamžiku. Přenesla se pryč z Vitus-Gray-Balianu B a nikdy se nevrátila.“

Dem Lia a ostatní čekali, protože věděli, že by umělý mozek nezašel do takových podrobností, kdyby neexistovalo pokračování.

Saigjó přikývl. „Ukázalo se, že její mladá dcera, Ces Ambre, údajně zabitá při paxském masakru civilistů Spektrální Šroubovice na základně Bombasino, byla společně s více než tisícem dětí a mladých lidí odvezena z planety. Měli být vychováni na posledním Paxy ovládaném světě St. Theresa a znovu se narodit jako paxští křesťané. Ces Ambre dostala kruciform a žila tam pod dohledem náboženských stráží devět let, než byla planeta osvobozena Aeneany, a Dem Loa zjistila, že její dcera je stále naživu.“

„Shledaly se?“ zeptala se mladá Den Soa, půvabná diplomatka. V očích se jí třpytily slzy. „Zbavila se Ces Ambre kruciformu?“

„Shledaly se,“ řekl Saigjó. „Dem Loa se tam přenesla hned, jakmile se dozvěděla, že její dcera žije. Ces Ambre si nechala Aeneany odstranit kruciform, ale oznámila, že nepřijme od své nevlastní matky svátost Aeneiny DNA, aby se sama stala Aeneankou. Její záznamy říkají, že se chtěla vrátit na Vitus-Gray-Balianus B, aby viděla pozůstatky kultury, z níž byla unesena. Žila tam pak a pracovala jako učitelka téměř šedesát standardních let. Přijala modrou pásku své dřívější rodiny.“

„Trpěla kruciformem a rozhodla se, že se nestane Aeneankou,“ zamumlala astronomka Kem Loi, jako kdyby to nebyla schopna pochopit.

Dem Lia řekla: „Je v hlubokém spánku na palubě této lodi.“

„Ano,“ potvrdil Saigjó.

„Kolik jí bylo, když nastoupila na loď?“ zeptal se Patek Georg.

„Devadesát pět standardních let,“ odpověděl umělý mozek. Usmál se. „Ale stejně jako my ostatní využila v letech před startem dobrodiní aeneanské medicíny. Její fyzický vzhled a mentální schopnosti jsou na úrovni šedesátileté ženy.“

Dem Lia si přetřela tvář. „Saigjó, probuď prosím občanku Ces Ambre. Den Soo, mohla bys být u ní, až se probudí, a vysvětlit jí situaci, než se setkáme s vyvrženeckými návštěvníky? Zdá se, že mají větší zájem o někoho, kdo znal Aeneina manžela, než o seznámení se Spektrální Šroubovici.“

„Budoucího manžela, v té době,“ opravil ji ebenový Jon Mikail, který byl poněkud puntičkář. „Během své krátké zastávky na Vitus-Gray-Balianu B nebyl Raul Endymion ještě ženatý s Aeneou.“

„Bude mi ctí zůstat po boku Ces Ambre, dokud se nesetkáme s Vyvrženci,“ řekla Den Soa se zářivým úsměvem.

Zatímco se obrovský počet Vyvrženců držel v uctivé vzdálenosti pěti set kilometrů od lodi, byli na palubu přijati tři vyslanci. Rádiem bylo upřesněno, že trojice bez potíží snese jednu desetinu normální gravitace, a tak k setkání posloužila půvabná kopule solária umístěná nad velitelskou palubou, kde bylo nastaveno omezovací pole na patřičnou úroveň, přizpůsobeno osvětlení a přichystána upravená sedadla pro hosty. Všichni ze Šroubovice se shodli, že bude snadnější vést hovor a mít při tom alespoň pocit, že existuje nějaké nahoře a dole. Den Soa dodala, že v tamější zeleni se Vyvrženci budou moci cítit jako doma. Loď bez problémů vytvořila na vrcholu rozměrné kopule solária přechodovou komoru a ti, kdo čekali uvnitř, mohli pozorovat pomalý přílet dvou okřídlených Vyvrženců a jedné menší postavy oblečené do průhledného kosmického skafandru. Vyvrženci, kteří k životu potřebovali vzduch, dýchali na prstenci stoprocentní kyslík, a tak se loď postarala, aby jim bylo v tomto směru v soláriu vyhověno. Když Vyvrženečtí hosté vstoupili a byla jim nabídnuta speciálně upravená křesla, uvědomila si Dem Lia, že se cítí poněkud rozjařeně, a napadlo ji, jestli je příčinou čistý kyslík, nebo pouze nezvyklost nové situace.

Zdálo se, že jakmile se Vyvrženci posadili, začali studovat svých pět protějšků – Dem Liu, Den Sou, Pateka Georga, psychologa Petera Dělena Dem Taa a Ces Ambre, přitažlivou ženu s krátkými bílými vlasy a rukama úhledně složenýma v klíně. Bývalá učitelka trvala na tom, že si oblékne modré roucho s pláštěm, ale několik kousků stiktitu našitých na strategických místech zabraňovalo róbě rozevlát se při každém pohybu nebo se zvedat od podlahy.

Vyvrženeckou delegaci tvořil zajímavý výběr typů. Po levé straně seděl v křesle nejdůkladněji přizpůsobeném prostředí nízkého g Vyvrženec plně adaptovaný na vesmírný prostor. Představil se jako Dalekoletec, byl téměř čtyři metry vysoký – což na Dem Liu zapůsobilo tak, že se cítila ještě menší, než ve skutečnosti byla; lidé Spektrální Šroubovice vždycky bývali většinou menší a podsadití, ale ne následkem staletí prožitých na planetách s vysokým g – takovou genetickou výbavu jim prostě předali předkové. Vyvrženec adaptovaný na vesmírný prostor se v mnoha směrech velice lišil od běžného člověka. Paže a nohy měl dlouhé a pavoukovité, trup tenký. Jeho prsty musely měřit alespoň dvacet centimetrů. Každý čtvereční centimetr těla, které pod tenkou vrstvou tlakového povlaku těsně přiléhajícího ke kůži vypadalo jako nahé, byl chráněn samovytvářeným silovým polem, což vlastně byla velmi zesílená lidská aura; díky tomu mohl přežít v téměř čistém vakuu. Hřebeny na ramenou a za nimi byly základnou, z níž rozprostíral křídla ze silových polí, aby se na nich nechal unášet slunečním větrem. Dalekoletcova tvář byla geneticky změněna tak, že se už skoro vůbec nepodobala lidské: z očí zbyly černé štěrbiny za vypoulenými membránami, uši neměl vůbec, ale anténka na jedné straně hlavy naznačovala radiový přijímač, na místě úst měl jen tenoučkou škvíru – komunikoval prostřednictvím krčních žláz vysílajících rádiové signály.

Delegace Spektrální Šroubovice věděla o těchto genetických změnách Vyvrženců a byla na ně připravena. Všichni měli v uchu drobné naslouchátko, které jim kromě toho, že zachycovalo Dalekoletcovo vysílání, sloužilo také ke komunikaci s umělými mozky na uzavřeném pásmu.

Druhý Vyvrženec byl částečně přizpůsoben životu ve vesmíru, ale podobal se člověku mnohem více. Měřil tři metry, byl útlý a pavoukovitý, ale stálý povlak ektoplazmatické kůže a silové pole u něj chyběly, oči měl úzké a tvář hubenou a ostře řezanou. Byl bezvlasý – a hovořil ranou síťovou angličtinou s nepatrným přízvukem. Představil se jako vrchní větevník a historik Keel Redt a bylo jasné, že je mluvčím skupiny, pokud ne přímo vůdcem.

Po jeho levici seděla templářka – mladá žena s holou lebkou, drobnou postavou, neurčitě asijskými rysy a velkýma očima, které jsou všem templářům společné. Byla oblečena v tradičním hnědém plášti s kápí. Představila se jako Pravý hlas Stromu Réta Kasteen a její hlas zněl měkce a zvláštně melodicky.

Když se pak představovala delegace Spektrální Šroubovice, všimla si Dem Lia, že oba Vyvrženci i templářka hledí na Ces Ambre, která se na ně přívětivě usmívala. „Jak to, že jste dorazili tak daleko v takovéto lodi?“ zeptal se vrchní větevník Keel Redt.

Dem Lia jim vysvětlila, že se rozhodli založit daleko od lidského a aeneanského vesmíru kolonii Amoietské Spektrální Šroubovice. Následovala nevyhnutelná otázka na původ kultury Amoietské Spektrální Šroubovice a Dem Lia se pokusila vyložit jim celý příběh, jak nejstručněji uměla.

„Takže, pokud jsem dobře pochopila,“ řekla Pravý hlas Stromu Reta Kasteen, templářka, „celá vaše společenská struktura je založena na zábavném díle – opeře –, která byla provedena pouze jednou, před více než šesti sty standardními lety.“

„Ne celá společenská struktura,“ odpověděla Den Soa svému templářskému protějšku. „Kultury se vyvíjejí a přizpůsobují se měnícím se podmínkám a požadavkům, samozřejmě. Ale základní filozofický princip a struktura naší kultury je založena na tomto jediném představení filozofa, skladatele, básníka a holistického umělce Halpula Amoieta.“

„A co si tento… básník… myslí o společnosti vybudované kolem jeho jediné multimediální opery?“ zeptal se vrchní větevník.

Byla to choulostivá otázka, ale Dem Lia se jen usmála a řekla: „To nevíme. Občan Amoiete zemřel při horolezeckém neštěstí jen měsíc poté, co byla opera provedena. A první komunity Spektrální Šroubovice se objevily až po dvaceti standardních letech.“

„Uctíváte toho člověka?“ zeptal se vrchní větevník Keel Redt.

Odpověděla mu Ces Ambre. „Ne. Lid Spektrální Šroubovice si Halpula Amoieta nikdy nezbožnil, přestože jsme jeho jméno použili v názvu naší společnosti. Avšak ctíme lidské hodnoty a cíle, které vyjádřil ve svém díle prostřednictvím onoho jediného a mimořádného představení Spektrální Šroubovice, a snažíme se podle nich žít.“ Vrchní větevník přikývl, jako by ho její vysvětlení uspokojilo.

Do Dem Liina ucha zašeptal Saigjóův hlas: „Vysílají obraz i zvuk v uzavřeném koherentním pásmu. Vyvrženci venku jejich vysílání zachycují a předávají na lesní prstenec.“

Dem Lia se podívala na trojici usazenou naproti ní a nakonec její zrak spočinul na Dalekoletci, plně adaptovaném na život ve vesmíru. Jeho lidské oči byly v podstatě neviditelné za vypoulenými polarizovanými membránami, díky nimž vypadal skoro jako hmyz. Saigjó sledoval Dem Liin pohled a v uchu se jí opět ozval šepot: „Ano. On vysílá.“

Dem Lia sepjala prsty do stříšky a zvedla si je před ústa, aby zakryla pohyb rtů. „Pronikli jste do toho vysílání?“

„Ale jistě,“ odpověděl Saigjó. „Velmi primitivní. Vysílají pouze obraz a zvuk z tohoto setkání, žádný datový subkanál ani zpětné vysílání od Vyvrženců shromážděných tady u lodi nebo na lesním prstenci.“

Dem Lia téměř nepostřehnutelně přikývla. Vzhledem k tomu, že Šroubovice rovněž pořizovala kompletní holozáznam celého setkání včetně studie v infračervené, magneticko-rezonančních analýz mozkových funkcí a tuctu dalších skrytých, ale dotěrných pozorování, mohla těžko vyčítat Vyvržencům, že si setkání nahrávali. Najednou ji polilo horko. Infračervená. Paprsky snímačů fyziologických funkcí. Dálkové neuro-MRI. Vyvrženec plně adaptovaný na život ve vesmíru musel všechno tohle vidět – tento člověk, pokud ještě vůbec byl člověkem, žil v prostředí, kde mohl vidět sluneční vítr, cítit čáry magnetických polí a sledovat jednotlivé ionty a dokonce paprsky kosmického záření, když ve vakuu prolétaly kolem něj a skrz něj. Dem Lia zašeptala: „Vypni v soláriu všechny senzory kromě holokamer.“

Saigjóovo mlčení znamenalo souhlas.

Dem Lia si všimla, že Dalekoletec najednou zamrkal, jako by někdo zhasl prudké světlo, které mu svítilo do očí. Pak se podíval na Dem Liu a lehce pokynul hlavou. Zvláštní štěrbina úst, oddělená od světa vrstvou silového pole a čirého ektodermálního plazmatu, se zkřivila do grimasy, kterou žena Spektrální Šroubovice mohla považovat za úsměv.

Právě hovořila templářka Reta Kasteen. „… takže jsme prošli tím, co se stalo počátkem Světové sítě a opustili lidský vesmír přibližně v době, kdy se ustavovala Hegemonie. Odešli jsme ze systému Centauri nějakou dobu potom, co skončila původní Hegira. Naše semenná loď se pravidelně vynořovala do skutečného prostoru – na naší cestě se k nám připojili templáři z Božího Háje – takže jsme měli hrubé zprávy a občas i informace z první ruky o tom, kam směřuje společnost mezihvězdné Světové sítě. Pokračovali jsme v cestě.“

„Proč tak daleko?“ zeptal se Patek Georg.

Odpověděl vrchní větevník: „To je prosté, pokazila se nám loď. Celá staletí nás udržovala v hlubokém kryogenním spánku a během té doby její program ignoroval systémy vhodné k založení orbitálního stromosvěta. Nakonec si loď uvědomila svou chybu – ale mezitím už dvanáct set z nás zemřelo v kryogenních kójích, které nebyly zkonstruovány na tak dlouhou cestu – zpanikařila a začala nás vyhazovat z hawkingovského prostoru v každém systému. Ale vždy jsme našli jen obvyklou sestavu hvězd, které buď nemohly udržet při životě stromový kruh vypěstovaný templáři, nebo byly smrtelné pro Vyvržence. Z lodních záznamů víme, že nás málem vysadila do systému dvojhvězdy, z níž jednu složku tvořila černá díra zející vedle rudého obra.“

„To by mohlo být velmi zajímavé, pozorovat zblízka přírůstkový disk,“ poznamenala Den Soa se slabým úsměvem.

I tenké rty vrchního větevníka se zvlnily v úsměvu. „Ano, během týdnů nebo měsíců, které by nám zbyly, než bychom zahynuli. Namísto toho sebrala loď poslední zbytky rozumu, provedla ještě jeden skok a našla toto dokonalé řešení – dvojhvězdu s bílou hvězdou, jejíž heliosféra nám Vyvržencům naprosto vyhovuje, a s už vybudovaným stromovým pásem.“

„Kdy to bylo?“ zeptala se Dem Lia.

„Před asi dvanácti sty třiceti lety,“ odvysílal Dalekoletec.

Templářská žena se předklonila a pokračovala. „První věc, kterou jsme zjistili byla, že tento lesní prstenec nemá nic společného s biogenetikou, kterou jsme vyvinuli v Božím Háji, abychom mohli konstruovat naše krásné tajné hvězdostromy. Tato DNA byla svým řetězením a funkcemi tak cizí, že jakékoli zasahování do ní by mohlo celý lesní prstenec zabít.“

„Mohli jste založit vlastní prstenec, který by rostl kolem toho původního,“ domnívala se Ces Ambre. „Nebo se pokusit o hvězdostromovou sféru, jako to udělali jiní Vyvrženci.“

Pravý hlas Stromu Réta Kasteen přikývla. „Právě jsme s tím začali – zakládali jsme protogenní růstová centra několik set kilometrů od místa, kde jsme v listech a větvích toho cizího prstence zakotvili semennou loď, když…“ Odmlčela se, jako by hledala správná slova.

„Přišel Ničitel,“ odvysílal Dalekoletec.

„Ničitel je ta loď, kterou právě pozorujeme, jak se přibližuje k vašemu prstenci?“ zeptal se Patek Georg.

„Ta samá,“ odpověděl Dalekoletec. I v rádiovém přenosu to znělo, jako by ta dvě slova vyplivl.

„To samé monstrum z pekla,“ dodal vrchní větevník.

„Zničila vaši semennou loď,“ řekla Dem Lia. To byl důvod, proč Vyvrženci patrně nemají žádné kovy a proč kolem tohoto cizího prstence neroste další, vypěstovaný templáři.

Dalekoletec zavrtěl hlavou. „Sežrala naši semennou loď společně s více než dvaceti osmi tisíci kilometry stromového pásu – všechny listy, ovoce, kyslíkové lusky, vodní Úponky – dokonce i naše protogenní růstová centra.“

„V té době ještě nebylo mnoho plně adaptovaných Vyvrženců,“ doplnila Réta Kasteen. „Adaptovaní se pokoušeli zachránit ostatní, ale mnoho tisíc lidí zemřelo při oné první návštěvě Ničitele… Požírače… Stroje. Je vidět, že pro něj máme mnoho jmen.“

„Loď z pekla,“ pronesl vrchní větevník a Dem Lia si uvědomila, že to téměř určitě myslí doslova, jako by na základě nenávisti k onomu stroji vzniklo celé náboženství.

„Jak často přilétá?“ zeptala se Den Soa.

„Každých padesát sedm let,“ odpověděla templářka. „Přesně.“

„Ze systému rudého obra?“

„Ano,“ odvysílal Dalekoletec. „Od pekelné hvězdy“

„Pokud znáte jeho dráhu,“ řekla Dem Lia, „nemůžete s dostatečným časovým předstihem odhadnout, kterou část vašeho prstence… zničí, sežere? Nemůžete ty oblasti nechat neobydlené nebo je aspoň včas evakuovat? Koneckonců, větší část prstence musí být prázdná… povrch prstence musí odpovídat více než půl milionu Starých Zemí nebo Hyperionu.“

Vrchní větevník Keel Redt se opět lehce usmál. „Právě teď – je to asi sedm nebo osm standardních dnů – Ničitel se svou obrovskou hmotností nejen dokončil zpomalovací kruh, ale provedl sérii složitých manévrů, které ho navedou k obydlené části prstence. Vždycky zaútočí na obydlenou část. Před sto čtyřmi lety přistál v hroznu kyslíkových lusků, kde si vytvořilo domovy více než dvacet milionů našich neúplně adaptovaných Vyvrženců. Byly tam přepravní trubice, mosty, věže, platformy pro celá města a uměle pěstované životadárné lusky, které pomalu rostly více než šest set standardních let.“

„Všechno zničené,“ řekla Pravý hlas Stromu Réta Kasteen se smutkem v hlase. „Sežrané. Sklizené.“

„Byly velké ztráty na životech?“ zeptala se Dem Lia tiše.

Dalekoletec zavrtěl hlavou a odvysílal: „Miliony plně adaptovaných Vyvrženců se spojily, aby evakuovaly ty, kdo dýchají kyslík. Zemřela necelá stovka.“

„Pokoušeli jste se nějak komunikovat s tím… strojem?“ otázal se Peter Dělen Dem Tae.

„Celá staletí,“ hlas Rety Kasteen se rozechvěl rozrušením. „Použili jsme rádio, maser, těch několik holovysílaček, které ještě máme, Dalekoletcovi lidé použili dokonce pole svých křídel – po tisících – aby odvysílali zprávy v jednoduchém matematickém kódu.“

Pět lidí z Amoietské Spektrální Šroubovice čekalo.

„Nic,“ řekl vrchní větevník bezvýrazným hlasem. „Přiletí, vybere si obydlený úsek prstence a sežere jej. Nikdy jsme nedostali odpověď.“

„Domníváme se, že je plně automatizovaný a velmi starý,“ vysvětlila Réta Kasteen. „Možná miliony let. Je stále ovládán programem vyvinutým v době, kdy byl vypěstován ten cizí prstenec. Sklízí celé obrovské úseky prstence, větve, listy, cévy s miliony galonů vody vytvořené prstencem… pak se vrátí do systému rudé hvězdy a po nějaké době je opět tady.“

„Kdysi jsme si mysleli, že v systému rudého obra zůstala planeta,“ odvysílal Dalekoletec. „Svět, který se před námi neustále skrývá na druhé straně toho zlého slunce. Svět, jehož obyvatelé si vybudovali tento prstenec jako zdroj své obživy, pravděpodobně ještě předtím, než se jejich slunce G2 proměnilo v obra, a kteří pokračují ve svých sklizních bez ohledu na utrpení, jež nám tím působí. Ale už si to nemyslíme. Žádná taková planeta neexistuje. Teď věříme, že Ničitel jedná sám na základě starého slepého programu, že sklízí části prstence a ničí naše osady, aniž by k tomu měl rozumný důvod. Ať už v systému rudého obra žil kdokoli – nebo cokoli – už jej dávno opustil.“

Dem Lia si přála, aby byla u tohoto rozhovoru přítomna Kem Loi, astronomka. Věděla, že je na velitelské palubě a sleduje přenos. „Cestou do systému této dvojhvězdy jsme neviděli žádné planety,“ řekla velitelka se zelenou páskou. „Zdá se nám vysoce nepravděpodobné, že by jakýkoli obydlený svět přežil přeměnu hvězdy G2 v rudého obra.“

„Přesto Ničitel prolétá na každé své cestě velmi blízko té strašlivé rudé hvězdy,“ namítl vyvrženecký vrchní větevník. „Možná, že jim zůstalo nějaké uměle vytvořené prostředí – vesmírný domov – vyhloubené asteroidy. Prostředí, jehož obyvatelé potřebují k přežití tento prstenec. Ale to neomlouvá všechny ty masakry.“

„Pokud měli prostředky, aby vybudovali tuto loď, mohli prostě systém opustit, když ve vývoji hvězdy G2 nastal kritický okamžik,“ poznamenal Patek Georg. Podíval se na Dalekoletce. „Zkusili jste ten stroj zničit?“

Bezretná ústa pod ektopolem na Dalekoletcově podivné tváři se roztáhla do úsměvu připomínajícího ještěrku. „Mnohokrát. Desítky tisíc skutečných Vyvrženců zemřely. Ten stroj má obranný systém, který nás sežehne na popel ze vzdálenosti sta tisíc kilometrů.“

„To je možná jen protimeteorická obrana,“ řekla Dem Lia.

Dalekoletcův úsměv se rozšířil a začal působit děsivým dojmem. „Pokud ano, může posloužit i jako velice účinná zbraň. Můj otec zahynul při posledním pokusu o útok.“

„Pokusili jste se proniknout do systému rudého obra?“ zeptal se Peter Dělen.

„Nezůstalo nám žádné vesmírné plavidlo,“ odpověděla templářka.

„Tak na vašich vlastních křídlech?“ Peter si očividně v hlavě spočítal, jak dlouho by taková cesta mohla trvat. Roky – při rychlostech letu na slunečním větru možná desetiletí – ale vzhledem k průměrné délce života Vyvrženců se to dalo zvládnout.

Dalekoletec učinil rukou s dlouhými prsty vodorovné gesto. „Heliosférická turbulence jsou příliš velké. Ale přesto jsme se o to pokoušeli nesčetněkrát. Výpravy, na něž vyrážely desítky a vrátili se jednotlivci nebo vůbec nikdo. Na jedné takové výpravě před šesti vašimi standardními lety zahynul můj bratr.“

„A sám Dalekoletec byl těžce zraněn,“ dodala Reta Kasteen tiše. „Šedesát osm nejlepších vesmírných cestovatelů odletělo – vrátili se dva. Na záchranu Dalekoletcova života jsme vynaložili všechno, co nám zbylo z lékařské vědy, což pro něj znamenalo dva roky ve vyživovacím a zotavovacím lusku.“

Dem Lia si odkašlala. „Co chcete, abychom udělali?“

Dva Vyvrženci a templářka se naklonili. Za všechny promluvil vrchní větevník Keel Redt. „Pokud, jak se vy domníváte a my jsme přesvědčeni, nezůstal v systému rudého obra žádný obydlený svět, zabijte Ničitele. Zničte ten žací stroj. Zachraňte nás před tím nesmyslným, zastaralým a nekonečným soužením. Odměníme se vám tak dobře, jak jen budeme moci – jídlem, ovocem, takovým množstvím vody, jaké budete na svou cestu potřebovat, pokročilými genetickými technologiemi, vědomostmi o sousedních systémech, čímkoli.“

Lidé ze Spektrální Šroubovice na sebe pohlédli. Nakonec Dem Lia řekla: „Pokud se tady cítíte příjemně, ráda bych se zároveň s dalšími třemi z nás na chvíli omluvila, abychom mohli projednat vaši žádost. Ces Ambre bude potěšena, bude-li moci s vámi zůstat a popovídat si, pokud si to budete přát.“

Vrchní větevník učinil oběma dlouhými pažemi zakončenými velkýma rukama široké gesto. „Cítíme se velice příjemně. A jsme více než potěšeni možností pohovořit si s ctihodnou paní Ambre – ženou, která viděla Aeneina manžela.“

Dem Lia si všimla, že mladou templářku Retu Kasteen tato vyhlídka viditelně uchvátila.

„A pak nám sdělíte své rozhodnutí, ano?“ odvysílal Dalekoletec, z jehož voskovitého těla, obrovských očních mémbrán a nelidského vzhledu naskakovala Dem Lii husí kůže. Toto byl tvor, který se živil světlem, dokázal načerpat tolik energie, že z ní pak vytvořil stovky kilometrů dlouhá křídla, recykloval svůj vlastní vzduch, výměšky a vodu a žil v prostředí absolutního chladu, horka, radiace a vakua. Lidstvo urazilo dlouhou cestu od prvních hominidů v Africe na Staré Zemi.

A když řekneme ne, pomyslela si Dem Lia, vrhne se něco přes tři sta tisíc rozzlobených Vyvrženců stejných jako on na naši loď podobně jako rozzuření Havajané, když obrátili svůj hněv proti kapitánu Jamesi Cookovi poté, co je přistihl, jak mu vytahují z lodi hřebíky. Dobrý kapitán nejenže skončil strašlivou smrtí, ale jeho tělo bylo vykucháno, nakrájeno na kousky a uvařeno. Ale hned, jakmile ji to napadlo, věděla Dem Lia, že tito Vyvrženci by na Šroubovici nezaútočili. Přesvědčovala ji o tom celá její intuice. A i kdyby to udělali, dodala si v duchu, naše zbraně by je všechny vymazaly z vesmíru za dvě celé šest desetin sekundy. Pocítila stud a také trochu nevolnost, že ji napadají takové myšlenky, rozloučila se a se třemi ostatními sjela výtahem na velitelskou palubu.

„Viděla jsi ho,“ řekla Pravý hlas Stromu Réta Kasteen jakoby bez dechu, „Aeneina manžela?“

Ces Ambre se usmála. „Bylo mi čtrnáct standardních let. A je to už velice dávno. Přenášel se z jednoho světa na druhý a zůstal několik dnů v domově mé druhé rodičovské trojice, protože byl nemocný – měl ledvinový kámen – a pak ho paxští vojáci drželi v zajetí a čekali, až jim pošlou někoho, kdo by ho vyslechl. Moji rodiče mu pomohli uprchnout. Bylo to velmi málo dní před velmi mnoha lety.“ Opět se usmála. „A v té době ještě nebyl Aeneiným manželem. Nepřijal svátost její DNA, dokonce si ještě ani neuvědomoval, co bude její krev a učení znamenat pro lidskou rasu.“

„Ale viděla jsi ho,“ naléhal vrchní větevník Keel Redt.

„Ano. Většinu té doby blouznil a měl velké bolesti. Paxští vojáci ho připoutali k posteli mých rodičů.“

Reta Kasteen se předklonila. „Měl kolem sebe něco jako… auru?“

„Ale ano,“ Ces Ambre se tiše zasmála. „Dokud ho moji rodiče neumyli houbou. Mnoho dnů namáhavě cestoval.“

Oba Vyvrženci a templářka se zklamaně opřeli v křeslech.

Ces Ambre se dotkla kolena templářské ženy. „Omlouvám se za svou prostořekost – vím, jak důležitou roli hrál Raul Endymion v celé naší historii – ale bylo to velmi dávno, všude vládl zmatek a já jsem v té době na Vitus-Gray-Balianu B byla vzpurnou dívkou, která chtěla opustit svou Spektrální komunitu a v nejbližším paxském městě přijmout kruciform.“

Všichni tři její posluchači sebou viditelně trhli. Na dvou tvářích, z nichž se daly číst pocity, se zračil šok. „Ty jsi chtěla přijmout toho… toho… parazita do svého těla?“

Jako část Aeneina Sdíleného Okamžiku každý člověk, ať se nacházel kdekoli, viděl – poznal – cítil celou podobu skutečnosti, jež se skrývala za „kruciformem nesmrtelnosti“ – parazitickou hmotou spojů umělé inteligence, již vytvářelo Technojádro v reálném prostoru a která v každém hostitelském těle využívala neuronů a synapsí, jak jí to nejlépe vyhovovalo, a často svého lidského hostitele zabila, protože tak mohla využít propojenou neuronovou síť nejtvořivějším způsobem – během několika posledních sekund neurálního rozpojení před smrtí. Církev pak zužitkovala technologii Technojádra ke vzkříšení lidského těla, v němž byl křížový parazit Jádra s každou smrtí a vzkříšením stále silnější a rozvinutější.

Ces Ambre pokrčila rameny. „Tehdy představoval nesmrtelnost. A příležitost dostat se z té zaprášené vesničky do skutečného světa – Paxu.“

Tři Vyvrženečtí diplomaté na ni jen beze slova hleděli. Ces Ambre si odhrnula u krku okraj roucha, aby viděli začátek jizvy v místě, kde jí Aeneané vyňali z těla kruciform. „Byla jsem unesena na jeden ze zbývajících paxských světů a devět let jsem v sobě nosila kruciform,“ řekla tak tiše, že její hlas sotva dolehl ke třem diplomatům. „A většina této doby byla po Aeneině Sdíleném Okamžiku – po úplném odhalení plánu Jádra na zotročení všech, kdo v sobě tu odpornou věc nosili.“

Pravý hlas Stromu Reta Kasteen vzala Ces Ambriny ruce do svých. „Ale přesto jsi odmítla stát se Aeneankou, když tě osvobodili. Vrátila ses k tomu, co zbylo ze tvé vlastní staré kultury.“

Ces Ambre se usmála. V očích měla slzy a ty oči najednou vypadaly mnohem starší. „Ano. Cítila jsem, že to svému lidu dlužím – za to, že jsem jej v období krize opustila. Někdo musel dál udržovat kulturu Spektrální Šroubovice. Ve válkách jsme hodně ztratili. A ztratili jsme ještě více, když nám Aeneané nabídli, abychom se k nim připojili. Těžko se odmítá stát se podobným bohu.“

Dalekoletec vydal zvuk, který se podobal silnému statickému výboji. „To je věc, které se kromě Ničitele bojíme nejvíc. Na lesním prstenci dnes nežije nikdo, kdo osobně zakusil Sdílený Okamžik, ale známe jeho podrobnosti – úžasné pochopení empatie a pojivé síly Prázdnoty, jež svazuje, Aeneino vědomí, že mnoho Aeneanů bude schopno se přenášet – volně se přenášet – na kterékoli místo ve vesmíru. Vznikla tady Aeneina církev a přinejmenším čtvrtina naší populace by se okamžitě vzdala svého vyvrženeckého a templářského dědictví a stala se Aeneany.“

Ces Ambre si přejela dlaní přes tvář a znovu se usmála. „Pak je jasné, že tento systém žádný Aenean nikdy nenavštívil. A vy byste si měli pamatovat, že Aenea trvala na tom, že nebudou existovat žádné ‚Aeneiny církve‘, žádné uctívání a zbožňování a svatořečení. To bylo v jejích myšlenkách během Sdíleného Okamžiku prvořadé.“

„My víme,“ přikývla Réta Kasteen. „Ale když chybí možnost volby a vědění, kultury se často obracejí k náboženství. A naděje, že se na palubě vaší lodi nachází Aenean, byla jedním z důvodů, proč jsme vaši velkou loď přivítali s takovým nadšením a rozechvěním.“

„Aeneané nepřicházejí na palubách vesmírných plavidel,“ řekla Ces Ambre jemně.

Trojice přikývla. „Až a jestli vůbec ten den nadejde,“ odvysílal Dalekoletec, „bude záležet na svědomí každého Vyvržence a templáře, jak se rozhodne. Co se týká mne, já se budu vždycky vznášet na velkých vlnách slunečního větru.“

V tom okamžiku se vrátila Dem Lia se třemi ostatními.

„Rozhodli jsme se pomoci,“ řekla. „Ale musíme si pospíšit.“

V celém vesmíru neexistovala síla, která by Dem Liu, osm zbývajících mužů a žen nebo pětici umělých mozků přinutila riskovat osud Šroubovice v přímém střetu s Ničitelem, Žencem nebo jak všelijak Vyvrženci svou nemesis nazývali. Nebyl to jen konstruktérský rozmar, že tři tisíce environmentálních buněk, v nichž spalo hlubokým kryogenním spánkem 684 300 pionýrů Spektrální Šroubovice, mělo vejčitý tvar. Tato kultura si nesla všechna svá vejce v jednom košíku – doslova – a rozhodně neměla v úmyslu posílat tento košík do boje. Bašo a několik dalších umělých mozků už tak znepokojeně rozebírali blízkost přilétající ničivé lodi. Vesmírné bitvy se daly snadno svádět na vzdálenost dvaceti osmi AJ – zatímco tradiční lasery, střely nebo částicové paprskomety potřebovaly k překonání této vzdálenosti více než sto devadesát šest minut – hegemonské, paxské a vyvrženecké lodi nesly hyperkinetické střely schopné skočit do hawkingovského prostoru a zase z něj vyskočit. Loď mohla být zničena dřív, než její radar zaznamenal přítomnost blížící se střely. Vzhledem k tomu, že se „žnec“ plížil po své stanovené dráze podsvětelnou rychlostí, zdálo se nepravděpodobné, že by měl na palubě C-plusové zbraně, ale „nepravděpodobné“ bylo slovo, které odnepaměti obracelo vniveč plány a osudy válečníků.

Na žádost techniků Spektrální Šroubovice přebudovali Aeneané Šroubovici tak, že byla skutečně modulární. Až dospěje k vysněné planetě obíhající kolem dokonalého slunce, jednotlivé sekce se uvolní, aby se z nich staly sondy a letadla a přistávací moduly a ponorky a kosmické stanice. Každá ze tří tisíc jednotlivých environmentálních buněk mohla samostatně přistát a stát se kolonizační základnou, ačkoliv v plánu bylo vybrat místa pro přistání až po pečlivém průzkumu nového světa. Ve chvíli, kdy Šroubovice dokončí rozebírání sebe samé na moduly a sondy a raketoplány a velitelské středisko a hlavní fúzní jádro, nezůstane na oběžné dráze skoro nic s výjimkou obrovských Hawkingových pohonných jednotek s údržbovými programy a roboty, kteří se postarají, že budou v perfektním stavu ještě za mnoho staletí, pokud ne tisíciletí.

„Vezmeme průzkumnou sondu, abychom si toho Ničitele prohlédli zblízka,“ rozhodla Dem Lia. Byl to jeden z menších modulů, přizpůsobený spíše vakuu než pro vstup do atmosféry, ačkoliv byl schopen nevelkých úprav. Ale v porovnání s většinou mírumilovných subkomponentů Šroubovice byla sonda po zuby ozbrojená.

„Můžeme vás doprovázet?“ zeptal se vrchní větevník Kecl Redt. „Nikdo z naší rasy se k tomu stroji nedostal blíže než na sto tisíc kilometrů, aniž by to nezaplatil smrtí.“

„Beze všeho,“ dovolila Dem Lia. „Sonda je dost velká na to, aby se do ní vešlo třicet nebo čtyřicet lidí, a my poletíme jen tři. Budeme udržovat vnitřní omezovací pole na jedné desetině g a přizpůsobíme i sedadla.“

Sonda se více než čemukoli jinému podobala staré fúzní lodi a letěla blížícímu se stroji vstříc se zrychlením 250 g s vnitřním ochranným polem na nekonečné předimenzovanosti a vnějším zvýšeným na maximum třídy dvanáct. Pilotovala Dem Lia. Den Soa se všemi dostupnými prostředky pokoušela s obří lodí komunikovat; vysílala mírumilovné výzvy na všech pásmech od primitivních rádiových vln až po modulované tachyonové impulsy. Žádná odpověď. Patek Georg Dem Mio byl zabrán do obranně/protiútočných virtuálních simulací. Hosté seděli v zadní části velitelské kabiny a přihlíželi. Saigjó se rozhodl, že je bude doprovázet, a jeho masivní holoobraz nyní seděl s nahou hrudí a zkříženýma nohama na pultu poblíž čelního okna. Dem Lia řídila sondu tak, aby její dráha nevedla přímo proti monstróznímu stroji pro případ, že má jednoduchou protimeteorickou obranu; pokud budou pokračovat podle současných souřadnic, minou loď o desítky tisíc kilometrů nad rovinou ekliptiky.

„Začal nás sledovat jeho radar,“ hlásil Patek Georg, když se ocitli ve vzdálenosti šesti set tisíc kilometrů a začali zpomalovat. „Pasivní radar. Žádná aktivace zbraní. Zdá se, že nás zkoumá jen tím jedním radarem. Nezjistí, jestli se na palubě sondy nacházejí nějaké formy života, nebo ne.“

Dem Lia přikývla. „Saigjó,“ nařídila tiše, „ve vzdálenosti dvou set tisíc kilometrů uprav souřadnice tak, abychom té věci zkřížili cestu.“

Buclatý mnich pokynul hlavou.

O něco později stroje a pohonné jednotky sondy změnily zvuk, hvězdné pole se otočilo a hlavní okno vyplnil obraz obrovské lodi. Byl zvětšen tak, jako by se nacházeli pouhých pět set kilometrů od trupu. Obludné plavidlo bylo nepopsatelně neohrabané, zkonstruované pouze do vakua, vpředu zakončené kovovými zuby a rotačními čepelemi zasazenými do jakýchsi čelistí a zbytek vypadal jako troska starého vesmírného sídla, které bylo tisíciletí po tisíciletí bez rozmyslu rozšiřováno a pak jakoby pokryto bradavicemi, laloky, puchýři, vředy a chlupy. „Vzdálenost sto osmdesát tři tisíc kilometrů a zmenšuje se,“ ohlásil Patek Georg.

„Podívejte, jak je to zčernalé,“ zašeptala Den Soa.

„A otlučené,“ odvysílal Dalekoletec. „Žádný z našich lidí tu věc z takové blízkosti ještě neviděl. Podívejte se na ty krátery v nánosech těžkého uhlíku. Vypadá jako starý černý měsíc, který byl neustále bombardován drobnými meteority.“

„Ale opravený,“ připomněl vrchní větevník mrzutě. „Pořád funguje.“

„Vzdálenost sto dvacet tisíc kilometrů a zmenšuje se,“ hlásil Patek Georg. „K vyhledávacímu radaru se připojil další.“

„Obranné prostředky?“

Dem Liin hlas zněl klidně.

Odpověděl jí Saigjó. „Zapnuto pole třídy dvanáct. Aktivovány vychylovače CPB. Hyperkinetické střely připraveny. Plazmové štíty na maximu. Protiútočné střely připraveny a pod pozitivní kontrolou.“ To znamenalo, že Dem Lia i Patek Georg mohli dát příkaz k jejich vypuštění nebo – kdyby všichni lidé na palubě zahynuli – to mohl udělat Saigjó.

„Vzdálenost sto pět tisíc kilometrů a zmenšuje se.“ řekl Patek Georg. „Relativní delta-v klesá na sto metrů za sekundu. Zapojeny tři další radary.“

„Nějaké jiné vysílání?“ zeptala se Dem Lia sevřeným hlasem.

„Negativní,“ ozvala se Dem Soa u svého virtuálního pultu. „Ten stroj vypadá, že až na ten primitivní radar je slepý a hluchý. Absolutně žádné známky života na palubě. Vnitřní spojení naznačuje, že má… inteligenci… ale ne skutečný umělý mozek. Spíš počítače. Mnoho řad fyzických počítačů.“

„Fyzických počítačů?“ Dem Lia byla otřesena. „Myslíš tím křemík… čipy… technologii doby kamenné?“

„Nebo jen nepatrně vyšší,“ potvrdila Den Soa od pultu. „Registrujeme snímače magnetické bublinkové paměti, ale nic složitějšího.“

„Jedno sto tisíc kilometrů…“ začal Patek Georg, ale vzápětí se sám přerušil. „Ta mašina na nás střílí!“

Vnější ochranné pole na zlomek sekundy zazářilo.

„Tucet CPBécek a dvě hrubé laserové střely,“ řekl Patek Georg ze svého virreálného stanoviště. „Velmi slabé. Pole třídy jedna by je hravě odrazilo.“

Ochranné pole opět bliklo.

„Stejná kombinace,“ oznámil Patek. „Poněkud menší energetický náboj.“

Další zabliknutí.

„Opět menší náboj. Myslím, že do nás buší vším, co má a nedokáže dost rychle obnovit energii na původní hodnotu. Je to skoro určitě jen protimeteorická obrana.“

„Jen abychom si nebyli až příliš jisti,“ podotkla Dem Lia. „Ale teď zjistíme, jak jsou na tom se skutečnou obranou.“

Den Soa se na ni vyděšeně podívala. „Chystáš se na to zaútočit?“

„Chystám se zjistit, jestli na to můžeme zaútočit,“ odpověděla jí Dem Lia. „Pateku, Saigjó, zaměřte prosím jednu střelu na horní roh tady toho výrůstku…“ Ukázala jehlovým laserovým snímačem na zčernalý a potlučený ploutvovitý tvar, který by mohl být dva kilometry vysokým chladičem „… a jednu hyperkinetickou střelu…“

„Velitelka!“ vykřikla Den Soa.

Dem Lia se podívala na mladší ženu a zvedla si prst k ústům. „Jednu hyperkinetickou střelu s odstraněnou plazmovou hlavicí na přední dolní část přesně k okraji toho otvoru.“

Patek Georg zopakoval příkaz umělému mozku, který zobrazil a potvrdil souřadnice cíle.

CPB udeřilo téměř vzápětí a vytvořilo do ploutvovitého chladiče sedmdesátimetrovou díru. „Zapojil pole třídy nula celá šest,“ ohlásil Patek Georg. „Zdá se, že je to jeho nejvyšší stupeň obrany.“

Hyperkinetická střela pronikla ochranným polem jako kulka máslem a zasáhla cíl o okamžik později. Prolétla šedesáti metry zčernalého kovu a o kus zvětšila sběrný otvor „sklizňového“ stroje. Všichni na palubě sondy sledovali tichý výbuch a téměř krásný oblak odpařeného kovu, který se zvedl v místě nárazu a spolu s kusy trosek se rozptýlil v okolí. Obrovský stroj na útok neodpověděl.

„Kdybychom tam nechali bojovou hlavici,“ zamumlala Dem Lia, „dívali bychom se teď na tisíc kilometrů explodujícího Ničitele.“

Vrchní větevník Keel Redt se na sedadle předklonil. Navzdory desetinovému g poli měla všechna sedadla zabezpečovací systém. Ten jeho byl zapojen.

„Prosím,“ Vyvrženec se zazmítal v popruzích a vzduchových vacích. „Zničte to hned teď. Zastavte to hned teď.“

Dem Lia se otočila, aby viděla na oba Vyvržence a templářku. „Ještě ne. Nejdřív se musíme vrátit na Šroubovici.“

„Ztratíme další drahocenný čas,“ odvysílal Dalekoletec nečitelným tónem.

„Ano,“ připustila Dem Lia. „Ale pořád ještě nám zbývá šest standardních dnů, než začne sklizeň.“

Sonda zvýšila rychlost a zamířila pryč od zčernalého, otlučeného a čerstvě zjizveného mostra.

„Takže ho nezničíte?“ zeptal se vrchní větevník, zatímco sonda letěla ke Šroubovici.

„Zatím ne,“ odpověděla Dem Lia. „Pořád ještě může sloužit rase, která ho vybudovala.“

Mladá templářka vypadala, že nemá daleko k slzám. „Ale vaše vlastní přístroje – mnohem důmyslnější než naše teleskopy – vám řekly, že v systému rudého obra nejsou žádné planety.“ Dem Lia přikývla. „Ale vy sami jste se zmínili o možnosti kosmických sídlišť, vyhloubených asteroidů… náš průzkum nebyl ani pečlivý, ani úplný. Soustředili jsme se na to, abychom do vašeho systému vstoupili co nejbezpečněji, a neprováděli jsme důkladný průzkum systému rudého obra.“

„Kvůli tak malé pravděpodobnosti,“ ozval se vrchní větevník plochým bezvýrazným hlasem, „jste ochotni obětovat životy tolika našich lidí?“

V Dem Liiné podzvukovém okruhu se ozval Saigjóův šepot. „Umělé mozky analyzovaly situaci, při níž by několik milionů Vyvrženců zaútočilo prostřednictvím svých solárních křídel na Šroubovici.“

Dem Lia čekala, ale stále se dívala na vrchního větevníka.

„Loď by je přemohla,“ dokončil umělý mozek, „ale existuje jistá pravděpodobnost poškození.“

Dem Lia řekla vrchnímu větevníkovi: „Chceme se vydat se Šroubovicí do systému rudého obra. Budeme rádi, když nás doprovodíte.“

„Jak dlouho bude ta cesta trvat?“ zeptal se Dalekoletec.

Dem Lia se podívala na Saigjóa. „Devět dnů při maximálním výkonu fúzních motorů,“ řekl umělý mozek. „A bude třeba provést zrychlovací manévr v přísluní, takže nezbude dost času na průzkum všech asteroidů nebo meteoritických polí, jestli se tam někde neskrývá život.“

Oba Vyvrženci vrtěli hlavami. Réta Kasteen si stáhla kápi do očí.

„Je tady ještě jedna možnost,“ řekla Dem Lia. Podívala se na Saigjóa a ukázala na Šroubovici, která vyplňovala centrální okno. Tisíce Vyvrženců se na svých energetických křídlech rozlétlo na strany, aby sonda mohla proniknout ochranným polem lodi a zakotvit.

Shromáždili se v soláriu, aby rozhodli. Všech deset lidí – Den Soina manželka a manžel byli také přizváni k hlasování, ale rozhodli se zůstat v kajutách pro posádku – všech pět umělých mozků a tři představitelé Lidu lesního prstence. Dalekoletec stále vysílal obraz a zvuk třem stům tisíc Vyvrženců čekajících u lodi i miliardám těch, kdo zůstali na obrovské křivce stromového kruhu za nimi.

Ticho v soláriu bylo téměř hmatatelné. „Situace je taková.“ shrnula Dem Lia. „Všichni víte, že Šroubovice, naše loď, má Aeneany upravený Hawkingův pohon. Náš let nadsvětelnou rychlostí poškozuje Prázdnotu, jež svazuje, ale tisíckrát méně než hegemonické nebo paxské lodě. Aeneané nám tuto cestu dovolili.“ Drobná žena se zeleným pruhem na turbanu se odmlčela a podívala se na oba Vyvržence a templářskou ženu. Pak pokračovala. „Můžeme dospět do systému rudého obra za…“

„čtyři hodiny k dosažení relativistické rychlosti, pak skok,“ řekla Res Sandre. „Kolem šesti hodin bude trvat zpomalení do systému rudého obra. Dva dny na průzkum. A dalších deset hodin na návrat.“

„Což, dokonce i s nějakým zpožděním, bude stačit, aby se Šroubovice vrátila o dva dny dřív, než Ničitel začne sklízet. Pokud v systému rudého obra nenajdeme žádné známky života, použijeme sondu a stroj zničíme.“

„Ale…“ nakousl vrchní větevník Kecl Redt s naprosto lidským ironickým úsměvem. Ale tvář měl zachmuřenou.

„Ale v systému tak těsné dvojhvězdy je použití Hawkingova pohonu příliš nebezpečné,“ pokračovala Dem Lia bezvýrazným hlasem. „Skoky na tak krátkou vzdálenost jsou samy o sobě velmi ošidné, ale vezmeme-li v úvahu plyny a hmotu, kterou rudý obr vyvrhuje…“

„Máš pravdu. To by bylo nerozumné.“ To vysílal Dalekoletec. „Můj klan si z generace na generaci předává vědomosti o lodní technice. Žádný velitel vyvrženecké semenné lodi by v systému této dvojhvězdy neprovedl skok.“

Pravý hlas Stromu Réta Kasteen hleděla z jedné tváře na druhou. „Ale máte tyhle silné fúzní motory…“

Dem Lia přikývla. „Bašo, za jak dlouho se dostaneme do systému rudého obra při maximálním tahu fúzních motorů?“

„Tři a půl dne cesty do systému,“ řekl umělý mozek s propadlými tvářemi. „Dva dny na průzkum. Tři a půl dne zpět.“

„Neexistuje žádný způsob, jak tu cestu zkrátit?“ zeptala se žlutá Oam Rai. „Omezit bezpečnostní opatření? Zvýšit výkon motorů?“

Odpověděl jí Saigjó. „Devět dnů bylo vypočítáno pro situaci, kdy jsou všechna bezpečnostní opatření zrušena a fúzní motory pracují na sto dvanáct procent své kapacity.“ Smutně zavrtěl lysou hlavou. „Ne, nejde to.“

„Ale Hawkingův pohon..,“ začala Dem Lia a všichni v místnosti zatajili dech, kromě Dalekoletce, který v tradičním smyslu slova nedýchal vůbec. Zvolená velitelka Spektrální Šroubovice se otočila k umělým mozkům. „Jaká je pravděpodobnost katastrofy, když se o to pokusíme?“

Vystoupila paní Murasaki. „Oba přechody – do i z hawkingovského prostoru – nastanou příliš blízko Rocheovy meze systému této dvojhvězdy. Pravděpodobnost naprostého zničení Šroubovice odhadujeme na dvě procenta, poškození některého z lodních systémů na osm procent a zvláštní poškození sítě pečující o udržení života v environmentálních buňkách na šest procent.“

Dem Lia se podívala na Vyvržence a templářku. „Šestiprocentní pravděpodobnost, že ztratíme stovky – tisíce – našich spících příbuzných a přátel. Těch, které jsme povinni chránit, dokud nedorazíme do cíle. A dvouprocentní pravděpodobnost, že při tom pokusu zahyne celá naše kultura.“

Dalekoletec smutně přikývl. „Nevím, jaké zázraky přidali Aeneané k vašemu vybavení,“ odvysílal, „ale pokládám ta čísla za podhodnocená. V systému této dvojhvězdy není možné provést skok s Hawkingovým pohonem.“ Rozhostilo se ticho. Nakonec Dem Lia řekla: „Máme možnost zničit ‚sklizňový stroj‘, aniž bychom věděli, jestli v systému rudého obra neexistuje život – možná celá rasa – který je na něm závislý, jakkoli je to nepravděpodobné. A to nemůžeme. Náš morální kodex nám to zakazuje.“

Hlas Rety Kasteen byl velmi slabý. „Chápeme.“

Dem Lia pokračovala. „Můžeme se do systému dopravit konvenčním způsobem a prozkoumat jej. To znamená, že budete muset ještě jednou, naposledy, strpět řádění Ničitele, ale když zjistíme, že v systému rudého obra žádný život není, stroj zlikvidujeme hned, jakmile se vrátíme.“

„Malá útěcha pro tisíce nebo miliony těch, kteří během této poslední návštěvy Ničitele ztratí své domovy nebo dokonce životy,“ řekl vrchní větevník Keel Redt.

„Vůbec žádná útěcha,“ souhlasila Dem Lia.

Dalekoletec se zvedl do celé své čtyřmetrové výšky a v nízké gravitaci se vznesl kousek nad podlahu. „Toto není váš problém,“ odvysílal. „Neexistuje důvod, proč byste měli riskovat životy svých lidi. Děkujeme vám, že jste zvážili…“

Dem Lia zvedla ruku, aby ho přerušila. „Teď budeme hlasovat. Hlasujeme, jestli máme skočit do systému rudého obra prostřednictvím Hawkingova pohonu a vrátit se dříve, než Ničitel začne zabíjet. Pokud tam někde skutečně existuje nějaká cizí rasa, možná se nám během těch dvou dní našeho pobytu v systému podaří navázat s ní kontakt. Možná svůj stroj přeprogramují. Všichni se shodneme, že pravděpodobnost, že při své první návštěvě ‚sežral‘ vaši semennou loď náhodou, je velmi malá. Skutečnost, že neustále sklízí v oblastech, které jste osídlili – na lesním prstenci s povrchem rovným půl milionu Hyperionu – naznačuje, že je tak naprogramován, jako by měl odstraňovat růstové anomálie nebo škůdce.“

Tri diplomaté přikývli.

„Výsledek hlasování bude muset být jednomyslný,“ upřesnila Dem Lia. „Jediné ‚ne‘ znamená, že Hawkingův pohon nepoužijeme.“

Saigjó seděl až dosud se zkříženýma nohama na stole, ale nyní se připojil k ostatním čtyřem umělým mozkům. „Jen kvůli záznamu,“ podotkl malý otylý mnich, „umělé mozky hlasovaly pět k nule proti pokusu použít Hawkingův pohon.“

Dem Lia přikývla. „Zaznamenáno. Ale jen kvůli záznamu, při tomto druhu rozhodování hlasy umělých mozků neplatí. Pouze lid Amoietské Spektrální Šroubovice nebo jeho zástupci mohou určovat svůj vlastní osud.“ Otočila se k ostatním devíti lidem. „Použít Hawkingův pohon, nebo nepoužít. Ano, nebo ne? Následky našeho rozhodnutí ponesou statisíce dalších. Ces Ambre?“

„Ano.“ Žena v modrém rouchu vypadala stejně klidně jako její překvapivě jasné a laskavé oči.

„Jon Mikail Dem Alem?“

„Ano,“ řekl ebenový specialista na systémy důležité pro zachování života zastřeným hlasem. „Ano,“ zopakoval.

„Oam Rai?“

Žena se žlutou paskou zaváhala. Nikdo na palubě neznal rizika pro systémy lodi lépe než ona. Dvouprocentní pravděpodobnost zkázy jí musela připadat jako nemravně hazardní hra. Dotkla se prsty rtů. „Rozhodujeme tady o osudu dvou civilizací,“ zamumlala si očividně sama pro sebe. „Možná tří.“

„Oam Rai?“ zopakovala Dem Lia.

„Ano,“ rozhodla se Oam Rai.

„Kem Loi?“ obrátila se Dem Lia k astronomce.

„Ano.“ Mladá žena se trochu zajíkla.

„Patek Georg Dem Mio?“

Specialista na bezpečnost se usmál. „Ano. Jak říká staré přísloví, bez odvahy není sláva.“

Dem Lia na něho vrhla rozzlobený pohled. „Mluvíš za 684 288 spících lidí, kteří možná nejsou tak zatraceně bezstarostní.“

Úsměv z Patekovy tváře nezmizel. „Hlasuji ano.“

„Dr. Samael Ria Kem Ali?“

Zdravotník se tvářil stejně ustaraně jako Patek lehkomyslně. „Musím říct… tolik neznámých faktorů…“ Rozhlédl se. „Ano,“ prohlásil. „Musíme si být jisti.“

„Peter Dělen Dem Tae?“ zeptala se Dem Lia modrého psychologa.

Starší muž okusoval tužku. Podíval se na ni, usmál se a položil ji na stůl. „Ano.“

„Res Sandre?“

Na okamžik se v očích druhé zelené ženy zableskl vzdor, skoro hněv. Dem Lia se připravila na veto a přednášku, která bude následovat.

„Ano,“ překvapila ji Res Sandre. „Jsem přesvědčena, že je to naše morální povinnost.“

„Den Soa?“

Mladá žena si odkašlala. „Ano. Pojďme se tam podívat.“

Všechny oči se upřely na zvolenou velitelka.

„Já hlasuji ano,“ potvrdila Dem Lia. „Saigjó, připrav všechno na maximální zrychlení směrem k přechodovému bodu pro Hawkingův pohon. Kem Loi, ty, Res Sandre a Oam Rai budete pracovat na určení optimálního přechodového bodu pro pátrání po životě. Vrchní větevníku Redte, Dalekoletče, Pravý hlase Stromu Reto Kasteen, pokud se rozhodnete počkat tady, připravíme vám přechodovou komoru. Přejete-li si letět s námi, vyrážíme okamžitě.“

Vrchní větevník promluvil, aniž se poradil s ostatními. „Přejeme si vás doprovázet, občanko Dem Lio.“

Přikývla. „Dalekoletče, sděl vašemu lidu, aby vyklidil okolí. Budeme zahýbat nad rovinou ekliptiky směrem ven, ale náš fúzní chvost bude ohnivý jako dračí dech.“

Vyvrženec odvysílal: „Už jsem to udělal. Všichni se těší na podívanou.“ Dem Lia si tiše zamručela. „Doufejme, že nás nečeká nic horšího než ta podívaná,“ zamumlala.

Šroubovice provedla skok bezpečně, pouze s drobnými poruchami několika lodních subsystémů. Ve vzdálenosti tří AJ od povrchu rudého obra začali s průzkumem systému. Vyhradili si na to dva dny, ale průzkum skončil za méně než čtyřiadvacet hodin.

Nebyly tam žádné skryté planety, žádná umělá vesmírná sídliště – nenarazili na žádné známky života. Když hvězda G2 dokončila před necelými třemi miliony let svou přeměnu v rudého obra, začala heliová jádra v jejím nitru spalovat svůj vlastní popel ve druhém kole termojaderných reakcí, zatímco původní spalování vodíku pokračovalo v tenké slupce daleko od nitra hvězdy. Při tomto procesu se tvořily atomy uhlíku a kyslíku, které přispívaly k reakci a – rychle – krátkodobému znovuzrození hvězdy jako rudého obra. Bylo jasné, že zde neexistují žádné vnější planety, žádní plynoví obři, žádné skalnaté světy mimo dosah nového rudého slunce. Všechny vnitřní planety byly pohlceny expandující hvězdou. Výrony prachu a těžká radiace vyčistily systém od téměř všeho většího, než byly nikloželezné meteority.

„Tak,“ řekl Patek Georg. „To bychom měli.“

„Mám pověřit umělé mozky, aby začaly zrychlovat k bodu zpětného přechodu?“ zeptala se Res Sandre.

Vyvrženečtí diplomaté se přestěhovali na velitelskou palubu i se svými zvlášť upravenými sedadly. Nikdo si nevšímal desetinové gravitace, protože všichni specialisté ze Spektrální Šroubovice – s výjimkou Ces Ambre – byli připoutáni ke svým křeslům a v kontaktu s lodí na různých úrovních. Vyvrženečtí diplomaté během pátrání většinou mlčeli a zůstali zticha i nyní, když se otočili, aby viděli na Dem Liu u jejího centrálního pultu.

Zvolená velitelka si zaťukala prstem na spodní ret. „Ještě ne.“ Při průzkumu oblétli celou hvězdu a nyní se nacházeli ve vzdálenosti necelé jedné AJ od jejího žhnoucího povrchu. „Saigjó, dívali jste se dovnitř té hvězdy?“

„Jen běžný průzkum,“ ozval se Saigjóův přívětivý hlas. „Všechny hodnoty typické pro rudého obra v této fázi. Zářivost dvoutisíckrát vyšší než u jeho souseda G8. Prozkoumali jsme jádro – žádná překvapení. Jádra helia se očividně slučují navzdory vzájemnému elektrickému odporu.“

„Jaká je povrchová teplota?“ zeptala se Dem Lia.

„Průměrně tři tisíce stupňů Kelvina,“ přišla Saigjóova odpověď. „Asi polovina povrchové teploty, jakou měla, když byla hvězdou G2.“

„Ach, můj Bože,“ zašeptala fialová Kem Loi ze svého křesla u astronomického stanoviště. „Ty myslíš…“

„Prohledej tu hvězdu hloubkovým radarem, prosím,“ řekla Dem Lia.

Grafická holozobrazení se objevila o necelých dvacet minut později, když se hvězda otočila a oni ji oblétli. Saigjó odříkával: „Jediný skalnatý svět. Stále na oběžné dráze. Přibližně čtyři pětiny velikosti Staré Země. Radar potvrdil přítomnost dna oceánů a bývalých řečišť.“

Dr. Samel usoudil: „Byla pravděpodobně pozemského typu, dokud jí expandující slunce neodpařilo vodu a neodválo atmosféru. Bůh pomoz těm, kdo tam žili.“

„Jak hluboko v troposféře se nachází?“ zeptala se Dem Lia.

„Méně než sto padesát tisíc kilometrů,“ odpověděl Saigjó.

Dem Lia přikývla. „Zvyšte ochranné pole na maximum. Poletíme se tam podívat.“

Je to jako plavat pod hladinou červeného moře, pomyslela si Dem Lia, když se přiblížili ke skalnatému světu. Nad nimi se vlnila a bouřila vnější atmosféra hvězdy, z jejích hlubin stoupaly a rozpadaly se magnetické bouře a ochranné pole už zářilo navzdory třiceti mikromonofilovým kabelům o délce sto šedesáti tisíc kilometrů, které táhli za sebou a které fungovaly jako chladiče.

Asi hodinu se Šroubovice vznášela necelých dvacet tisíc kilometrů od pozůstatku toho, co kdysi mohlo být druhou Starou Zemí nebo Hyperionem. Různé senzory ukazovaly skrze vířící rudou mlhu skalnatý svět.

„Oharek,“ řekl Jon Mikail Dem Alem.

„Oharek naplněný životem,“ ozvala se Kem Loi od primárního spojení se senzory. Vyvolala holoobraz z hloubkového radaru. „Prošpikovaný skrz naskrz. Vnitřní oceány vody. Přinejmenším tři miliardy inteligentních bytostí. Nemám tušení, jestli jsou humanoidní, ale mají stroje, transportní mechanismy a města podobná úlům. Můžete dokonce vidět i dok, u kterého každých padesát sedm let přistává jejich ‚sklizňový stroj‘.“

„A pořád žádný srozumitelný kontakt?“ zeptala se Dem Lia. Šroubovice odvysílala základní matematické řady na všech vlnových délkách, spektrech a komunikačních technologiích, jakými loď disponovala – od radiomaseru po modulované tachyony. Dostali i něco jako odpověď.

„Modulované gravitační vlny,“ vysvětlil Ikkjú. „Ale neodpovídají našim matematickým nebo geometrickým řadám. Přijímají naše elektromagnetické signály, ale nerozumějí jim a my nedokážeme rozluštit jejich gravitonické impulsy.“

„Jak dlouho budeme muset studovat modulace, než najdeme společnou řeč?“ zeptala se Dem Lia.

Na Ikkjúově vrásčité tváři se objevil bolestný výraz. „Týdny, přinejmenším. Spíše měsíce. A možná roky.“ Umělý mozek oplatil lidem, Vyvržencům a templářce zklamané pohledy. „Je mi to líto,“ rozhodil ruce. „Lidstvo se dosud setkalo jen se dvěma inteligentními vesmírnými rasami a byly to ony, kdo našel způsoby dorozumívání s námi. Tyto… bytosti… jsou nám skutečně cizí. Mají s námi jen velmi málo společného.“

„Nemůžeme tu už zůstat,“ ozvala se Res Sandre od svého stanoviště kontroly strojů. „Od jádra se blíží silné magnetické bouře. A my nedokážeme odvádět teplo dostatečně rychle. Musíme odletět.“

Najednou Ces Ambre, která neměla přidělené žádné stanoviště ani povinnosti, vstala, vznesla se v desetinové gravitaci metr nad podlahu, zasténala a pomalu bezvládně klesla k zemi.

Dr. Sam k ní dorazil sekundu před Dem Liou a Den Soou. „Všichni zůstanou na svých místech,“ přikázala Dem Lia.

Ces Ambre otevřela své úžasně modré oči. „Jsou tak odlišní. Vůbec se nepodobají lidem… Dýchají kyslík, ale ne jako seneschaiští empatové… modulární… mnohočetné inteligence… tak vláknité…“

Dem Lia objala starší ženu.

„Můžeš s nimi komunikovat?“ zeptala se naléhavě. „Poslat jim obrazy?“

Ces Ambre slabě přikývla.

„Pošli jim obraz jejich sklizňového stroje a Vyvrženců,“ přikázala Dem Lia stroze. „Ukaž jim škody, které jejich stroj napáchal na vyvrženeckých sídlištích. Ukaž jim, že Vyvrženci jsou… lidé… inteligentní bytosti. Usadili se na jejich lesním prstenci neoprávněně, ale neškodí mu.“

Ces Ambre znovu přikývla a zavřela oči. O okamžik později začala plakat. „Je jim… to… tak… líto,“ zašeptala. „Stroj nepřináší zpátky žádné… obrazy… pouze jídlo a vzduch a vodu. Je naprogramovaný… jak jsi předpokládala, Dem Lio… aby likvidoval zamoření. Je jim… tak… tak… líto zmařených vyvrženeckých životů. Nabízejí sebevraždu… své rasy… pokud by to mohlo odčinit napáchanou škodu.“

„Ne, ne, ne,“ vyhrkla Dem Lia a sevřela ruce plačící ženy do svých. „Řekni jim, že to není třeba.“ Uchopila starší ženu za ramena. „Tohle bude těžké, Ces Ambre, ale musíš se jich zeptat, jestli se ten stroj dá přeprogramovat. Tak, aby se vyhýbal vyvrženeckému osídlení.“

Ces Ambre zavřela oči na několik minut. V jednom okamžiku vypadala, jako by přestala dýchat. Pak se jí krásné oči rozevřely doširoka. „Jde to. Právě posílají nová data.“

„Dostáváme modulované gravitonové impulsy,“ oznámil Saigjó. „Ale stále je nedokážeme rozluštit.“

„Není třeba je luštit,“ Dem Lia se zhluboka nadechla. Zvedla Ces Ambru a pomohla jí do křesla. „Musíme je prostě jen nahrát, a až se vrátíme, zopakovat je Ničiteli.“ Znovu stiskla Ces Ambrinu ruku. „Můžeš jim poslat naše díky a rozloučení?“

Starší žena se usmála. „Už jsem to udělala. Nejlépe, jak jsem uměla.“

„Saigjó,“ zavelela Dem Lia. „Dostaň nás už, zatraceně, odsud a pak to namiř plnou rychlostí k přechodovému bodu.“

Šroubovice přestála skok do systému hvězdy G8 bez jakéhokoli poškození. Ničitel už změnil svou dráhu k osídlené části lesního prstence, ale zatímco ještě zpomalovali, odvysílala Den Soa nahraný záznam. Obrovský sklizňový stroj odpověděl vlastním nerozluštitelným gravitonickým zaburácením, ale poslušně změnil kurs k odlehlému a neobydlenému úseku prstence. Dalekoletec jim prostřednictvím svého vysílacího zařízení ukázal holo výbuchů radosti v prstencových městech, věžích, na platformách, větvích a listech, a pak své vysílací zařízení vypnul.

Shromáždili se v soláriu. Žádný z umělých mozků nebyl přítomen ani neposlouchal, ale lidé, Vyvrženci a templářka seděli v kruhu. Všechny oči byly upřeny na Ces Ambre. Ona je měla zavřeny.

Den Soa pronesla velmi tiše: „Ty bytosti… na tom světě… ony si vybudovaly lesní prstenec dřív, než jejich hvězda vybuchla. Postavily sklizňový stroj. Proč prostě… tu planetu neopustily?“

„Ta planeta byla… je… jejich domovem,“ zašeptala Ces Ambre s víčky stále pevně semknutými. „Jako děti… které nechtějí opustit domov… protože venku je tma. Hustá tma… a prázdno. Milují… svůj domov.“ Otevřela oči a unaveně se usmála.

„Proč jsi nám neřekla, že jsi Aeneanka?“ zeptala se Dem Lia jemně.

Ces Ambre se zatvářila rozhodně. „Nejsem Aeneanka. Moje matka, Dem Loa, mi předala svátost Aeneiny krve – prostřednictvím své vlastní, samozřejmě – poté, co mě zachránila z pekla St. Theresy. Ale já jsem se rozhodla nevyužívat aeneanské schopnosti. Rozhodla jsem se nejít za ostatními, ale zůstat s Amoietskými.“

„Ale ty jsi telepaticky komunikovala s…“ začal Patek Georg.

Ces Ambre zavrtěla hlavou a rázně ho přerušila. „To není telepatie. To je… napojení… na Prázdnotu, jež svazuje. Je to naslouchání řeči mrtvých i živých pres čas i prostor prostřednictvím čistého vcítění. Vzpomínky, které nejsou tvé vlastní.“ Pětadevadesátiletá žena, která vypadala na střední věk, zvedla ruku k čelu. „Je to tok únavné. Tolik let jsem se snažila neslyšet ty hlasy… neúčastnit se vzpomínek. Proto je kryogenní hluboký spánek tak… osvěžující.“

„A ostatní aeneanské schopnosti?“ zeptala se Dem Lia stále stejně měkkým hlasem. „Přenášela ses?“

Ces Ambre zavrtěla hlavou. Ruku si pořád držela před očima.

„Nechtěla jsem se učit aeneanská tajemství,“ odpověděla. Její hlas zněl velmi unaveně.

„Ale mohla bys, kdybys chtěla,“ Den Soa vypadala ohromeně. „Mohla bys udělat jeden krok – přenést se – a byla bys během okamžiku zpátky na Vitus-Gray-Balianu B nebo Hyperionu nebo Tau Ceti Centru nebo Staré Zemi, ne?“

Ces Ambre spustila ruku a vrhla na mladou ženu ohnivý pohled. „Ale já to neudělám.“

„Budeš pokračovat zároveň s námi v cestě a čekat v hlubokém spánku, až dorazíme do cíle?“ zeptala se druhá zelená, Res Sandre. „Na místo, kde založíme svou kolonii Spektrální Šroubovice?“

„Ano,“ pronesla Ces Ambre. To jediné slovo bylo zároveň prohlášením i výzvou.

„Jak to řekneme ostatním?“ chtěl vědět Jon Mikail Dem Alem. „Tím, že máme v kolonii Aeneana… potenciálního Aeneana, se všechno… změní.“

Dem Lia vstala. „V této poslední chvíli, kterou mám jako váš zvolený vůdce, bych vám to mohla dát příkazem, občané. Namísto toho žádám o hlasování. Cítím, že je to jen a pouze Ces Ambre, kdo by měl rozhodnout, jestli se naše rodina Spektrální Šroubovice má, nebo nemá dozvědět o jejím… daru. A v každém případě až potom, co dospějeme do cíle své cesty.“ Podívala se přímo na Ces Ambre. „Nebo nikdy, budeš-li chtít.“

Dem Lia se otočila, aby pohlédla na každého z osmi přítomných lidí. „A my o tom nikdy nebudeme mluvit. Pouze Ces Ambre má právo prozradit své tajemství. Ti, kdo s tím souhlasí, ať řeknou ‚ano‘.“

Souhlas byl jednomyslný.

Dem Lia se obrátila k Vyvržencům a templářce. „Saigjó mě ujistil, že nic z toho nebylo odvysíláno ven.“

Dalekoletec přikývl.

„A tvůj záznam Ces Ambrina kontaktu s cizí civilizací prostřednictvím Prázdnoty, jež svazuje?“

„Zničen,“ odvysílal čtyřmetrový Vyvrženec.

Ces Ambre vstala a přistoupila k Vyvržencům. „Ale vy pořád chcete trochu mé krve… trochu Aeneiny posvátné DNA. Pořád chcete mít možnost volby.“

Dlouhé ruce vrchního větevníka Keela Redta se třásly. „Není na nás, abychom rozhodli, jestli zpřístupníme tuto informaci nebo připustíme rozdávání svátosti… Bude se muset tajně sejít Sedm Rad… musíme se poradit s Aeneinou církví… nebo…“ Na Vyvrženci bylo vidět, jak ho bolí pomyšlení na miliony nebo miliardy jeho druhů, kteří navždy opustí lesní prstenec a přenesou se do lidsko-aeneanského vesmíru nebo kamkoli jinam. Jejich svět už nikdy nebude stejný. „Ale my tři nemáme právo ji jménem všech ostatních odmítnout.“

„Ale zdráháme se požádat…“ začala Pravý hlas Stromu Réta Kasteen.

Ces Ambre zavrtěla hlavou a pokynula Dr. Samelovi. Zdravotník podal templářce malé množství krve v lahvičce z nerozbitného materiálu. „Odebral jsem ji před chvílí,“ ujistil ji lékař.

„Musíte se rozhodnout,“ podívala se na něj Ces Ambre. „Vždycky je to tak. Takové už je naše prokletí.“

Vrchní větevník chvíli zíral na lahvičku, než ji uchopil do stále roztřesených rukou a opatrně uložil do schránky ve svém krunýři, vytvořeném ze silového pole. „Bude zajímavé sledovat, co se bude dít,“ prohodil.

Dem Lia se usmála. „Víte, existuje taková dávná kletba ještě ze Staré Země. Čínská. ‚Ať žijete v zajímavých časech.‘“

Saigjó vytvořil v kopuli přechodovou komoru a Vyvrženečtí diplomaté se spolu se stovkami tisíc ostatních světelných bytostí vydali zpět na lesní prstenec, křižujíce proti slunečnímu větru na magnetických siločárách jako světelná plavidla unášená rychlými proudy.

„Kdyby vám to nevadilo,“ řekla Ces Ambre s úsměvem, „vrátila bych se do své kóje a pokračovala ve spánku. Byly to dost dlouhé dny.“

Původně probuzená devítka ještě předtím, než se sama uložila ke spánku, počkala, až Šroubovice úspěšně skočí do hawkingovského prostoru. Když se ještě nacházeli v systému G8 a rostoucí rychlostí se vzdalovali od ekliptiky a krásného lesního prstence, který se vinul kolem malého bílého slunce, ukázala Oam Rai na zadní okno a vykřikla: „Podívejte se na tohle.“

Vyvrženci se vrátili, aby se rozloučili. Několik miliard křídel stvořených z čisté energie se třpytilo na slunečním světle.

Den v hawkingovském prostoru stačil, aby po poradě s umělými mozky dospěli k závěru, že loď je v perfektním stavu, otáčivá ramena a environmentální buňky fungují tak, jak mají, že se vrátili na původní kurs a že všechno je v naprostém pořádku. Jeden po druhém se ukládali do svých kójí, nejprve Den Soa se svými drahými, pak ostatní. Nakonec zůstala sedět ve své kóji několik sekund před jejím uzavřením jen Dem Lia.

„Saigjó,“ pronesla a z jejího tónu bylo jasné, že je to rozkaz.

Vzápětí se před ní objevil malý kulatý budhistický mnich.

„Věděl jsi, že Ces Ambre je Aeneanka, Saigjó?“

„Ne, Dem Lio.“

„Jak to, že ne? Na téhle lodi jsou kompletní genetické a lékařské záznamy všech pasažérů. Musel jsi to vědět.“

„Ne, Dem Lio, ujišťuji tě, že záznamy občanky Ces Ambre nijak nevybočovaly z průměru. Ani stopa po postlidské aeneanské DNA. Ani žádné vodítko v psychoprofilu.“

Dem Lia se chvilku na hologram mračila a pak řekla: „Takže zfalšovaný záznam? Ces Ambre nebo její matka to mohly udělat.“

„Ano, Dem Lio.“

Dem Lia se opřela o loket. „Víš ty – nebo některý jiný umělý mozek – o nějakém dalším Aeneanovi na palubě Šroubovice, Saigjó?“

„Ne,“ odpověděl buclatý mnich s vážnou tváří.

Dem Lia se usmála. „Aenea učila, že vývoj má směr a určení,“ řekla tiše spíš sama sobě než naslouchajícímu umělému mozku. „Hovořila o dni, kdy se bude celý vesmír zelenat životem. Rozmanitost, učila, je jednou z nejlepších vývojových strategií.“

Saigjó přikývl, ale mlčel.

Dem Lia si lehla na polštář. „My si myslíme, že Aeneané byli velmi velkorysí, když nám pomohli zachovat naši kulturu a prostřednictvím této lodi založit novou kolonii. Vsadím se, že Aeneané pomohli tisíci malých kultur vydat se z lidského vesmíru do neznáma. Chtějí rozmanitost – Vyvrženců i jiných. Chtějí, aby mnoho z nás nepřijalo jejich dar božství.“

Podívala se na Saigjóa, ale na tváři budhistického mnicha se zračil jen obvyklý dobromyslný výraz. „Dobrou noc, Saigjó. Starej se dobře o loď, zatímco budeme spát.“ Zatáhla víko kóje; kryogenní jednotka ji okamžitě začala uvádět do hlubokého spánku.

„Ano, Dem Lio,“ odpověděl mnich spící ženě.

Šroubovice pokračovala ve velkém oblouku hawkingovským prostorem. Její ramena a environmentální buňky splétaly obraz dvojité Šroubovice na pozadí záplavy falešných barev a čtyřrozměrných pulzací, které nahradily hvězdy.

Uvnitř lodi vypnuly umělé mozky silové pole a osvětlení, zrušily atmosféru.

Ztemnělá loď pokračovala v cestě.

Pak jednoho dne asi tři měsíce poté, co opustila systém dvojhvězdy, zahučely ventilátory, rozsvítila se světla a aktivovalo se silové pole, které vytvořilo gravitaci jednoho g. Všech 684 300 kolonistů spalo.

Najednou se na hlavní chodbě mezi velitelským můstkem a přístupovým portálem k prvnímu kruhu ramen objevily tři postavy. Prostřední z nich byla více než tři metry vysoká, pokrytá zbrojí, z níž trčely hroty, a byla ovinuta chromovým ostnatým drátem, měla čtyři paže a rudě zářící složené oči. Zůstala nehybně stát na místě, kde se zhmotnila.

Postava po její levici byl muž na počátku středního věku, měl kučeravé prošedivělé vlasy, tmavé oči a hezké rysy. Byl do tmava opálený a na sobě měl modrou bavlněnou košili, zelené šortky a sandály. Kývl na ženu a vykročil k velitelskému centru.

Žena byla starší, viditelně stará navzdory aeneanským lékařským technologiím, a byla oblečena do prostého roucha jasně modré barvy. Vešla do přístupového portálu, nechala se výtahem vyvézt do třetího otáčivého ramene a prošla chodbou do vejčité buňky na konci. Zastavila se u jedné z kójí a setřela vrstvičku ledu z průzoru víka.

„Ces Ambre,“ zašeptala Dem Loa s prsty přitisknutými k zamlžené plastické hmotě průzoru několik centimetrů nad vrásčitou tváří své nevlastní dcery. „Spi dobře, má drahá. Spi dobře.“

Na velitelském můstku stál vysoký muž mezi virtuálními umělými mozky.

„Vítej, Petyre, synu Aeney a Endymiona,“ pozdravil Saigjó s lehkou úklonou.

„Děkuji ti, Saigjó. Jak se všichni máte?“

Odpověděli mu způsobem, na který jazykové ani matematické výrazy nestačí. Petyr přikývl, mírně se zamračil a dotkl se Bašóova ramene. „Trpíš mnoha vnitřními konflikty, Bašo? Chceš, abych tě jich zbavil?“

Vysoký muž v kuželovitém slamáku a zablácených dřevácích řekl: „Ano, Petyre. Prosím.“

Muž mu přátelsky stiskl rameno a oba zůstali chvíli stát se zavřenýma očima.

Když ho Petyr pustil, dosud zachmuřený Bašo se široce usmál. „Děkuji ti, Petyre.“

Muž se posadil na okraj stolu a navrhl: „Podívejme se, kam míříme.“

Nato se před nimi objevila holokrychle o straně dlouhé čtyři metry. Uvnitř zářily hvězdy. Dlouhá cesta Šroubovice z lidsko-aeneanského vesmíru byla vyznačena rudou čárou. Naplánovaná trasa pokračovala modrými čárkami – vedly ke středu galaxie.

Petyr vstal, sáhl do holokrychle a dotkl se malé hvězdy, jež se nacházela malý kousek od plánované trasy Šroubovice. Vzápětí se oblast kolem ní zvětšila.

„Tohle by mohl být zajímavý systém, který stojí za průzkum,“ muž se spokojeně usmál. „Hezká hvězda G2. Čtvrtá planeta je stupeň sedm celých šest na stupnici starého Solmeva. Byla by výše, ale vyvinulo se tam pár ošklivých virů a několik velmi dravých zvířat. Velmi dravých.“

„Šest set osmdesát pět světelných let,“ poznamenal Saigjó. „Plus třiačtyřicet světelných let opravy kursu. To není daleko.“

Petyr přikývl.

Paní Murasaki si zatřepetala vějířem před nalíčenou tváří a svůdně se usmála. „A až tam dorazíme, Petyr-sane, už tam ty ošklivé viry nebudou?“

Vysoký muž pokrčil rameny. „Většina z nich, má paní. Většina z nich.“ Uličnicky se usmál. „Ale ta dravá zvířata tam zůstanou.“ Potřásl si se všemi rukama. „Dávejte na sebe pozor, přátelé. A dávejte pozor na naše přátele.“

Petyr se vrátil k třímetrovému ostnatému monstru na chodbě právě v okamžiku, kdy k němu přicházela i Dem Loa v tichém šustotu záhybů modrého roucha.

„Všechno zařízeno?“ zeptal se Petyr.

Dem Loa přikývla.

Syn Aeney a Raula Endymiona položil ruku na monstrum mezi nimi a přitiskl dlaň k místu, odkud čněl patnácticentimetrový zahnutý osten. Všichni tři nehlučně zmizeli.

Šroubovice vypnula silové pole, odsála vzduch do kontejnerů, zhasla světla a tiše pokračovala v cestě, provádějíc přitom nepatrné opravy kurzu.

přeložila Jana Radková

– 1 –