Let za Zvláštního názoru

Výbor z bulharské fantastiky

Ljuben Dilov

Zelené ucho

I

Za normálních1 okolností bych nemohl ani uvazoval o tom, že by nás tehdy k jednomu stolu svedlo něco jiného než náhoda. S Američanem jsem se znal z předchozího kongresu autorů sci-fi, přeložil jsem u nás tři jeho povídky, vyměnili jsme si pár dopisů, takže jsme teď měli jeden z druhého radost jako lidé, kteří se zběžně znají a jež spojuje příjemná společná vzpomínka. Právě on taky navrhl, abychom to setkání oslavili v hotelovém baru.

Usadili jsme se ke stolku, ale ještě jsme neskončili se vzájemným vyptáváním na zdraví a na příští knihu, když další dvě volné židle postupně obsadili dva muži. Celuloidové vizitky na klopách napovídaly, že to jsou naši kolegové. První si přisedl Japonec – dokonale oblečený, elegantní. Lesk jeho zubů přecházel do lesku moderních brýlí a příjemná matovost jeho obličeje byla neustále proteplována poněkud exotickou rozzářeností. Američan, vysoký, těžkopádný, s hřmotným sebevědomím velkých národů, měl v oblasti sci-fi svoje jméno, ale nebyl proto povýšený. Dokonce trochu přeháněl vrozenou družnost, že měla až příchuť strojenosti, protože v ní téměř nebyl zájem o druhého – Američan ve skutečnosti hledal příjemné společníky, před nimiž by se mohl dobrácky trochu vytahovat. Na vybranou Japoncovu úklonu odpověděl tehdy tím, že otočil hlavu k jeho klopě, ale zřejmě se mu podařilo zahlédnout jen jméno země, a tak zahlaholil:

„Hallo, Japonče! Posaďte se! Tady je kulatý stůl velmocí sci-fi.“

Představitele země vycházejícího slunce ten kompliment potěšil a zasypal nás přívalem zdvořilostí, pronesených dokonalou angličtinou. Zopakoval jsem praktickou kongresovou nezdvořilost a přečetl si na klopě jeho jméno, které jsem znal. Setkal jsem se s ním v jedné sovětské antologii japonské fantastiky, kde v předmluvě byly jeho práce hodnoceny zvlášť vysoko – a to právem, jak se dalo soudit podle povídek v onom sborníku. Honem jsem mu udělal kompliment a zmínil se i o tom, že mám v Japonsku přeloženou jednu malou novelu; snažil jsem se prostě obhájit své místo před oběma významnými autory.

Další muž postával vedle našeho stolku a nerozhodně se rozhlížel po přeplněném sále. Bylo jasné, že nepatří k velmocem, a tím okamžitě získal moje sympatie; abych měl spojence, nabídl jsem mu židli vedle sebe. Ukázalo se, že je to představitel třetího světa, jak to píší novináři, takže naše skupina se zkompletovala i politicky. To vyvolalo nové vtipy ve stylu našich kongresů, na nichž se kromě o fantastice hovoří hodně i o ekologickém a politickém nebezpečí, které hrozí lidstvu, a o účasti autorů sci-fi na vytvoření klidné budoucnosti.

Oba dva byli na takovémto kongresu prvně, a tak se rozhovoř pochopitelně začal točit kolem něho. Rozhovor – avšak rozhovor do té míry, že já a Američan jsme jako ostřílení účastníci kongresů nadávali jeden přes druhého, a oba nováčci poněkud překvapeně poslouchali.

Je známé, že tribunu podobných kongresů využívají ve většině případů lidé s malou tvůrčí invencí jako možnost k veřejnému vystoupení a získání popularity, z čehož vyplývá, že dvě třetiny z toho, co se tam povídá, jsou naprosto nudné banality. Známá je i neplodnost sporů mezi různými proudy ve fantastice, protože každý z nich má právo na existenci. Stejně tak zbytečné jsou i diskuse o tom, kdy sci-fi začíná a kde jsou jeho hranice – jestli se objevilo v devatenáctém století s průmyslovou revolucí nebo už ve starověku, například Lukianem. Zdá se, že tyto diskuse jsou svým způsobem užitečné jen pro teoretiky, protože pokud uznáváme, že je sci-fi umění, není možné nestanovit jeho hranice a normy. Co je to umění, to vždycky určovala konkrétní díla, a ne svazy spisovatelů a kongresy.

„Ale kdyby nebyl tento kongres, tak bych se například nikdy s vámi neseznámil,“ namítl Japonec a my ochotně souhlasili, že kongresy přece jen mají svůj význam – člověk se může poznat s kolegy a navázat spojení s nakladatelstvími, která využívají naše kongresy k tomu, aby tam hledala potravu pro nenasytný chřtán svých sci-fi edic.

Takovou jednotu názorů bylo třeba zapít, a objednali jsme si tedy ještě po skleničce whisky, ale místo abych se opil, naopak jsem vystřízlivěl – jestli to bude takhle pokračovat, nezbydou mi peníze, abych mohl ještě někdy zajít do baru. Japonec pil koňak, a to mě přivedlo na myšlenku, že stejně jako kufry většiny Bulharů jedoucích do ciziny, je i můj dobře zásobený podobným pitím.

Američan, přestože byl sám hlučný – nebo naopak právě proto – nesnášel hlučnost ostatních, a okamžitě schválil můj návrh odstěhovat se ke mně do pokoje. V baru bylo nesnesitelné dusno. Lidé přicházeli, odcházeli, postávali kolem přeplněných stolků, přinášeli další židle. Přesunula se sem snad polovina kongresu, a účastníci kongresů vždycky nadělají desetkrát větší rámus než obvyklí návštěvníci. Zřejmě i proto, že nejvlastnějším účelem všech podobných akcí je udělat rozruch ve prospěch určité věci.

Představitel země vycházejícího slunce trval na tom, že zaplatí celý účet a Američan zas na oplátku koupil láhev whisky. Já i představitel třetího světa jsme se pochopitelně cítili spíš trapně, než abychom jim byli vděční.

Ve výtahu si Japonec s omluvným úsměvem prohlédl vizitku na mé klopě, aby přece jen věděl, ke komu jde, ale neřekl nic; teprve když jsem v pokoji vytáhl z ledničky tři láhve – koňak, slivovici a mastiku – a s bajgaňovskou naivitou nakrájel kapesním nožem na talířku tenké plátky lukanky, ozval se rozzářeně a šťastně, že se mu podařilo zapamatovat si moje jméno:

„Je to od vás velmi milé, Mr. Dajlv.“

Upozornil jsem ho, že se moje jméno nečte anglicky, ale prostě jak se píše, tedy Dylov; potom jsem mu vysvětlil, jak to Dajlv zní pro mě komicky, že je to jako když na mě chce lva. Nejbouřlivěji se rozesmál zase Američan, přestože na minulém kongresu udělal stejnou chybu a já ho opravil stejným způsobem.

Moje jméno dalo bůhvíproč záminku k nové debatě o sci-fi, ale už ne na hospodské nebo kongresové úrovni, ale s větší profesionální otevřeností. S Američanem jsem se shodl na tom, že ve sci-fi je dnes velmocí satira, Japonec neprotestoval, vyjádřil jenom politování, že veškerá dobrá japonská fantastika je prý bohužel celkem vzato bez smyslu pro humor, s výjimkou zlověstného černého humoru. Snad vzhledem k některým specifickým národním a sociálním podmínkám je spíše temná, děsící, se sklony k mystice a surrealismu.

Tím nám vlastně taktně připomněl, že jsme zaujatí, a já jako hostitel jsem se donutil k určitému ústupku. Dal jsem se do filozofování o tom, že pokud se vůbec dá dělit seriózní fantastika do jednotlivých směrů a kategorií, jediné oprávněné dělení by bylo na děsící a rozesmávající sci-fi. A vrcholy jsou možná tam, kde se v jednom díle spojí oba proudy. Protože, uzavřel jsem čímsi jako aforismem, který mi tehdy dodal sebevědomí rovnoprávného partnera v tomto sporu, protože, řekl jsem, taková je sama podstata toho neobyčejného, neznámého, co je objektem fantastiky: buď nás děsí, nebo rozesmává. Nejsme schopní mít k tomu jiný vztah, neboť je to neznámé; jiný vztah by znamenal, že je to pro nás prostě nezajímavé.

Představitel třetího světa, který zatím mlčel – jako nováček ve fantastice neměl příliš mnoho sebevědomí – se náhle vmísil do rozhovoru:

„Mr. Dilov, a jak vyložíte náš vztah k tomu neznámému? Jak jste poznamenal, nikdo si na ně ještě nesáhl.“

Vzal si z talířku kousek lukanky, prohlédl ho, přivoněl k němu, ale nedal ho do úst, čekal na mou odpověď. V zápalu debaty jsem zapomněl na hostitelské povinnosti a nezvyklý tvar lukanky i její vůně přiváděly zřejmě moje hosty do rozpaků. Otevřel jsem slivovici, otevřel jsem mastiku a doprovodil to nezbytným výkladem; vychválil jsem lukanku jako vrchol našeho národního kulinářského umění, vysvětlil, že na první pohled vypadá sice jako obyčejný salám, dělá se však z oslího masa a neudí, jen suší. Všichni tři chrabře a soustředěně rozkousali kousek té dobroty všech dobrot, lízli si slivovice i mastiky, ale úspěch to mělo pouze u představitele třetího světa, který mi byl obzvlášť sympatický. Prohlásil, že lukanka je výborná a slivovice mu připomíná nějaké jejich pití, a se zjevnou chutí se do obojího pustil. Japoncův obličej se rozzářil, jako by polkl koktejl z božské ambrózie a nektaru, ale tenké rty zároveň charakterizovaly lukanku jako příliš pikantní pro japonskou chuť; slané tyčinky a burské oříšky, které jsem nasypal na dva ubrousky, se prý lépe hodí ke koňaku, který je skutečně báječný, Američan mi rovnou doporučil, abychom zůstali u whisky a ty národní pýchy abych si schoval pro méně talentované účastníky kongresu, s nimiž se teprve seznámím.

Podle rozmarné logiky asociací přeskočil náš rozhovor od lukanky a slivovice na nejsložitější otázku teorie literatury vůbec – na její národní zvláštnosti. Sci-fi, které je ve svých syžetech a prostředcích výrazně internacionální – pochopitelně jsme měli na mysli jeho seriózní část a ne dobrodružné čtení – musí nutně vlivem autora prozrazovat i národní specifiku. Ale jaká je a v čem přesně tkví? Ta otázka se týkala každého z nás a hned nás přivedla do varu, stejně jako alkohol, který ji vyprovokoval. Američan však tento nový, rodící se spor přerušil úderem pěstí do stolu:

„Poslyšte, fantasti! Místo abychom teď vykládali teoretické nesmysly, pojďte si sednout a napsat každý povídku na společné téma. Nejde o žádné soutěžení, ale jen abychom viděli, jestli se opravdu projeví ty zatracené národní zvláštnosti.“

Už jsme měli trošku v hlavě, a tak nás ten nápad lehce a lehkomyslně nadchl; hned jsme začali dávat dohromady podmínky. Potom jsme si přece jen uvědomili, že během těch čtyř kongresových dní, nabitých programem, nenajdeme čas napsat skutečné povídky, a shodli jsme se (na můj návrh), že každý svou verzi stejného problému bude pouze vyprávět. A každý večer se na hodinku sejdeme v mém pokoji a poslechneme si jednu variantu. Pořadí jsme vylosovali. Zbývalo to nejtěžší – vybrat námět. Ale protože s výjimkou mladého muže z třetího světa jsme byli všichni rutinovaní vypravěči a i přístup k námětu vyžaduje ve fantastice určitou racionálnost, měli jsme mozky dostatečně vycvičené, abychom tu věc příliš ne-protahovali. Postupovali jsme metodou eliminování, abychom se do určité míry vyhnuli banalitám; já navrhl, abychom vyloučili vesmír a mimozemské civilizace, a shodli jsme se, že by děj měl vzniknout a odehrávat se na Zemi. Problém však měl být takový, aby nám všem dával stejné výchozí body k rozvíjení fantastického děje. A tehdy Japonec navrhl Velikonoční ostrov s jeho dosud nevysvětleným původem kamenných soch. Souhlasili jsme a on se dal okamžitě do shrnování toho, co nutně musíme pojmout do svých nových hypotéz. Ukázalo se, že tam byl; jakási americká cestovní kancelář organizuje z Japonska na Velikonoční ostrov letecké zájezdy.

Všichni z nás o tomto ostrově něco četli – především knihu Thora Heyerdahla, který se pokusil se svou Kon-Tiki dokázat, že se na podobných vorech dostala z Jižní Ameriky na polynéské ostrovy skupina bílých mužů, příslušníků doposud nezjištěné vysoce vyspělé civilizace. A že domorodci na Velikonočním ostrově je přivítali a vyprovodili jako bohy a sochy postavili na jejich počest. Na počest dlouhouchých – tak je nazývali nejen obyvatelé ostrova, ale i v Peru.

Ostrov byl objevený v roce 1722 na velikonoce, proto byl pokřtěný Pascua, což španělsky znamená velikonoce, domorodci ho však nazývají Rapanui, vyprávěl nám Japonec s průvodcovskou pečlivostí. Celý ostrov je holý, téměř úplně pokrytý ztuhlou lávou sopky Rano Raraku. Kráter sopky prý představuje ohromný, náhle opuštěný ateliér, kde leží, napolo trčí z kamenů nebo se pouze rýsují stovky nedodělaných soch. Celkem jich je k šesti stům, hotové – těch je přes dvě stě – se tyčí podél břehu tváří k oceánu.. Místní obyvatelé nevědí o jejich původu nic určitého. Ani prapředci nemohli nikde kolem vidět obličeje tak odlišné od jejich, protože nejbližší pevnina je vzdálená čtyři tisíce kilometrů. Kamenné sochy představují portréty úplně jiné rasy: obři s protáhlou hlavou, dlouhým rovným nosem, úzkými rty, vpadlýma očima pod nízkým čelem, s neobyčejně dlouhýma, visícíma ušima. Proč byly ty sochy vůbec vytvořené, to je naprosto nejasné. Pokud je to rituální zobrazení božstev, tak by pro tento malý ostrov, který byl podle archeologů po tisíciletí holý a neúrodný, a pro tak malý počet obyvatel, jaký tam vždy žil, stačilo pouze několik soch. Muselo trvat staletí, než mohly být vztyčené a musela to být nadlidská práce, pokud jsou skutečně tesané kamennými dláty, která Heyerdahl objevil v kráteru sopky Rano Raraku. Japonec ta dláta viděl a teď prohlásil, že podle něho je téměř nemožné, aby jimi byly vytvořené ony zhruba deset metrů vysoké sochy z tvrdé vulkanické skály. Především je nemožné, aby se bez vyšší techniky odsekaly ohromné kvádry ze svahu sopky. A jak potom ty sochy přemístili na břeh, když na ostrově téměř není dřevo na klády, a jak je vztyčovali? Pověsti zdejších obyvatel jsou nejen protichůdné, ale i v zájmu badatelů a turistů dodatečně domýšlené. V některých pověstech se vyskytuje jakési božstvo Make-Make; to slovo prý znamená obyvatel vzduchu…

Přerušil jsem ho a navrhl, abychom se nezajímali o pověsti ani o teorie vědců, protože to by nás svazovalo při vytváření vlastních fantastických hypotéz. Kdosi si postěžoval, že hypotézy vědců všech oborů jsou až do doby, než jsou potvrzené, čirá fantastika, a přesto se na ně pohlíží jako na vědu a nikdo jejich autorům nezazlívá, když jsou ty teorie vyvrácené, kdežto naše fantastické hypotézy nebere nikdo vážně. Američan dokonce dospěl k tvrzení, že celá historická věda je fantastika, jenže špatně vymyšlená. A že skutečný fantasta by se neměl starat o novinky ve vědě, ale pouze o její problémy, proto-že než beletristicky zachytí nějakou novou teorii, je popřená teorií ještě novější. Lidské poznání už naprosto zrelativnělo.

Zasmáli jsme se a málem se pustili do nové diskuse, kdyby věcný Japonec nenaléhal, abychom se definitivně domluvili na podmínkách. Navrhl, aby se každý držel aspoň tří faktů: jména Make-Make, přezdívky dlouhouší – tedy dlouhých uší lidí neznámé rasy – a faktu, že práce v kráteru byly naprosto zřejmě přerušeny nějakou nečekanou událostí. Ostatní si může každý vymýšlet jak chce, nebo použít to, co je o ostrově všeobecně známé.

„Hallo, Mr. Japan, vy už máte povídku určitě hotovou, když jste na ostrově byl,“ vzbouřil se náš přiopilý americký kolega. „Tak nám ji povězte hned.“

Už na začátku totiž proklínal svůj los, vyprávět svou verzi jako první, ale Japonec nám dal čestné slovo, že vůbec neměl v úmyslu o ostrově něco psát, a my dva, hlavně já, protože jsem měl vyprávět poslední, jsme se postavili proti jakékoliv změně v pořadí. Američan se rozčilil a prohlásil, že tedy musí hned odejít, protože jestli budeme pít dál, dospěje k hypotéze, že ty sochy nejsou žádné sochy, ale šest set lahví, seřazených na pultu baru Velikonoce.

II

Druhý den navečer v domluvenou hodinu se Američan rozhlaholil hned ve dveřích, jako by se ještě nezbavil pijáckého vzteku:

„Nic jsem nevymyslel! Celý den mě pronásledovali nakladatelé a novináři. Mám sucho v puse ze všech těch interview, vyschl mi i mozek, o humoru ani nemluvě.“

Práskl sebou na mou postel a pak si rovnou lehl. Dobře že si aspoň shodil boty. Je veličina – co s ním může člověk dělat!

„Tak tedy počkáme a setrváme v mlčení,“ řekl jsem a vytahoval z ledničky nedopitou láhev koňaku. „Fantasta vašich kvalit by měl za čtvrt hodiny…“

„Tak tedy počkáme tu čtvrthodinu na vaši verzi,“ zavrčel z polštáře.

Odpověděl jsem mu, že v Evropě jsou Američané proslavení, když ničím jiným, tak tím, že čestně dodržují sázky, ale hned jsem se opravil: když chceme pouze zjistit, jestli se národní charakter odráží i ve sci-fi, tak čím je vymyšlený příběh spontánnější, tím by měl být v tomto směru i hodnověrnější.

„Tak začněte,“ doslova jsem mu nakonec rozkázal, „večer, jak víte, jsme na recepci u starosty města.“

Ostatní rozpačitě mlčeli, byli ochotní ustoupit, ale mně dělalo, dobře trochu ho potrápit. Za prvé – tu poněkud hrubou bezprostřednost v našich vztazích zavedl on, a za druhé existuje i cosi, co je nesporně v souvislosti s národním charakterem: přestože mám v povaze plachost a nesmělost, v cizině nebo na takovýchto mezinárodních setkáních jsem div ne drzý. Zřejmě proto, že se instinktivně považuji za představitele svého národa, jehož sebevědomí jsem povinen předvést světu.

Zaoceánská veličina dramaticky vzdychla, obrátila do sebe skleničku, kterou jsem mu strčil do ruky, a upřeně se zadíval na prázdné dno, jako když se věští z lógru.

„No dobře. Uvidíme, co z toho vyjde…,“ řekl, jako by mu to měl vyprávět někdo jiný. „Tak tedy… jako člověk, trpící určitou dávkou narcisismu, vidím zatím jenom sebe. Co vidím? Vidím sebe pochopitelně mladého, hezkého, ještě nezkaženého, lépe řečeno vědomě se chránícího před zkažeností naší doby tím, že se až po uši zahrabávám do minulosti této nešťastné planety. Ne proto, že bych si představoval její minulost čistší než přítomnost, ani proto, že bych si snad myslel, že se dozvím bůhvíjaké moudrosti, naprosto ne. Prostě se v ní hrabu proto, že jediná jiná cesta, po níž se vydávají moji vrstevníci, kteří také touží po úniku, je alkoholismus a heroinová nirvána…“

„Ano, tak to je,“ povzdechl Američan a okraj prázdné skleničky se zamžil jeho dechem. „Proto taky nejsem v nejrůznějších partách a po diskotékách, ale se stanem a spacákem na Velikonočním ostrově. Ta zhruba stovka místních obyvatel se díky turismu zmohla, na pokyn UNESCA si postavili domky dál od soch a jenom se vyhřívají na slunci nebo vykládají turistům všelijaké nesmysly. Nic hodnověrného se od nich člověk nedozví a těch pár destiček s nápisy je pořád nerozluštěných…“

„Vy víte o destičkách?“ vyjekl Japonec. „Jakých destičkách?“ zeptal se Američan, vytržený ze soustředění.

„Včera jsem vám to zapomněl říct. Našlo se několik dřevěných destiček popsaných písmem, které se na první pohled podobá čínským znakům. Místní obyvatelé je nosili na krku jako amulety, ale netušili, co je na nich napsáno. Jenže ani vědci to ještě netuší…“

„Tím lip, že ty destičky existují, i když teď nevím, co mám s nimi dělat.“ Dlouze se odmlčel, a to nás přesvědčilo, že skutečně svůj příběh teprve teď vymýšlí. „Nejsem tak velký odborník. Vlastně nejsem vůbec žádný odborník. No, sem tam něco jsem o ostrově i o jeho kamenných obrech přečetl, ale spoléhám víc na své vlastní oči a na inspiraci. A jak jsem se už zmínil, můj zájem je čistě amatérský a jako každý koníček je to pro mě prostě příjemný útěk z domova, Kde se nemluví o ničem jiném, než o penězích nebo o těžkostech, s nimiž se setkává drobný byznys mého otce v další ekonomické krizi…“

Povzbudivě jsem kývl – podle jeho románů a povídek, které jsem četl, jsem tušil, že patří v americkém sci-fi mezi nejostřejší sociální kritiky, a když se člověku potvrdí představa, kterou o někom měl, je to vždycky příjemné. On si však mojí reakce nevšiml. Dál viděl jen sám sebe a svou nostalgii po uplynulém mládí; když se někdo stane slavný a bohatý jako on, je narcisismus ta nejnevinnější nemoc, která ho může postihnout. „Držím se stranou i zkažených místních obyvatel. Postavil jsem si stan v kráteru sopky Rano Raraku. Jmenovala se tak, ne? Živím se konzervami, vařím si polévku na přenosném vařiči, a jakmile se objeví turisté, prchám pryč. Zalezu někam a spím, ale v noci, když jediným zvukem je šum oceánu, vydávám se s baterkou kolem soch. Prohlížím je, přeměřuji, vyptávám se jich. Kde jste se tu vzaly, miláčkové? Nepovíte mi to konečně? Jenom mně! Nikomu neprozradím vaše tajemství, čestné slovo! Protože ti, co se kolem vás přeženou, jenom se na vás kouknou a nechají se vedle vás vyfotografovat, aby předvedli, že jsou chytřejší a krásnější, ti ho nepotřebují znát. Kdyby se to dozvěděli, cestovní kancelář zkrachuje nebo začne hledat jiné záhady. No tak, kamenní páni, otevřte ty svoje úzké, sevřené rty! Kdo jste? Proč máte tak dlouhé nosy? A tak dlouhé uši? Ptám se jako Červená karkulka vlka, převlečeného za babičku. Ano, tak se jich ptám as rozechvělým, napjatým vzrušením čekám, že to velké tajemství otevře svou bezednou propast a pohltí mě…“

Vyměnili jsme si s Japoncem pohled, oba současně jsme ocenili jeho metaforu i to „rozechvělé vzrušení“, jež se člověka odedávna zmocňuje před velkým poznáním.

„Mlčíte, pánové,“ téměř vykřikl Američan, „snad mi nechcete namluvit, že i vy věříte fantasmagoriím našich archeologů? Nebo jste se stejně jako ty lidičky smířili s minulostí, kterou vám přiřkli historici? Hej ty tam, ty obře, koukni se, jaký jsi dlouhán! Myslíš si, že tě někdo udělal tímhletím kamenným dlátem? říkám mu a ukazují klín, který jsem našel v kráteru. Vždyť já sám s ním deset dní mlátil až do otupěni do té lávy, jež vás zrodila. A nevydlabal jsem ani deset centimetrů! Ale řekněme, že mnohaletou otrockou prací se podařilo udělat vaše sympatické obličeje, ale čím tihle líní domorodci, kteří neznali nic jiného, než kamenné sekáče, odtesali ze skály deseti, dvacetimetrové bloky? A v kráteru jsou ještě vidět místa, odkud byli vzati vaši nedodělaní bratři. Povězte!… Daj-lv, dej koňak!“ vyžádal si Američan posilnění, když znovu nevěděl, jak dál.

Vyskočil jsem mu nalít a on okamžitě upil velký hlt, zaváhal, uznal, že držet skleničku na břiše by se mu nechtělo, a tak ji raději dopil. Potom se zasmál:

„Co dělá spisovatel, když najednou nemá co říct? Prostě popisuje přírodu. Ten trik vždycky vyjde. Já vám taky asi budu muset teď vykládat, jak září hvězdy nad Tichým oceánem, jak se potím v kosmickém dechu přílivu, jak se trápím před kamenným tajemstvím a tak dále. Ale je mi to trapné, protože jste od fochu a dokážete si krajinu představit sami. Povím vám jenom to, že se vůbec netrápím. Naopak je mi to nesmírně příjemné, toulat se za teplých nocí mezi sochami, ležet, dívat se na hvězdy, poslouchat oceán a vymýšlet různé osudy, veselé i strašné, svých kamenných oblíbenců. A vůbec, vůbec nespěchám, abych se dozvěděl jejich tajemství, protože, představte si, najednou se ho dozvím a… Co budu dělat potom? Přiznejme si, drazí kolegové, že my lidi jenom předstíráme, že hledáme skutečné pravdy, objektivní, jak to nazývají učené hlavy. Pravda, do níž jsme nevložili aspoň trošku sami ze sebe, do níž jsme nekápli aspoň kapičku vlastní fantazie, taková pravda je nám vždycky nepříjemná. Je to prostě princip uspokojení, který uvádí do pohybu mechanismy živé hmoty ve vesmíru. Už jsme se přesvědčili, jaké pravdy nám přinesla věda a technický pokrok. Ne, největší pravdy nám neodhaluje věda, ale umění! Takže i já se nakonec povaloval ve spacáku a s nesmírným požitkem vyprávěl starým hvězdám své mladé pravdy o nich, a hvězdy na mě vesele mrkaly: Výborně, mladíku, povídej dál, posloucháme tě…

A když jsem tak jednou v noci ležel na dně kráteru Rano Raraku a ospalé oči upíral k nebi, náhle ho ozářil krátký, oslepující blesk, jako by přímo nad kráterem proletěl rozžhavený meteor. Potom jsem v nastalé tmě uslyšel podivný šum. Do kráteru v noci nikdo nechodil, turisté ještě týž den odlétali na pláže jiných tichomořských ostrovů, protože tady bylo zakázáno stavět hotely. A nemohla to být ani domácí zvířata ostrovanů, ta věděla, že se tady v těch pustinách nenapasou. Ne že bych měl strach, ale přece jen jsem se přikrčil za jednu nedokončenou sochu, jejíž dlouhý nos trčel v teplých nočních výparech shromažďujících se na dně kráteru jako vlnolam. Řekl jsem si, že to jsou určitě zloději, kteří sem přišli hledat klíny, protože i z nich se staly vyhledávané suvenýry. UNESCU se stěží podařilo zachránit pro muzea zhruba dvacet klínů. Uvažoval jsem, že bych jim měl dát pořádnou lekci něčím co možná nejmystičtějším, vykoukl jsem a…“

Kolega z třetího světa se zhluboka nadechl. Američan to slyšel a řekl, aniž se k nám otočil:

„Vyděsil jsem vás? Nebojte se! Teď nejsem schopný vymýšlet žádné horory. Byli to prostě tři piloti z létajícího talíře, kteří přistáli na opačném svahu kráteru, aby je z letiště nezpozorovali.“

„Hej, Ameriko,“ zareagoval jsem jeho stylem, „naservíruj nám něco méně otřepaného! Já sám napsal o létajících talířích aspoň deset povídek.“

Odvahu si dodal i zdvořilý Japonec.

„Podmínka byla nevměšovat vesmír.“

„Vesmír je i na Zemi,“ utrhl se na nás Američan. „Abyste věděli, tak já jsem člen oficiální komise, která se zabývá neidentifikovanými létajícími objekty. Viděl jsem je na stovkách fotografií i filmů, radioteleskopickými anténami jsem sledoval jejich dráhu a věřím v ně. A když člověk v něco věří, je to pro něj skutečnost a ne fantastika.“

Smířili jsme se s tím a on, poté co si řekl o další koňak, protože jsme ho navztekali, pokračoval:

„Byli obrovští. Podle svědectví očitých svědků, pokud se jim ovšem dá věřit, bývají členové posádek létajících talířů různě velcí. Tihleti byli víc jak třímetroví obři. Ale tehdy jsem byl ještě mladý a nebyl jsem člen komise pro NLO, proto jako střízlivé dítě Nového světa jsem je považoval za zloděje, kteří se přestrojili a vzali si chůdy, aby zastrašili místní hlídače. Šli skutečně trochu jako na chůdách. Proto jsem se taky proměnil v přízrak. Na cepín jsem natáhl spacák, začal s ním mávat před břichem kamenného velikána, nylon zlověstně šustil a já ze všech sil zařval – bylo to cosi mezi vytím kojota a pláčem hyeny. Obři se po mně otočili. Neudělali nic jiného, ale já náhle i se spacákem v ruce ztuhl. Celé tělo mi ochrnulo, byl jsem nehybnější než kamenní ostrované…“

V duchu jsem si řekl, že si chce zjednodušit situaci, a proto využívá vyprávění těch, kteří se prý setkali s létajícími talíři. Motiv přechodného ochrnutí jsem také znal, ale nechtěl jsem Američana znovu přerušovat, protože jsem pořád ještě doufal, že z té banální historie vytěží něco zajímavějšího.

„Jinak jsem vnímal všechno,“ dodal, když si rozmyslel, jak využít toho náhodného ochrnutí. „Mozek mi pracoval normálně, to znamená, že byl ztuhlý pouze hrůzou. Trojice obrů se ke mně přiblížila. Byli ve skafandrech, obličeje nebylo vidět, ale podle siluet bylo zřejmé, že jsou humanoidního typu. Jeden hlas se značně strojovým zabarvením se mě zeptal mou řečí: Co na nás chcete? I kdybych věděl, co chci, nebyl bych schopný jim to tím zdřevěnělým jazykem říct. Dál jsem trčel se zvednutým spacákem jako strašák. Konečně si uvědomili, v jakém jsem stavu, protože když otázku zopakovali, ruce mi náhle klesly. Spacák pleskl na ležícího kamenného ostrovana.

Nnnnic… vykoktal jsem. Tak proč jste nás volal? zeptali se? Mávání spacákem si asi vyložili jako výzvu. Zřejmě mi nehodlali nic udělat a já se brzy vzpamatoval. Vlastně jsem na nich něco chtěl… Promiňte, přece jen něco chci, ale lekl jsem se, když jste mě tak znehybněli. A oni se mi naprosto po lidsku omluvili. Udělali to prý úplně automaticky, dřív než poznali, že jsem člověk. A ubezpečili mě, že to nezanechá žádné následky. Chtěl jsem… chtěl jsem se vás zeptat, řekl jsem rychle, i když jsem ještě neměl promyšlené, co vlastně chci. Přerušili mě: Kontakty s lidstvem máme zatím zakázané, ale protože cítíme vůči vám určitou vinu, na jednu otázku vám odpovíme, pokud ovšem nebude v rozporu s naší kosmickou chartou. Pokud se nás chcete zeptat, kdo jsme, odkud jsme a podobně, tak i pokud odpovíme, zase vám to z paměti vymažeme. A tak tedy jednu otázku, bez záruky na odpověď!“

Američan nadzvedl hlavu z polštáře, dramaticky se podrbal po týle – rozehrával před námi těžkosti svého hrdiny. My pochopitelně věděli, co to bude za otázku, ale přesto jsme napjatě čekali, i když z profesionálního hlediska to byl postup naprosto primitivní.

„Za dané situace to mohla být jen jedna jediná otázka: Povězte mi tajemství těch kamenných obrů! Když jste tady, tak ho určitě znáte. Neodpověděli mi hned, zřejmě se mezi sebou radili, i když já ani nic neslyšel, ani nezachytil žádný pohyb jejich obrovských postav. Potom se ozval opět stejný hlas. Přicházíme na tento ostrov prvně, chtěli jsme ho spatřit. Historie těch soch je velmi stará, a pokud slíbíte, že ji nikdy a nikde nepoužijete ani pro vědeckou kariéru ani pro peníze, tak vám ji povíme. Jinak to z vaší paměti zase vymažeme.

Honem jsem je ubezpečil, že to chci vědět jenom sám pro sebe, že je to můj koníček a tak dále, zapřísahal jsem se, stejně jako jsem se zapřísahával sochám samotným. A využil jsem situace, abych připojil ještě jednu otázku: Kdo je Make-Make?

Náš krajan, odpověděl hlas okamžitě. A něco jako vaše obchodní firma. Zdejší lidé však dali jeho jménu jiný význam – člověka, žijícího ve vzduchu. Do té doby neměli o ničem takovém ani ponětí, protože neviděli žádné létající dopravní prostředky s lidskou posádkou. A co udělal Make-Make? zeptal jsem se zadýchaně, protože jsem se bál, že budou příliš struční, ale hlas, říkám „hlas“, protože se nedalo poznat, který z nich to se mnou mluví, ale hlas mě opět tak nevýrazně odbyl: Už jste svou otázku položil a my vám odpovídáme. Odehrálo se to v raném období vaší civilizace, v ranějším stadiu i pro nás. Make-Make byl jeden z prvních, kteří navštívili Zemi. Tehdy se u nás stala Země módou, jak vy říkáte. Make-Make byl chytrý a mazaný. Založil podnik, který dovážel ze Země různé přírodní pozoruhodnosti a výrobky primitivních národů. Aby přece jen do určité míry dodržel zákon o nevměšování do záležitostí jiných civilizací, umístil svůj podnik na tomto ostrově, daleko od kontinentů. A z domorodců udělal přímo otroky. Za pomoci naší techniky vyřezával ohromné kusy skály, zhruba jim dal tvar lidí, potom donutil domorodce, aby je trochu opracovali kamennými dláty a kladivy a dodali jim tak autentickou podobu. Byla to prostě čistá falza, naprosto cizí skutečné tvorbě domorodců. A opravdový zločin, protože naši předkové si pak mysleli, že tak vypadají lidé na planetě Zemi. Našim hloupým předkům se však kamenní lidé velmi líbili, vidíte, že jsou i velcí jako my, stavěli si je pro ozdobu na zahrady, a jak říkáte vy, pozemšťané, dávali za ně šílené peníze. Takže Make-Makova firma jen kvetla. Speciálními nákladními kosmolety dopravil na naši planetu stovky takových soch. Sem tam jsou ještě v zahradách vidět, i když dávno víme, že to jsou falza…

Ale proč… Hned jsem se zarazil, protože jsem si uvědomil, že nemám právo se dál vyptávat. Co proč? zeptal se mě Hlas a já si dodal odvahu: Proč mají takové nosy a takové uši? To nemohl napodobit skutečnou podobu zdejších obyvatel? A měl jsem chuť dodat: To byl tak mizerný sochař? Hlas mi přece jen odpověděl i na tu další otázku: Řekli jsme vám, že Make-Make byl mazaný spekulant. Dodatečně zvyšoval zájem o své výrobky. My máme orgány čichu a sluchu uvnitř těla. Je tedy přirozené, že zájem našich někdejších nevzdělaných boháčů o tyto vnější orgány cizí civilizace vzrůstal. Proto je Make-Make úmyslně zveličoval. Ale něco mu v jeho činnosti přece jen zabránilo, prohodil jsem; řekl jsem si, že i já použiji trochu mazanosti, abych z nich vytáhl další informace. Je vidět, že práce tady byla náhle přerušená, stovky soch zůstaly neodvezené, nedodělané…

Řekli bychom vám to, i kdybyste se neptal, odbyl mě hlas znovu. Po určité době u nás došlo k revoluci, která zrušila soukromé vlastnictví a zakázala dovážet cokoliv z jiných planet, pokud to neslouží vědeckým účelům. A ještě přísněji zakázala jakékoliv vměšování do života jiných civilizací, dokud se nestanou hodny užitečného kontaktu s námi. Všichni, kteří do té doby dělali lumpárny na jiných planetách, byli potrestáni, a dost tvrdě, jak to bývá při každé revoluci. Odnesl to i ten váš Make-Make – uzavřel hlas, a přestože byl stále tak strojově monotónní bez jakýchkoli emocí, zdálo se mi, že jsem v tom „váš Make-Make“ vycítil spokojený smích i ironii. Konec kontaktu.

Děkuji, řekl jsem, děkuji vám! A byl jsem zničený ani ne tak proto, že mi nedali možnost zeptat se na cokoliv jiného – protože jsem měl pochopitelně chuť ptát se ještě na tisíce věcí – jako primitivní hrubostí celé historie. Představte si to, kolegové, moje zamilovaná fantazie si o těch kamenných lidech vysnila tolik pohádek, jednu hezčí, fantastičtější a moudřejší než druhou, a najednou na člověka vychrlí úplně našinskou vulgárnost!“

„V Bulharsku máme jedno přísloví: Našimi kameny po našich hlavách,“ ozval jsem se vesele.

„Výborně,“ ocenil to, ale buď ještě neskončil, nebo nebyl spokojený s koncem příběhu, protože hned zas přivřel oči a přiměl nás znovu čekat. „Nemůžu se přece jen ještě něco málo zeptat, téměř zaplakala má touha slyšet i něco hezkého, něco, co se liší od pozemského. Co například? zeptali se a já měl dojem, že znovu ustoupí. Proč? zadýchal jsem se v ještě nezformulované otázce, proč vy… Jeden z nich však zvedl ruku, jako by mě chtěl zadržet a hlas mě nemilosrdně přerušil. Ne, tvůj rozum je příliš spekulativní! A v následujícím okamžiku jsem opět ztuhl, jenže ještě víc než předtím. Teď už i mé smysly byly mrtvé, potom zřejmě odumřel i mozek, protože nic víc jsem už neviděl a nevnímal. Celý vesmír pro mě náhle zmizel nebo já zmizel z něho.

Nepamatuji se, jak dlouho trval ten stav – Hodiny nebo minutu. Jako by mě ze ztuhlosti vysvobodil předjitřní chlad, který je na tomto pustém ostrově velmi ostrý. Zachvěl jsem se, ucítil ho, zase se zachvěl a vzpamatoval se. Nevěděl jsem, jak jsem se octl na tomto místě, nevěděl jsem, proč trčím mezi nedokončenými sochami a nejsem zalezlý ve spacáku, který navlečený na cepínu ležel na břiše nedaleké sochy. Měl jsem jenom pocit, že se mi stalo něco strašného. Zabalil jsem se do spacáku, sedl si na kámen a čekal na východ slunce. Čekal jsem, že mě zahřeje, že rozehřeje i ledovou kůru na mozku. Ale blednoucí nebe ve mně pouze zesílilo pocit, že se mi tuto noc zdálo nebo nějakým jiným způsobem jsem se dozvěděl pokud ne vytoužené tajemství, tak nějakou jinou velkou pravdu, že kamenní obři snad konečně otevřeli ústa, aby mi ji řekli, ale já to zaspal nebo zapomněl a navždy to ztratil. Rozbrečel jsem se zimou a zoufalstvím i bezmocí před tím tajemstvím. Hlavně zoufalstvím, protože teď jsem si uvědomil skutečný rozsah oné bezmoci a lacinost klukovského pohrávání s velkým mlčením kamene.

Plakal jsem a třásl se dokud slunce nevyšlo, ale spolu s ním mě ozářilo i smutné, ale ne zoufalé poznání, že se mi vlastně v noci nic strašného nestalo, nebo nic strašnějšího a nezvyklejšího než pocit, že mládí mě opustilo. Energicky jsem sbalil stan, sebral svoje věci a s chrabrým popotahováním vykročil, abych počkal na letadlo, které mě vrátí k brebentícím lidem, k těm, co přestali brečet před tajemstvími. Byl jsem však pořád ještě zmatený a vyšplhal jsem se z kráteru opačnou stranou, a tam jsem spatřil něco, co tam předešlý den nebylo. Velká plocha na svahu vypadala jako čerstvě ožehnutá, v prachu na zkamenělé lávě byly otisky čehosi nesmírně těžkého. Stranou od ožehnutých míst byly však dříve holé skály posypané něčím, co se podobalo mechu. Osahal jsem to, rozemnul mezi prsty – bylo to zelenavé, trochu do šeda, slizké, měkké a rozdělovalo se to na vlákna. A jak jsem nad tím nechápavě stál, protože nikde na ostrově jsem nenarazil na nic podobného, náhle jsem si vzpomněl na setkání se třemi obry z létajícího talíře. Prostě se mi vybavili před očima, vyskočili z bůhvíjaké asociace, mohl jsem si je prohlížet; pamatoval jsem si, že jsem s nimi mluvil, ale to bylo všechno. Přes můj slib, přes mé zapřísahání mi přece jen v posledním okamžiku vymazali celý rozhovor z paměti.

Znovu jsem klesl na kameny a čekal, že se rozbrečím – tentokrát proto, že mi nevěřili. Ale slzy se mi v očích neobjevily, vysušil je vztek, který jako by zostřil mou schopnost vidět. Neznámá látka rychle a beze stopy mizela, jako by ji šikmé sluneční paprsky olizovaly ze skal. Horečně jsem ji začal nabírat dlaněmi. Naplnil jsem kotlík, ve kterém jsem si vařil polévku, naplnil jsem termosku, dva igelitové sáčky a nervózně uvažoval, jak to nejlépe uchovat. Četl jsem v novinách, že jednou kdosi našel nějakou hmotu, kterou vypouštěly létající talíře, když odlétaly, ale v laboratořích se jim vypařila. Vymysleli pro ni i jméno – pitomé jméno: andělské vlasy…“

Američan nečekaně vyskočil z postele, vztyčil se ve své obří výšce, aspoň tak mi to teď vedle drobného sedícího Japonce připadlo, a ostře se zasmál. Pak prorocky vztyčil ukazováček:

„A tak se, přátelé, konečně blíží zákonitý happy end. Vrátil jsem se do Ameriky, vykládal o tom setkání na všech kanálech televize a před bohatě platícími novinami a časopisy, napsal jsem o něm knihu, gram po gramu prodal andělské vlasy vědeckým ústavům, univerzitám a státům a stal se známý a bohatý!“

Japonec zatleskal. Třetí svět řekl: „Bravo!“ Já: „Dobře.“ Japonec se soudcovskou důkladností prohlásil: „Pravidla byla zachována, požadované tři prvky rozpracované a vysvětlené.“

„A ten čtvrtý?“ zeptal se Američan.

„Žádný čtvrtý jsme nestanovili.“

„To národní?“

Zasmáli jsme se. Já, protože jsem se s ním znal nejvíc, jsem řekl:

„Víc jsme si nemohli ani přát. S jednou malou výjimkou: socialistická revoluce ještě asi není tématem vašeho národa.“

„Jaká socialistická revoluce?“ podivil se, jako by mu ti z NLO zastřeli paměť.

„Jinak je pěkné, že jste ji přenesl i do vesmíru.“ Dál se s nehraným údivem usmíval.

„Copak jsem řekl socialistická? Může být ekologická, může to být prostě revoluce v poznání vesmíru, revoluce moudrosti.“

„Vypadala na socialistickou,“ trval jsem na svém. „Znárodnění soukromého majetku.“

„No tak, Bulhare!“ rozesmál se, „vy můžete dostat člověka do maléru! Na nic takového se nepamatuju. Nic si nepamatuju! Stejně jako můj hrdina. Znovu všechno končí neznalostí, bezmocí před skutečným tajemstvím.“

Ale já měl rejpavou náladu – snad proto, že jsem ještě neměl vymyšlenou vlastní verzi, nebo jsem mu záviděl lehkost, s níž improvizoval svou povídku, kompozičně i myšlenkově téměř dotaženou.

„Jenže, když ji budete chtít napsat, tak by neměla být v první osobě. Bude tam nelogičnost – váš hrdina ten příběh jednak vypráví, jednak je vymazaný z jeho paměti.“ Američan přimhouřil oči.

„Já to taky nemám v úmyslu psát! Takové primitivní sci-fi – fuj! A navíc by se na našem trhu neuplatnilo.“ Znovu se zasmál, tentokrát hřmotně, a s úlevou vykročil ke dveřím. „Budeme muset jít, zdejší starosta už hoří netrpělivostí, aby uvítal fantasty z celého světa!“

III

Na další naší schůzce se japonský kolega objevil v ještě elegantnějším obleku. Byl soustředěný, jako by měl přednést závažný referát, nereagoval na náš rozhovor a rezervovaně přehlédl i Američanovo popichování:

„Byl jsem na setkání autorů sci-fi v době světové výstavy v Ósace. Celé to vaše Japonsko je prostě fantastika. Škoda, že se rozhodlo přizpůsobit bílé civilizaci. Kdyby zůstalo věrné samo sobě, nemuseli bychom hledat cizí civilizace po vesmíru.“

„Tak dost!“ dovolil jsem si ho jako hostitel okřiknout. „Slovo má náš kolega z Japonska.“

Udělal krátký úvod. S radostí prý přijal můj návrh nezatahovat vesmír do našich pozemských záležitostí, protože to odpovídá i jeho názorům, neboť odmítá veškeré hypotézy, jako jsou například spekulace Dänikenovy, že na Zem se mnohokrát dostali lidé z jiných světů, kteří nás naučili rozumně myslet a přemýšlet.

„Přesně tak,“ souhlasil jsem bouřlivě: „Pokud se jednoznačně nedokáže, že skutečně někdo přiletěl, aby nám pomáhal, budu považovat takové myšlenky za urážku lidstva i za osobní urážku. Tvrdit, že Leonardo da Vinci byl člen nějaké expedice, který zůstal na Zemi, je plivání na sebe sama. My prostě ještě pořádně neprostudovali historii lidského ducha, neznáme ani vlastní historii. Podle mě taková evoluce postupuje samostatně, podle svých vlastních zákonů v hlavách jednotlivých lidí a ne podle zákonů sociálního a technického rozvoje, přestože je s nimi pochopitelně spojená, nikoliv však ve vztahu podřízenosti. Jako je to možná v umění. Proto i velké objevy často vznikají mnohem dříve, než je lidé jako celek potřebují, mnohem dříve, než je mohou pochopit. Kant vytvořil přesnější teorii sluneční soustavy a nevycházel z Koperníka, nebyl profesí astronom. A korekce, které vnesl Laplace, aby připojil svoje jméno ke Kantovu, se teď ukázaly mylné, pravdu měl filozof a ne astronom. Einstein taky nepotřeboval teleskop, aby udělal revoluci v kosmogonii. Proto i starověcí učenci toho tolik věděli o vesmíru. Už Zénón z Eleje zformuloval většinu problémů dnešní kosmogonie. Ve Smaragdových tabulích Hermese Trismegista, přehlíženém praotci astrologie, jsou obsaženy všechny základní zákony dialektiky, s níž dnes přistupujeme k tajemstvím vesmíru i lidstva. A to ne proto, že tyto znalosti někdo nasadil lidem do hlavy. Ostatně já sám mám na svědomí stejný hřích. V první své fantastické povídce jsem kdysi rozpracoval motiv, jak jiná civilizace dala znalosti Sumerům a Akkadům, ale od té doby…“

„Tak už dost,“ pomstil se mi Američan, „vás budem poslouchat až pozítří.“

Omluvil jsem se japonskému kolegovi, který při tom mém ničím nevyprovokovaném polemickém zápalu bez sebemenší netrpělivosti pokyvoval.

„Těší mě, že máme stejné názory,“ řekl rychle a jen tak mimochodem, zřejmě aby nenarušil zvolený tón svého vyprávění. „Proto také moji hrdinové nejsou z jiných hvězd, zrodilo je kdysi naše slunce, dávno, velmi dávno, už v období, kdy se po Zemi procházeli ohromní plazi a vzduchem proháněli okřídlení ještěři. V oné době nevídaného rozkvětu, kdy všechno bujelo v nádherných barvách a obrovských rozměrech. V onom neopakovatelném vrcholu rozvoje naší planety, po němž nastal její úpadek…“

Japonec se v křesle opřel, spustil těžká víčka, obličej se mu ještě více uvolnil a dostal výraz známé, jakoby nadpozemské východní dobroty – v mém hotelovém pokoji teď seděl malý Budha a zpěvavou angličtinou tiše vyprávěl jakousi zvláštní prahistorii.

„Muselo to být tehdy, protože i moji hrdinové jsou obrovití, i oni umějí létat. Ne, nejsou ptáci ani okřídlení ještěři, jsou to skuteční lidé – nezvyklá lidská rasa, dnes nepochopitelná, ale logická pro onu dobu, kdy snad i přitažlivost zemská umožňovala, aby se po močálovité půdě procházeli takoví giganti jako diplodokové a brontosauři. Oni lidé sice neměli křídla, ale jestli si na ně dnešní lidstvo ve své buněčné paměti uchovává vzpomínky, musí jim přimýšlet andělská křidýlka, protože jinak si je nedokáže vysvětlit. Make-make – obyvatelé vzduchu – tak je o milióny let později nazvali jiní lidé.

Sestupovali pochopitelně i na zem. Opatrně našlapovali na velká jemná chodidla, nemotorně se shýbali, aby vytáhli z vlhké půdy nějaký zvlášť chutný či léčivý kořen, ale jinak si potravu obyčejně nacházeli ve vrcholcích obrovitých stromů. Když zatoužili vznést se vzhůru, prostě si to jen přáli, a v jejich zhruba desetimetrových tělech nehlučně vybuchovaly jakési dnes neznámé síly a odnímaly sílu gravitačním chapadlům planety. Lehcí jako pírka se vznášeli až k těžkým a teplým mrakům, s nimiž mohli obletět celou planetu. Živili se plody a nevztáhli ruce na žádného živého tvora, neznali chuť krve a neměli nepřátele ani mezi zuřivými tyrannosaury. Make-makové s nimi uměli hovořit. Povídali si s obludami z bažin a oceánů, přátelili se s delfíny a nacházeli společný jazyk i s oněmi lstivě se plížícími obyvateli trávy – škorpióny. Nemluvili s nimi žádným konkrétním jazykem, ale tak, jako mezi sebou: různorodým vyzařováním svého mozku. Jejich ústa bez rtů sloužila k přijímání potravy; mimo to uměla pouze tiše a něžně zpívat dlouhé písně-pohádky, jimiž nesdělovali nic ani sobě navzájem ani jiným tvorům, ale přeměňovali ve zvuky vlastní znalosti a pocity. Mozky měli v poměru ke svým tělům, tedy ohromné; skutečné vysílačky a přijímačky. Obrovské měli i uši. Jimi slyšeli bouře, rodící se v srdci oceánu, na tisícikilometrovou vzdálenost slyšeli tajfuny, daleko dříve než zvířata zachycovali hněvivé chvění v zemských hlubinách a mezi nepřetržitým vlnovým breptáním galaktického množství rozeznávali zadýchanou řeč pulsarů. A skutečně neměli žádné jiné nepřátele než tajfuny a sopky, přestože i ve vzduchu byli těžkopádní, neboť neměli křídla. Když potřebovali překonat větší vzdálenosti, pohybovali se, jak jsem se už zmínil, na křídlech větru. Když se chtěli dostat někam jinam, vypínali v sobě a kolem sebe zemskou přitažlivost, vznesli se do vzdušného proudu, který je odnesl s sebou. V měkkém lůžku vzduchu odpočívali, v oblacích se skrývali, když se chtěli milovat. Pokud se však přihnal tajfun nebo pukala zemská kůra, aby uvolnila nashromážděnou sílu, nezbývalo jim nic jiného, než se skrýt do objetí gravitace; uchopili se nějakého stromu a doufali, že je před tou pohromou ochrání. V jeskyních hledali útočiště zřídka, protože se těžko daly najít prázdné jeskyně a neradi znepokojovali jeskynní medvědy nebo šavlozubé tygry v jejich doupatech. Tito obři však neuměli někoho o něco prosit ani nebyli ve svém egoismu bezohlední jako jiní tvorové. Proto každý tajfun a každá sopka si odvlekly svou kořist, zejména děti. Když tajfun zastihl někoho ve vzduchu, nebo když někdo v panice před zemětřesením zapnul své antigravitační pole, obludný vichr se ho zmocnil a mrštil jím o nějaké pohoří či odnesl tisíce kilometrů daleko a vrhl do stometrových vln oceánu. Zato neznali nemoci a nikdo nedokázal říct, jak dlouho žijí, protože čas měřili svým vzrůstem a hodinami hvězdného záření. Ne, nebylo jich mnoho,“ řekl Japonec nečekaně hlasitě, jako by se ho na to někdo ptal nebo mu oponoval. „Jejich ženy nosily dlouho svůj plod a rodily zřídka. Stále řidčeji, stejně jako stále řidčeji rodili i jiní pozemští velikáni, jako by se planeta lekla své nerozumné záliby ve velkých tvorech nebo ji unavilo je vytvářet.“ Japonec požádal o sklenici sodovky, vytáhl kapesník, zakryl si rty a olízl je. Černými štěrbinami očí si nás prohlédl – zřejmě zkoumal, jak jeho vyprávění zapůsobilo, ale pohled, zúžený masitými víčky, neprozrazoval ani otázku ani jakýkoliv jiný pocit. Trochu déle se zdržel pouze u Američana, jako by odtamtud očekával nebezpečí – a nezklamal se.

„A nic jiného ti vaši býložraví savci neumějí? Jsou „to ostatně savci nebo snášejí vejce jako ještěři? A proč jim říkáte lidi? Z opice se stal člověk, když polkla první hlt krve. To je už dokázáno.“

Drobný, evropsky elegantní Budha se mírně usmál jeho krvežíznivému darwinismu.

„To znamená, že podle našich požadavků na inteligenci ani delfíni nic neumějí?“

„Ale nejsou vegetariáni, ne?“ odrazil útok Američan, jehož postava by to bez potřebného množství steaků a bifteků určitě nevydržela.

„No dobře,“ ustoupil vypravěč, „nebudeme jim říkat lidi, ale obyvatelé vzduchu, make-makové. A nebo: dlouhouší. Opravdu se velmi lišili od našich dnešních představ o lidech. Nemuseli umět to co my, protože stejně jako oceán poskytuje delfínům všechno, co potřebují, tak bujné rostlinstvo jim dávalo dostatek potravy, jejich kůže se nebála teplotních změn, navíc bylo tehdy mnohem tepleji, a vzduch pro ně rozestýlal své bezbřehé lůžko. Lehali si do něj s očima a ušima otevřenýma k nebi. Důležitější orgán byly vlastně uši. Oči měli malé, skryté pod klenutým čelem tak, jak je vidíme na jejich portrétech na Velikonočním ostrově. Jimi viděli plody stromů maximálně z padesátimetrové výšky. Ale uši, uši „viděly“ až do jiných galaxií. Byly prostě supercitlivý radar. Neustále zachycovaly hlasy vesmíru a předávaly je mozku, který silnými impulsy vysílal své otázky. Ptal se galaxií, kam tak uspěchaně utíkají, nakukoval do černých děr, kudy mizela hmota, aby viděl, kde se zase objeví, zatajoval dech při zrodu nových hvězd, sděloval si s veselými pulsary vesmírné klepy – a čekal. Čekal, až konečně odněkud uslyší hlas podobný svému. Ale tento hlas k zemi stále ještě nepřicházel, nerozezníval se v hlemýždi jejich uší…“

Japonec si znovu svlažil rty sodou, olízl je, tentokrát dřív než je stačil zakrýt kapesníkem, který svíral v malé dokonalé ruce – zřejmě se mu potila napětím.

„Tak míjela léta, tisíce, milióny let, a příliš rychlými proměnami útočila na jejich krátkozraké oči a mozky. Dlouhouší se nechápavě a s bolestí dívali, jak vysychají bažiny a padají staré lesy. Vymírali obrovití ještěři, spolu s nimi vymírali i tyranosauři, protože nenalézali nic, čím by mohli naplnit svá nenasytná břicha. Velcí medvědi pelichali v jeskyních zkroucení revmatismem. Vzduch se naplnil drobnými tvory, jako hmyz drobnými, jenže sami se živili hmyzem a jako by úplně vyhnali pterodaktyly s ohromnými blanitými křídly. V trávě a křoví se vyrojili neznámí pisklaví a skákaví tvorové a znepokojovali obyvatele vzduchu křikem nekonečných bitek. Celá Země zněla předsmrtnými steny a novými porodními výkřiky.

Na místo nemotorných velikánů přicházela krvežíznivost pohyblivých drobných tvorů. A obyvatelé vzduchu se nechápavě dívali dolů, nechápavě vznášeli otázky nahoru, ale odpověď nedostávali…“

Vypravěč přendal kapesník do druhé ruky a otřel si o něj dlaně.

„Zkáza postupně dospěla až k nim. Nikdo neví, proč jejich ženy už nemohly rodit ve vzduchu, chybějící gravitace paralyzovala stahy jejich útrob. Museli sestupovat na Zem, kde však zesílená gravitace zase drtila jejich děti, sotva spatřily světlo světa. Stále častěji umíraly i matky, protože vysílené nezvyklým způsobem porodu se nemohly rychle vznést do výšky a stávaly se kořistí divokých zvířat, která útočila ve smečkách, nerozuměla nezvučné řeči make-maků a nevážila si jich. Kdo a proč nás odsoudil k vyhynutí, ptali se, ale odpověď nenacházeli. Stále častěji se stávalo něco, co zvyšovalo jejích paniku: tu na tomto konci světa, tu na onom, se jejich ženám rodila jakási chlupatá zvířátka, do určité míry sice podobná svým rodičům, ale desetkrát menší než jejich sourozenci, kteří po narození umírali. Tito noví tvorové měli maličké i uši, jež nezachycovaly zoufalý bezhlasý křik matky, nerozuměli je-jí písni, vyjadřující utrpení. A nemohli se ani vznést ke svým strýčkům a tetám. Ale přitažlivost planety jako by jim naopak nevadila. Překvapivě rychle se stavěli na tenké nožky, na nichž uměli běhat rychle jako vítr a uskakovat stranou, když na ně něco zaútočilo. A jejich ručičky se stejně rychle naučily uchopit nějakou zvědavou ještěrku a strčit ji do otevřených: úst, nepřiměřeně velkých na jejich kulaté.hlavičky.

Budeme snad rodit jen takovéhle trpaslíky bez mozku, jsou snad naším pokračováním? tragicky nechápali obyvatelé vzduchu a jejich písně byly stále táhlejší a smutnější. Ale čas – který už neměřili impulsy svých přátel pulsarů, ale oblety Země kolem Slunce, neboť se pokoušeli pochopit, co se na ní děje – jako by začínal ubíhat ještě rychleji. A stále častěji je odnášel k onomu neznámu, z něhož vyšli. Až jednoho dne…“ Japonec se znovu vytrhl z vypravěčského zaujetí a řekl provinile: „Nechal jsem se asi strhnout, promiňte! Vynasnažím se být stručný.“ Podíval se na své supermoderní hodinky a znovu zas přešel do zpěvavého tónu vyprávění: „Až jednoho dne přelétl nad nejpustším ostrůvkem uprostřed největšího oceánu, tisíce mil od souše, starý a unavený make-make. Letěl na křídlech jitřního teplého vánku, pomalu se snesl na svah vyhaslé sopky, usedl a zahleděl se na oceán.

Po chvilce k němu přisedl druhý unavený a smutný obr. Pak třetí, čtvrtý, pátý, šestý. Přilétli z různých konců světa, mlčky se na sebe podívali a nezvučně se ptali: To jsme jenom my? To jsme zbyli jenom muži? A čekali.

Dalšího dne přilétli ještě dva, třetího opět dva, pak už nikdo, a teprve desátého dne za východu slunce přilétl z velké dálky ještě jeden vyčerpaný a přestárlý make-make. Jejich mozky se hledaly po světě, dlouho vybíraly místo k setkání, dohodly se na době, ale nikdo z těchto obrovských mužů už neměl sílu přiletět včas. Větry a bouře je zanášely na různé strany, vichřice je srážely ze správné cesty, mnoho jich zřejmě zahynulo ve vlnách oceánu. Jedenáct shromážděných mužů společně vyslalo ještě jednou mozkový signál kolem zeměkoule a nastražilo skleslé uši.

Žádný z nich však nezachytil odpověď, a tehdy ten, co přiletěl první, řekl ostatním: Tak tohle tedy z nás zůstalo, bratři! Vystoupil zhruba do stometrové výše – byl krásný, bezvětrný den – lehl si na záda, jako by se chtěl opalovat, a sevřenými rty zazpíval smutnou píseň. Ostatní se vznesli za ním, utvořili kolem něho kruh a také se rozezpívali. Jejich píseň se podobala táhlému stenu, výzvě a touze i vzdálenému řevu tygra šavlozubého, když mu z neznámých důvodů začaly vypadávat zuby, což ho odsoudilo k smrti hladem. V té písni vypověděli všechno, co věděli o bezbřehém vesmíru, protože o něm věděli téměř všechno, pouze jednu věc nevěděli: odkud přišli a proč mají zahynout. A zhruba stovka domorodců, co žila na ostrově a při jejich příletu se poschovávala, vylezla z křoví a udiveně se dívala na světlý mrak ohromných lidských těl.

Jsou to snad ti dobří létající obři, o nichž jim od nepaměti vyprávěli babičky a šamanové? Vypadají skutečně mírumilovně, ale nebylo by špatné je pro všechny případy uctít dary. A začali přinášet ovoce a zabitá zvířata, kladli je na skálu, řadili se do kruhu, jako velikáni nad jejich hlavami, a snažili se opakovat píseň hodných make-maků. Potom se znovu stahovali do křoví.

Odpusťte, bratři, řekl první make-make, když dozpíval svoji píseň, netušil jsem, že i na tomto vzdáleném kousku země jsou ti krvežízniví trpaslíci, proto jsem ho vybral pro naše setkání. Moje staré oči je neviděly, když jsem nad ním přelétal. Jsou už všude, ozval se jiný, a rychle se množí, protože žijí společně jako malé rybky v oceánu.

Skutečně jsou všude, potvrdily i mozky ostatních, a jeden řekl: Tady se k nám aspoň nechovají nepřátelsky. Protože jsem padl i na takové, co po mně házeli ty zašpičatělé klacky? dívejte, tihleti nám přinesli jídlo!

Ano, nebudou nám překážet, souhlasil ten první. Mám dojem, že zachycuji i jejich myšlenky. Nazvali nás „lidé, kteří žijí ve vzduchu“ a „hodní létající velikáni“? Jsme hodní, bratři?

Ostatní mlčeli. Opakoval svou otázku, ale oni stále mlčeli, až pak začali odpovídat jeden přes druhého: Nikdy jsme o tom nepřemýšleli. Nikdy jsme se na to nikoho neptali. Víme jenom, co je špatné pro nás a snažili jsme se tomu vyhýbat. A nikdy jsme nedělili tvory na hodné a zlé, přestože jednání jedněch se nám líbilo a druhých nelíbilo. Ale my se jich pak ptali a chápali jsme, že nemohou postupovat jinak.

A neznají tedy tito trpaslíci více než my, když mohou tak lehko rozlišit, kdo je hodný a kdo zlý? zeptal se znovu ten první. A ne, odpověděli mu všichni, protože měli stejnou zkušenost. Jsou stejní jako zvířata a nemohou jednat jinak. Přestože se na pohled tak zvláštně podobají nám.

Vždyť taky pocházejí z nás! připomněl kdosi. Vím to od otce. Ale ani on nevěděl, proč ženy našich prapředků začaly náhle rodit tyhle krvelačné trpaslíky.

Nevěděl to nikdo, ale všichni to cítili jako obludný výsměch – jsou snad skutečně ti primitivní trpaslíci jejich pokračováním?

Sestoupili na zem, aby se posilnili darovaným ovocem – od zabitých zvířat však odvraceli pohled – a pak dál hladoví pokračovali v poradě, protože domorodci odhadli množství darů podle vlastních žaludků. Lidé všechno viděli ze svých skrýší a přiběhli, s vděčností snědli zabitá zvířata, zatančili obřadní tanec a pak se vydali pro další ovoce a kořeny pro „hodné obry“, kteří přijali jejich oběť.

Tady je příliš málo lesů a trávy, poznamenal jeden z hodných velikánů. Když zůstaneme dále, sníme těm trpaslíkům všechnu potravu.

A nevraždí nás příroda právě proto, že jsme tak velcí? zareagoval jiný. Možná proto vyhynuli všichni obrovští tvorové, kteří jako my potřebovali ohromné množství ovoce a rostlin. Kdyby to tak pokračovalo, zpustošili bychom celou planetu.

Jestli je vraždí skutečně příroda a proč – to byla hlavní otázka, nad níž si tito moudří a vědoucí obři lámali hlavu. Jestli je to tak, mají právo se proti ní stavět? Většina z nich dospěla dokonce k zoufalému nápadu – odvléci ženy této nové lidské rasy a prostřednictvím jich hledat pokračování svého rodu.“

Japonec se odmlčel, jako by ho vlastní nápad polekal. Povzbudivě jsem na něj kývl a chtěl se ho zeptat, jestli i v Japonsku existují pohádky o dracích, kteří odvlékají dívky, ale Japonec hned vyprávěl dál a později jsem na to zapomněl.

„Nic z toho však nebylo, veškeré pokusy dopadaly špatně,“ prohlásil s omluvným úsměvem. „Hodní obři byli zvyklí milovat se v oblacích, a když tam pustili tyto drobné ženy z náručí, padaly na zem a zabíjely se. A dole, kde je tížila gravitace, byli zase neschopní jako muži. Nemluvě o dalších zábranách fyziologického charakteru.“

„Tenhle motiv by si zasloužil samostatnou povídku,“ zahřměl Američan. „Ale měla by se vztahovat na žlutou rasu, protože vy jste drobnější. A jste moc nervózní.“

Japonce ten vtip neurazil, dokonce pokračoval v jeho duchu. „No ano, ať byli sebechytřejší a věděli kdeco, myšlenka umělého oplodnění je vůbec nenapadla. V jejich ohromných hlavách se vůbec málokdy zrodilo něco praktického. Proto i teď bylo pro ně těžké něco rozhodnout, protože každé rozhodnutí vyžaduje příslušné jednání.

Pokusili jsme se hledat i duševní pokračování, vyprávěli někteří, předat těm krvežíznivým trpaslíkům naše znalosti, prostě je polidštit. Také marně. Neumějí totiž mluvit mozky jako my. My rozumíme jejich primitivní mozkové řeči, ale oni nerozumějí ani své vlastní. Ano, potvrdil ten první, co je všechny svolal na ostrov, pro ně jsou důležitějším orgánem zřejmě oči. Ale nejde mi do hlavy, jak se budou rozvíjet dál, vždyť právě uši jsou orgán moudrosti. Oči jsou orgán klamu.

Tehdy se ozval ten, co přiletěl poslední, ten nejstarší, nejunavenější: Jeden ze základních principů vývoje je schopnost stále více se rozmnožovat. Tak je to v celém vesmíru. Dělají to tak tito trpaslíci, dělají to i všichni noví tvorové, ale my jsme už dávno zbaveni této možnosti. Z toho vyplývá, že příroda o nás už definitivně rozhodla.

A co navrhuješ? zeptali se ho. To je jasné, zněla odpověď, a první velikán ji okamžitě podpořil: Jsme dokonce povinni to urychlit, protože překážíme! Trpaslíci, u nichž jsem byl, mi taky přinášeli ovoce, tančili na mou počest, zpívali, ale začali dělat i něco naprosto hloupého. Propichovali si uši, dávali do nich kamínky a větvičky, aby se jim prodloužily a byly tak dlouhé jako moje. I děti tak trápili, sotva se narodily. Ale stejně neslyšeli jako my. Co to ukazuje. Ukazuje to, že my, aniž bychom chtěli, je klameme. Nemohou od nás přejmout naši moudrost a znalosti, všechno si vykládají jinak. Ale protože by rádi něco dělali, dělají hlouposti. Takže těm našim nepříjemným, nechtěným, ale přece jen výrazně našim potomkům, jimž je zřejmě předurčena jiná cesta rozvoje, skutečně překážíme.

Jaká jiná cesta, než cesta k poznání, namítl jeden z mladších. Ti trpaslíci jsou chytřejší než všichni ostatní noví tvorové. Jenom jejich mozky jsou schopné klást přírodě otázky, i když naprosto naivní. Jenže nechápu, proč příroda musí začínat všechno od začátku.

Možná že tady, na této planetě, to prostě uspěchala, pokusil se mu odpovědět nejstarší. Nejprve vytvořila všechno v maximálně velkých rozměrech, jenže pak už neexistuje žádná možnost vývoje. Neexistuje ani pro nás, ani pro obrovská zvířata. Už náš klidný život a schopnost našich těl, překonávat přitažlivost planety, byla určitá uspěchanost. Potřebovali jsme nepřátele a překážky, které bychom museli překonávat. Naším hlavním nepřítelem jsou naše vlastní schopnosti, a ten nepřítel se ukázal silnější než my. Musíme se s tím smířit!

Tato výzva však byla zbytečná, protože oni se už dávno s tím smířili, všech jedenáct, ještě než přiletěli sem. Zbývalo jenom učinit rozhodnutí. Bylo vlastně jasné – těžké však ho bylo uskutečnit, protože, jak už jsem řekl, byli to pasivní tvorové, pouze ohromné přemýšlející mozky, obsluhované velkýma supercitlivýma ušima. V ony dny, co se radili, se rozhýbali jen jednou, a to když jejich uši zachytily daleko v oceánu ohromnou vlnu, jež vyvolalo podmořské zemětřesení. Tušili, že svou ničivou silou zasáhne ostrov, a ať jim byli ti hloupí trpaslíci sebeprotivnější, překonali sami sebe, aby je zachránili. Když lidé nepochopili ani jejich posunky ani zvuky, každý z obyvatelů vzduchu sebral několik těch trpaslíků najednou, přeletěl s nimi na vrcholek sopky, kde je nechal, a vrátil se pro další. Lidé ve vzduchu hrůzou ječeli, kopali, ale když viděli, že zůstávají živí, přece jen se smířili s nepochopitelnou vůlí bohů. Ale pár minut po tom, co byli přeneseni poslední, se přes ostrůvek převalila ohromná vlna a zalila ho až po úpatí sopky. Tehdy se domorodci přesvědčili, že jejich bohové jsou nejhodnější ze všech. Poklonili se jim až k zemi, a když voda opadla, začali jim přinášet ještě štědřejší dary.

Znovu jsme udělali chybu, povzdechl si ten první z obrovských unavených mužů. Teď jsme pro ně čímsi nadpřirozeným. Je nejvyšší čas splnit své rozhodnutí, ale nejdříve bychom měli o sobě zanechat nějaké svědectví. Snadno sestavili systém znaků, srozumitelných i pro primitivní myšlení trpaslíků, jimiž by alespoň v hrubých rysech vyložili své osudy. Na břehu našli omyté a ohlazené kousky dřeva, na ně všechno vypsali a destičky nechali na místě, kam domorodci kladli své dary. Doufali, že po určité době, až se lidi plně rozvinou, přečtou, co je tam napsáno.

A hloupí trpaslíci náhle udělali něco chytrého. Měli z těch dřevěných destiček nesmírnou radost, každý si jednu vzal, provrtal do ní dírku, navlékl na žílu zabitého zvířete a pověsil si ji na krk. Obyvatelé vzduchu se také zaradovali – pravda o nich zůstane zachována. A co víc, samo zhotovení destiček jim nečekaně způsobilo nepoznané potěšení a rozhodli se, že na ostrově po sobě zanechají ještě nějakou stopu. Snesli silné stromy a ostré kameny a odloupli jimi jedenáct ohromných balvanů zkamenělé lávy. Přenesli je na rovný břeh – aspoň to se jim podařilo lehce, protože ještě dokázali zrušit gravitaci kolem sebe. Jinak jejich nešikovné ruce, které jim sloužily pouze k trhání plodů ze stromů a k řízení pohybu ve vzduchu, jen s velkou námahou opracovaly kusy skály, že vzdáleně připomínaly jejich autoportréty. Kamenné sochy nedopadly dobře, byly hrubé a nevzhledné, proto se je pokusili zkrášlit. Na jiném místě objevili červenou skálu, trochu měkčí, udělali z ní dvoumetrové kuželovité klobouky a posadili je sochám na hlavu.

Trpaslíci pozorně sledovali jejich práci a opět měli z těch kamenných darů radost. Hned jak byly hotové, uspořádali kolem nich novou slavnost – s ohni, bouřlivým tancem a dlouhými táhlými písněmi, napodobujícími nesrozumitelné písně, jimiž hodní bohové hovořili s hvězdami. Potom se jim před očima odehrálo něco strašného. Obyvatelé vzduchu, jejich milí make-makové, uchopili každý ohromný kus skály, jaký by nezvedl celý jejich kmen, a odlétli nad oceán. Tam, nad hloubkou, znovu vytvořili kruh a společně zazpívali ze všech nejsmutnější píseň. A když ji dozpívali, náhle spadli i s kusy skály do moře a navždy zmizeli v hlubinách oceánu…“

Japonec si povzdechl, jakoby smutkem pro svou vymyšlenou pralidskou rasu – ale honem pokračoval, abychom si snad nemysleli, že skončil:

„Domorodci se domnívali, že jejich bohové přišli z oceánu, teď se tam tedy vracejí a jim zanechali své kamenné zástupce, aby je ochránili před mohutnými vlnami. Jenže sochy je i přes své velké uši nechránily. Bouře pustošily lidské chýše, odnášely děti a ostrované usoudili, že make-makové na nich něco chtějí, že to, co po sobě zanechali, je jenom příklad. Ano,

Jejich nově objevená pravda byla taková: každý musí za svůj život vytesat jednoho kamenného make-maka a vztyčit ho před tváří oceánu, aby v něm vzbudil soucit. Tak poslední obyvatelé vzduchu udělali ještě jednu velkou chybu.

Kmen na ostrově by se určitě dál vyvíjel, kdyby nepřijal tuto víru. Od okamžiku, kdy byl schopný udržet kamenné kladivo, se totiž každý člověk na celý život odsoudil k nadlidské a nesmyslné práci. Den za dnem, rok po roce, až do konce života opracovával skálu a jediným štěstím bylo dožít se toho, aby uviděl svého make-maka, vztyčeného vedle ostatních. Století za stoletím vyčerpával kmen sám sebe a ničil i skrovnou přírodu ostrova, protože kácel lesy, kterých bylo beztak málo, aby po kmenech stromů dopravoval na břeh kamenné sochy. Až se konečně uprostřed té neplodné řady století zrodil mladý vůdce, který energicky rozkázal svému kmeni: Dost! Když budeme takhle pokračovat, všichni pomřeme hlady. Podél břehu už stojí tolik kamenných make-maků, ale oceán se stále ještě neuklidnil. Je jasné, že se musíme před ním chránit sami. A make-makové se nás určitě už zřekli, když nás od té doby ani jednou nenavštívili. Měli bychom si najít jiné bohy!“

Japonec se v křesle narovnal, zřejmě si připravoval závěrečnou pointu a obličej se mu rozzářil radostným ulehčením:

„Domorodci odhodili kamenná dláta, s písněmi a tanci se zřekli kamenných bohů, s písněmi a tanci si vymysleli nové bohy, pro něž by mohli znovu tančit a zpívat a s novou nadějí jim přinášet skrovné oběti. Tak je to dodneška. A pokud teď, drazí kolegové, přiletíte turistickým letadlem na Velikonoční ostrov, sami se přesvědčíte, kam vede vymýšlení bohů.“

Američan se zašklebil, jak to měl ve zvyku:

„Jako antropologie je to dobré…“

Honem jsem ho přerušil, aby našeho kolegu neurazil:

„Mají fyzika a kosmogonie právo vytvářet fantastické a bláznivé hypotézy? Mají! A není snad antropologie taky věda?“

„Neberte to ve zlém,“ uklidnil se Američan, „vaše povídka se mi líbila, dokonce moc. Ale jako představitel mladého národa ještě nemám smysl pro fatalismus. Proč vy, Japonci, drahý Mr. Kamikadze, s takovou oblibou pácháte sebevraždy?“

Japonec se na něj kouzelně usmál:

„Co jiného rozumného může udělat rozum, když dosáhne své hranice? Otravovat snad svou tragédií jiné?“

„Posuzovat to budem nakonec,“ ukončil jsem jejich“ spor. Teď pouze odměníme vypravěče bulharským koňakem.“

IV

S kolegou z třetího světa jsme se zbytečně radovali z našeho losu. Nejenže kongresové dny měly stále nabitější program, ale vyprávět poslední znamená jít nad dosaženou úroveň. A pro mě to všechno začínala být prostě tragédie. Američan vyprávěl rodným jazykem, Japonec… nedokážu si představit, že by nějaký cizinec mohl mluvit anglicky dokonaleji, a kolega z třetího světa byl na angličtinu zvyklý od dětství, protože pocházel z bývalé anglické kolonie, kdežto já stěží dával dohromady jednotlivé anglické věty. To, co jsem si v duchu ctižádostivě vymýšlel a připravoval v onom málu volných chvil a večer před usnutím, by muselo být nejdříve napsané bulharsky a pak dobře přeložené. Se svou turistickou angličtinou jsem mohl vyprávět maximálně jen kostru příběhu. Proto jsem se rozhodl, že je nakonec požádám, aby mě zbavili povinnosti vyprávět. Jinak se shodím. I kdybych vymyslel geniální povídku – a ona nebyla dokonce ani chytrá – stejně by v mém podání nestála za nic.

Potíže spisovatele z třetího světa byly jiného charakteru a on se je snažil vyvážit agresivitou, jež zjevně měla funkci sebeobrany.

„Kolega z Japonska včera udělal z velkých uší symbol,“ začal téměř hádavě, „symbol zaposlouchání se do času, do hlasu oceánu, do hlasů vesmíru, prostě smysl moudrosti. Já je však nemohu vidět jinak než jako symbol poslušenství…“

Zpozorněli jsme, ale on nepovažoval za nutné nám vysvětlit, proč je nemůže vidět jiným způsobem. Místo toho – jako by si uvědomil nemístnou ostrost svého tónu – se začal omlouvat; nesmíme prý zapomenout, že třetí svět je i v oblasti fantastiky stále ještě rozvíjející se svět, proto jeho příběh bude také neotesaný a krátký a tak dále. Ale jakmile skončil s ospravedlňováním, v hlase mu znovu zazněla dřívější útočnost:

„Na rozdíl od archeologů se domnívám, že ostrov nebyl vždycky tak holý a chudý. Naopak, kdysi, snad před tisíciletími, byl nádhernou malou oázou v bezbřehé vodní pustině, a na něm žil šťastný lidský rod. Ostrov byl malý, ale i lidí bylo málo, takže potravy měli dostatek. Uprostřed ostrova dýmala jako teplý krb malá sopka. Nedělala jim nic zlého. Občas vylévala po úbočích neškodné proudy lávy, které rychle tuhly; občas posypávala popelem přímořské lesy a pole, jež pak byla ještě úrodnější. Lidi znepokojovalo víc moře, které za bouří útočilo na ostrůvek ohromnými vlnami, ale lidé, přestože měli malé uši,“ to vypravěč škodolibě zdůraznil, „vždycky vycítili nebezpečí a stačili se vyšplhat vzhůru po svazích sopky.

Pohlédnuto dnešníma očima, připadali by nám ostrované určitě primitivní. Rukama toho dokázali dělat jen velmi málo: trhal ovoce ze stromů, vytahovat kořeny po pasekách, lovit u břehu ryby, stavět si z listí a větví lehké chýše, kterých nikdo ani nelitoval, když je bouře smetla do oceánu. A hladit jimi svá těla a plody svých těl. Ty ruce byly pokojné a jemné, ale ne primitivní. Protože z nepoddajné trávy, ze dřeva nebo z ještě teplé lávy vytvářely krásné podoby lidí a zvířat. Písně měli ti lidé také krásné a moudré. I tance. Jimi rozmlouvali s oceánem, sluncem, zemí i hvězdami. Neměli s nimi konflikty, stejně jako neměli konflikty mezi sebou. Určitě by je tak zastihli i námořníci, kteří na velikonoce v roce 1722 ostrov objevili, kdyby tisíciletí předtím nebyl jiný, památný den.

Ty šťastné lidi trápila jediná věc: ne že jejich ostrov je malý, vždyť dával to, co odolná těla potřebovala, ale že je tak daleko od ostatní souše, kde určitě také žijí lidé. V pověstech se přece vyprávělo o jiných lidech, o mnoha různých lidech. Ostrované horoucně toužili se s nimi setkat, ale na loďkách, vydlabaných z jednoho kusu dřeva, se za nimi nemohli vydat a tamti k nim stále nepřicházeli. A oni je čekali. Pověsti jim slibovaly: přijde den, božský den, kdy se u nás objeví jiní lidé a my se s nimi obejmeme a společně zatančíme tanec na počest Velkého světla.

A hle, tento den jako by nastal, i když ne tak, jak si ho představovali. Neobjevili se jiní lidé, pouze jeden člověk, ale přece jen úplně jiný než oni. Přineslo jim ho moře. A tento člověk jim připadal nekonečně mocný, když mohl sám přeplout velkou vodu.

Jednoho slunečního rána oceán pomalu, jakoby zvlášť opatrně, vystrkal na nízký břeh cosi zvláštního, plovoucího. Bylo to spojené z kmenů stromů, celé nasáklé vodou, že se to sotva pohybovalo, ale nad tím povlávalo ohromné křídlo nezvyklého tvaru, vybledlé sluncem, které zjevně poslouchalo vítr a natáčelo se tam, kam mu poručil. Když ta plovoucí hora – tak jim to připadalo ve srovnání s jejich lehkými loďkami, jež unesly jen jednoho člověka, dosedla do písku, vyvrávoral z ní člověk. Byl děsivě velký, měl nezvyklou barvu kůže, odpudivě velký nos a dlouhé uši. Navíc byl celý oblečený do kůží neznámých zvířat – ne jako ostrované v barevných zástěrkách z lýka a květů.

Seběhli se kolem, začali na něj mluvit, ale on mlčky vystoupil, a oni ho nechali, aby se nejdříve prospal, protože dlouhou plavbou byl zřejmě unavený. Když se probudil, našel vedle sebe celou hromadu ovoce, sladkých kořenů a placek.

Tentokrát ho lidé pozorovali z dálky. Najedl se, nešel však hned k nim, ale k tomu čemusi zvláštnímu, na čem přijel, vytáhl to na břeh a začal vynášet různé neznámé věci, z nichž některé měly barvu říční vody, některé byly černé, a když je hodil na kamenitý břeh, vydávaly zvláštní zvonivý zvuk. Naházel všechno na hromadu, pak se obrátil k místním obyvatelům a mával rukama – tu ukazoval na své věci, tu dělal nějaká zaklínací gesta. A lidé to pochopili: nesmějí se dotýkat neznámých věcí, nebo by se jim stalo něco zlého. Teprve tehdy se přiblížil k lidem z ostrova a tentokrát byly jeho pohyby mírumilovné, takže se okamžitě rozesmáli a bouřlivě ho vítali podle svých zvyklostí. Dovolil jim, aby ho osahali – po šatech, spečených solí moře, po svalech na rukou i nohou. Ty svaly musely být obdivuhodně silně – jak jinak by mohly vzdorovat oceánu. Lidé pochopitelně nevěděli, že tento jejich host se světlou kůží se nevydal na cestu sám, že na tom ohromném plovoucím čemsi byl ještě aspoň tucet stejně mohutných a smělých mužů jako on, ale všichni ostatní pomřeli během toho roku, kdy jimi vlny nemilosrdně zmítaly do všech stran oceánu, A tenhle to vydržel, protože přelstil poslední dva kamarády, zabil je a živil se masem jejich těl. Ostrované se od něj nedověděli nejen toto, ale ani nic jiného. A to ne proto, že neznal jejich jazyk, ale protože když se naučil tu stovku slov, co používali, začal jim říkat úplně jiné věci.

Řekl jim, že přichází ze země bohů, ale neprozradil jim, kde ta země je, jen ukázal tam, kde se stýká nebe s mořem. Bohové ho prý posílají, aby se tady stal bohem, ale už nevysvětlil, jak se tam v té daleké zemi dozvěděli, že oni potřebují boha, když necítili potřebu mít jiného boha než Velké světlo, jež bylo bohem pro všechno živé i neživé. On se však skutečně podobal božstvu – byl mohutný, uměl hodně věcí, které oni neuměli, a hlavně uměl rozkazovat a zlobit se. A i na křídle jeho široké, ploché loďky bylo namalované jejich známé Velké světlo.

Cizinec vybral deset nejsilnějších a nejchytřejších mužů, vzal z hromady věcí několik dlouhých předmětů s ostrými a řezajícími okraji a odešel s nimi do lesa. Tam naučil muže sekat větve stromů, ohlazovat je a splétat. Dlouho jim ukazoval, jak se to dělá, pustil se do práce sám a po deseti východech a západech Velkého světla vyrostla na okraji lesa

Místo useknuté koruny nejvyššího stromu nádherná chýše. Z ní byla vidět celá obydlená část ostrova; bůh zřejmě potřeboval žít ve vzduchu, aby mohl sledovat ty, kteří se mu musí kořit. A tak lidé pokřtili svého samozvaného boha Make-Make – člověk, který žije ve vzduchu.

Nikdo neměl právo vyšplhat se po liánovém žebříku do jeho obydlí a svatyně zároveň, ale každý den mu u kmene stromu museli nechávat svoje potravinové dary. Kromě ovoce a zabitých ptáků, které si speciálně vyžádal, mu tam kladli i svoje výrobky – krásné figurky ze dřeva, kamene a trávy. On si jich „však ani nevšiml a domorodce velmi zarmoutilo, že jejich nový bůh neschvaluje plody jejich duše, z nichž se Velké světlo vždycky radovalo. A začali hledat nový způsob, jak ho obměkčit.

Protože on nebyl nijak milostivý. Celé dny seděl na malé plošince před svým chrámem a upřeně se díval na moře. Lidé nevěděli, jestli k nim z moře opět něco nemíří, báli se předem a snažili se nepřekážet svému bohovi v jeho čekání.

Starý náčelník kmene si jednou dodal odvahu, aby se dozvěděl, co Make-Make s velkýma ušima očekává a co od nich ještě chce. Když bůh slezl ze svatyně, zeptal se ho a přitom mával rukama a poskakoval kolem něho, jak to ostrované dělali, když byli vzrušení. Bůh ho zamračeně pozoroval, stále více se mračil a nakonec mlčky vytáhl z kožených šatů dlouhý lesklý nůž a vrazil ho náčelníkovi do prsou. Vytryskl proud krve. Lidé oněměli, ale bůh klidně otřel nůž, rozhlédl se a pohybem ruky přivolal jednoho z těch, co mu pomáhali stavět svatyni ve vzduchu. Muž se k němu blížil polomrtvý strachy, očekával ránu do prsou, ale bůh s velkýma ušima zvedl z hlavy mrtvého náčelníka věnec z per a položil ho na hlavu mladého muže. A lidé si trochu oddechli, protože aspoň pochopili smysl jeho činu: bůh chtěl jiného náčelníka, ne toho, kterého si zvolili oni. Kromě toho se předešlý náčelník zřejmě provinil – ptal se ho, a Make-Make jako zástupce Velkého světla nedovoloval, aby se ho na něco ptali.“

Vypravěč se otočil k japonskému kolegovi:

„Prosím za prominutí, že budu opakovat jeden váš motiv, ale byl v mé verzi dřív, než jsem slyšel vaše vyprávění a navíc je ve vývoji lidstva tak obecný, že je těžké na něj uplatňovat autorské právo. Moji domorodci si také začali týrat uši a nosy, snažili se je zvětšit, aby se zavděčili novému bohovi, jehož oči stále víc hleděly k pustému oceánu než na ně. Navíc to dělali i proto, aby se k němu co nejvíc připodobnili, jak to nazývají současní psychologové. Začaly to pochopitelně ženy. A jako by se jim to podařilo. Make-Make začal čas od času přikazovat té či oné ženě s nejkrásnějšími a největšími kruhy v uších, aby se vyšplhala k němu do vzdušné svatyně. Žádná žena nikdy neprozradila, co se dělo nahoře, jak se sluší, když se někdo dotkne velkého tajemství, ale určitě se všechny něčím provinily, protože Make-Make je trestal neznámou strašnou nemocí. A děti, které porodily, nezůstávaly obvykle naživu.

Jednoho dne Make-Make náhle opustil svou božskou pozorovatelnu, slezl dolů, přikázal, aby se všichni shromáždili a prohlásil, že bohové k nim budou blahosklonní, jen když místo těch malých lidských a zvířecích figurek udělají velká kamenná božstva. Tak velká, že budou dosahovat až k vrcholkům stromů, aby byly vidět ze Země bohů. Pro bohy je to urážlivé, že lidé dělají z kamene a ze dřeva jenom sebe a ne je; svědčí to prý o tom, že lidé je odmítají poslouchat. A jestli chtějí vykoupit svou vinu, musí každá rodina udělat jednoho svého Make-Make.

Lidé nevěděli jak, ale on vyndal z chrámu ony podivné zvonící předměty, které mohly řezat a bodat. Jimi se daly poměrně lehce odsekávat ohromné kusy ještě křehké lávy. Naučil muže s těmito předměty pracovat a trpělivě jim pomáhal udělat prvního kamenného obra. Když se ho zeptali, jak přesně má vypadat, protože měli zkušenosti s modelováním obličejů, odpověděl jim: Já jsem váš bůh a všichni musí mít mou podobu. Potom nařídil, aby pokáceli hodně stromů, ohladili je a ukázal jim, jak po jejich kmenech dopravit tu ohromnou sochu. Prohlédl si první vztyčený pomník, zamračil se a prohlásil, že je potřeba ještě něco, že to nestačí – ať tam dají něco sami od sebe.

Tehdy si lidé vzpomněli na červenou hlínu z druhé strany sopky Rano Raraku a uhnětli z ní klobouk pro kamenného Make-Make. Ale jak mu ho zvednout na hlavu? Jejich bůh jim znovu poradil: ať porazí další stromy, udělají pevné lešení, dal jim i potřebná lana, která vzal z loďky. Teprve když byl nahoře i klobouk, spokojeně si sochu prohlédl a lidem nařídil, aby se pustili do práce na dalších, připomněl jim výhrůžku bohů a znovu se stáhl do svatyně.

Ostrovanům, kteří odedávna rádi modelovali tváře, se nová práce velmi líbila. Zaujala všechny. Byla těžká, nad jejich síly, vyžadovala i spoustu času, proto nepracovala každá rodina zvlášť, jak měli nařízeno, ale společně. Jejich tělům i duším přinášela dosud nepoznanou radost. Pokaždé, když vztyčili dalšího obra, když mu na hlavě zasvítil červený klobouk, pořádali kolem něho bouřlivou slávu. Se svými tanci přicházeli až ke stromu, na jehož vrcholku se tyčil chrám Make-Makeho, Make-Make vycházel na plošinku a blahosklonně jim mával větvičkou, kterou od sebe odháněl mouchy.

Jednou se však neobjevil, ať mu pod stromem zpívali a tančili sebehlučněji. Nevzal si ani jídlo, co mu tam nechali, ale přece jen se nikdo neodvážil vyšplhat ke svatyni. Teprve když vztyčili ještě jeden portrét a on se zase neobjevil, aby jim požehnal, několik odvážlivců se vyšplhalo na sousední stromy a odtamtud nakouklo do svatyně. Make-Makeho duše odletěla zpátky do Země bohů. A těla našli pouze polovinu – druhou polovinu vyklovali ptáci a sežrali mravenci.

Lidé usoudili, že Make-Make byl s nimi konečně spokojený a definitivně se přestěhoval do sídla bohů a oddechli si, protože blízkost boha, ať je sebevytouženější, vždycky člověka stísňuje. Protože ještě hodně rodin nemělo svého kamenného „Make-Make, práce musela pokračovat. Byla však stále obtížnější. Nástroje, které jim dal jejich bůh, se opotřebovaly a polámaly. Museli si je tedy z tvrdého kamene udělat sami. Na dopravu každé sochy káceli vždycky nové stromy. A protože ty staré zatím ohnily a lámaly se, po čase nezůstalo z lesa téměř nic. Na břehu moře už vztyčili celý kamenný les, ale ten živý, zmizel. A právě ten brzdil vítr a zadržoval vláhu, jež zúrodňovala pole. Nyní prameny vyschly, zvířata pomřela nebo byla snědená, ptáci odletěli. Těžko se nacházela potrava na oběti a ještě hůř pro obživu lidí. A Make-Make se nevracel, aby jim řekl, jak dlouho mají dělat ty sochy, vždyť vznikaly stále nové rodiny! A tehdy se mladá generace, která věděla o příchodu Make-Makeho jen ze starých pověstí, vzbouřila.

Prohlásili, že už nebudou dál dělat pro bohy svých předků, že nechtějí kvůli nim umřít hlady. A vedle nedokončených soch v kráteru Rano Raraku odhodili kamenná dláta a kladiva. Aby se to uchovalo v paměti, jejich vůdci namalovali znaky, které Make-Make naučil jejích pradědy, na spoustu dřevěných destiček odkaz budoucnosti. Pravilo se tam: Neotročte lidem, kteří žijí ve vzduchu! Jsou prokletím lidí na Zemi! A zavěsili destičky na krk svým dětem.

Plynula však staletí a lidé stále více degenerovali a hloupli hladem a nemocí, kterou jim zanechal Make-Make. A přestože stále ctili dřevěné destičky jako posvátné, nikdo už nedokázal přečíst, co je na nich napsáno. Tak se během doby ztratila tak těžce protrpěná pravda…“

Kolega z třetího světa také pedanticky dodržel podmínky, ale zakončil tu povídku se zvláštní, téměř zlostnou samolibostí, takže Američan to nevydržel a ozval se, i když neobyčejně umírněně:

„Jak se dalo čekat, třetí svět se ještě zlobí na bílou rasu.“

„Přijímám Heyerdahlovu tezi, že nějací dlouhouší bílí muži připluli na ostrov z Jižní Ameriky. Nedokážu si však představit, že by pro tamní obyvatele udělali něco dobrého. To by zůstalo a vyvíjelo se dál.“

„Máte pravdu,“ souhlasil Američan, „ale co je to za fantastiku? To je čirá reálnost.“

Přestože Američan provedl sebekritiku jménem bílé rasy, třetí svět reagoval stále stejně podrážděně:

„Zatím se pořád ještě musíme učit spíš realismu.“ Američan se rozumně vyhnul sporu:

„Už začínám být ukrutně zvědavý na čtvrtou verzi.“

„Žádná nebude,“ řekl jsem.

„Jak to? Proč?“ vykřikly současně oba konce světa a třetí svět se na mě podíval tak, jako bych zklamal jeho očekávání.

„Za prvé, zítra večer nemáme čas. Budeme na nějaké fantastické zahradní zábavě. A za druhé, kolegiálně prosím, abyste mě ušetřili ponížení. Pro spisovatele je těžké vyprávět něco spisovatelského nespisovatelským jazykem. A tím byste mě taky dostali do nespravedlivé a nerovnoprávné situace…“

Předpokládám, že je přesvědčily ne tak mé argumenty, jako způsob, jak jsem to vykoktával. Zakončil jsem však taky něčím jako pointou:

„Jak říká jedna stará moudrost: Hezké věci jsou vždycky tři. A já se vykoupím něčím jiným.“ Vítězoslavně jsem vytáhl ze skrýše malý kazeťák. „Dovolil jsem si nahrát vaše vyprávění a celý náš dosavadní rozhovor. Dejte mi vaše adresy, já to přehraju a pošlu, abyste to mohli uplatnit.“

„A ne,“ vzbouřil se Američan, který se hned od začátku dis--tancoval od svého vyprávění. „Za trest uložíme Mr. Bulgaria, aby naše povídky zpracoval, doplnil svoji verzi a pak nám to poslal.“

Ostatní okamžitě souhlasili a já už neměl možnost něco namítat:

„O. K.! Teď, Mr. America, já umyju skleničky a vy otevřte ledničku! Něco jsem připravil, abychom oslavili úspěšný konec našeho malého truckongresu fantastiky.“

Za poslední zbytek peněz Jsem koupil láhev jeho oblíbené značky whisky, láhev francouzského koňaku a několik balíčků mandlí. Myl jsem v koupelně skleničky, slyšel Američanův výkřik údivu, ale teprve jeho zavolání mě přimělo, abych si pospíšil: „Hallo, Mr. Bulgaria, vy jste nejfantastičtější, pojďte nám to předat!“

Na stole vedle tří lahví a talířků s mandlemi ležely tři otevřené přepychové krabičky, v nichž se zelenaly nějaké řády. Snažil jsem se polknout rozladění. Proč tři? Nevyprávěl jsem sice svoji verzi, ale koneckonců jsem se taky zúčastnil debaty a čtyři dny jim dělal hostitele. Abych nedal najevo zklamání, s přehnanou obřadností jsem seřadil skleničky, nalil každému jeho oblíbené pití a potom zavelel:

„Mezinárodní četo fantastů, v řad nastoupit! Pozor!“

Vesele se seřadili. Nejprve jsem předal řád třetímu světu; Američana jsem si nechal na konec, protože právě jeho jsem podezíral, že ty medaile přinesl. A zřejmě si v poslední chvíli řekl, že jsem dostatečně odměněný tím, že mi postoupili autorská práva na své povídky a úplně po kapitalisticku si čtvrtý řád vzal zpátky. Ale on začal vykřikovat:

„Jsou úžasné! Kde jste je sehnal? Nebo jsou na speciální objednávku?“

Odrazil jsem jeho otázku, ale ne ostře, abych nekazil tu celkem vzato povedenou legraci:

„A jak jste k nim přišel vy?“

„Našel jsem je v ledničce u whisky.“

Pochopitelně jsem mu nevěřil, ale ostatní neprotestovali – zřejmě svůj trik sehrál dobře. Japonec řekl:

„A pro vás?“

„Já nic nevyprávěl.“

„Mockrát vám děkuji! Bude to pro mě výjimečně drahá památka.“

Nechápal jsem, proč Američan, který nevynechal příležitost, aby se mohl trochu vytahovat, přenechává tak velkomyslně veškerou slávu mně. Dokonce se mě začal vyptávat, z čeho je to udělané. Teprve teď jsem si řády prohlédl. Nebyly to vlastně rády, ale trochu komické, i když velmi precizně provedené přívěsky ve tvaru lidského ucha, udělané z nějakého zeleného kovu s měkkým teplým leskem. Ještě víc jsem litoval, že já o tuto památku přicházím. Nedotkl jsem se jich, prohlížel jsem je pouze v sametem vyložené krabičce, přestože zelený kov, podobný malachitu, člověka lákal, aby se ho dotkl, pohladil v dlani. Tím jsem nezjistil, jestli byl na rubu nějaký nápis, ale zřejmě nebyl, protože Jsem neviděl, ž by tam někdo něco četl.

Byl jsem nucený hrát nejen roli hostitele, ale i organizátora všeho a snažil jsem se být tedy na výši, aby kolegové byli spokojení. Do půlnoci jsme posuzovali všechny tři verze; shodli jsme se, že v nich byl obsažen i národní prvek, i charakter vypravěče, pokud jsme se ovšem během těch několika setkání měli možnost poznat. Pili jsme na vítězství rozumu, na rozkvět sci-fi ve světě, vyměnili jsme si vizitky, slíbili, že si budem psát, posílat knihy a pomáhat při vydávání našich prací v příslušných zemích. Vůbec jsme dělali všechno, co se obvykle dělá na takových kongresech, jenže ten večer to skutečně vypadalo seriózní a srdečné, bez jakékoliv oficiální formálnosti. Když jsme se loučili, měl jsem dojem, že jsme uzavřeli trvalé kolegiální přátelství na celý život, a už tehdy jsem plně zapomněl na svou uraženost. To směšné ucho bylo koneckonců jenom laciná hračka a já na tom Američanově triku vydělal mnohem víc. Ostatně na mě budou vzpomínat jako na štědrého a nápaditého člověka. Jak mě o tom při bouřlivém loučení v den odjezdu taky svorně ubezpečovali.

Řekl jsem si, že předvedu, jak umím držet slovo, a hned jak jsem se vrátil do Sofie, začal jsem dávat nahrávky do podoby, v jaké je teď čtete. Promýšlel jsem i to, jaký tomu napíšu vlastní konec, když jsem jednoho dne nečekaně dostal pozvánku na recepci ke státnímu svátku oné země, v níž žil náš kolega z tak zvaného třetího světa. Šel jsem tam, protože jsem předpokládal, že je zřejmě v přátelských vztazích s někým z jejich velvyslanectví a tímto způsobem mi chce ještě jednou projevit své sympatie.

Měl jsem pravdu. Kulturní atašé se ke mně choval velmi srdečně – byl to přítel mého kolegy, a když se vracel z dovolené, přivezl mi od něj malou pozornost: několik knih, láhev tamní rakije a suvenýry. Zeptal se mě, kam to má jeho šofér zavézt. A pohovořili jsme i o možnosti vydání antologie jejich literatury u nás.

Později, během toho rituálního přecházení od jednoho člověka k druhému, od rozhovoru k rozhovoru, v nichž probíhají diplomatické koktejly, jsem se náhle ocitl proti obrýlenému pánovi žluté rasy. Představil se mi jako tajemník japonského velvyslanectví, ale nezeptal se, čí představitel jsem já – věděl dokonce, jak se jmenuji. A byl přítel mého kolegy fantasty z Japonska.

Není těch přátel už nějak moc? řekl jsem si v duchu, ale jak nás učí špionážní romány, na takovýchto recepcích nemá člověk dávat najevo své pocity. Takže jsem musel mít radost i z tohoto „společného přítele“. Vyřizoval mi pozdravy japonského spisovatele, vyřídil mi i jeho malou prosbu: abych mu sdělil adresu zlatníka, u něhož jsem nechal udělat nebo koupil onen přívěsek, který jsem mu daroval. Chtěl by si u něj taky něco objednat.

Chtě nechtě jsem musel s pravdou ven. Nemůžu vyhovět jeho prosbě, protože to legrační udílení cen jsem nepřipravil já, ale Američan.

Druhý den se ukázalo, že moje obavy nebyly plané. Právě jsem se vrátil z redakce domů, když přišel jakýsi neznámý muž. Jako obvykle jsem přeslechl jméno, zato dost dobře slyšel, odkud je. Pozval jsem ho dál a nechtěl na něm ani průkaz, protože jeho zjev vzbuzoval důvěru. Bylo mu kolem padesáti, byl dobře oblečený a měl dokonalé vystupování, s jakým se u nás málokdy setkáme. Uvedl se jako milovník sci-fi, který mě vysoko cení, ale k mému údivu bylo z jeho komplimentů jasné, že skutečně zná několik mých knih. Cítím se strašně trapně, když mě někdo do očí chválí, a teď jsem navíc jeho pochvalám nevěřil, protože zaváněly předem připraveným úvodem k něčemu dalšímu, a proto jsem ho přerušil:

„Čím vám mohu být užitečný?“

On se však cítil ze své mise překvapivě trapně. Omluvně rozpřáhl ruce: „Obávám se, že si o nás pomyslíte něco špatného, ale to je omyl… Není to tak! Telegrafista z pošty nám prostě přinesl tento telegram. Zdál se mu podezřelý.“ Znovu rozpřáhl ruce, tentokrát na účet telegrafisty. „Nikdy nepřijímal podobný telegram, a to až z Ameriky. Podle něho stál spoustu peněz. Je bleskový. Ten telegrafista prý umí anglicky a text se mu zdá podezřelý, připadá mu to jako průmyslová špionáž.“

Vzal jsem do ruky telegram, jednoznačně adresovaný mně a formulovaný ve stylu hřmotného a sebevědomého Američana:

„Hallo, Ljuben! Z čeho je udělané to ucho? Přítel chemik tvrdí, že je to materiál; jaký věda nezná. Nabízí za to šílené peníze. Napište okamžitě podrobnosti, jinak se objevím v Bulharsku!“

„Chápete…“ začal můj host.

„Chápu,“ řekl jsem a vrhl se k psacímu stolu, abych mu přinesl kazety a nedokončený rukopis.

„Nechci vás znepokojovat,“ omlouval se mi za zády dál, „ale je to přece normální, když se i Bulharsko zajímá o materiál, který věda nezná, ne? A o jaké ucho jde?“

Teď jsem znervózněl doopravdy, protože jsem si uvědomil, ze kazety nejsou v tomto okamžiku k ničemu. Závěr s uchem nebyl nahraný. Nebyl ani v rukopise, protože mi připadal neseriózní pro literární dílo. V žertovné výměně suvenýrů nebyl ani symbol, ani ideová pointa. Musel jsem celou historii dovyprávět ústně. Pochopitelně jsem se zmínil i o tom, co se odehrálo na recepci na velvyslanectví.

Vyslechl to, ani jednou mě nepřerušil, ale nakonec se mě začal vyptávat, jako bych mu do té chvíle vůbec nic neříkal: „A z čeho byly podle vás udělané ty uši?“

„Vždyť jsem vám to řekl! Vlastně jsem to neřekl. Já se jich ani nedotkl! Byly zelené a to je všechno, co vím! Ze začátku mi připadaly jako z malachitu.“ A pro všechny případy jsem dodal: „Jenže malachit není kov, ale minerál.“

„A čtvrté ucho tedy nebylo? Vy jste ho neměl?“

„Vždyť jsem vám to povídal…“ ohradil jsem se poněkud dotčeně.

„Dobře, dobře.“ Vstal. „Teď si vezmu ty kazety, ale až se s nimi seznámíme, dovolím si vás zase obtěžovat. Chápete, že ta verze, kterou jste mi vyprávěl…“

„Ale prosím vás, jaká verze? Žádná verze…“ lekl jsem se toho slova.

„Právě! Prostě si musíte všechno lépe vybavit. Je to už dost dlouho a teď jste taky nervózní. Uklidněte se, máme k vám naprostou důvěru! Ale ta věc se musí vyjasnit a my se nemáme na koho jiného obrátit. Jak jste to vyprávěl, tak všechny nitky vedou k vám. Nikdo z ostatních by nebyl tak netaktní, aby dal ten přívěsek sobě a vám ne. Nemůžeme podezírat ani vašeho kolegu z třetího světa. Zřejmě se spojil s Japoncem, když vám zorganizovali to setkání na jejich recepci. To je jasné, ne?“

„Ano,“ souhlasil jsem sklesle.

„Tak tedy?“

„Pak je musel nechat v ledničce někdo jiný.“

„Ale kdo? A proč?“ se skeptickým úsměvem zaregistroval moje pokrčení ramen a podal mi ruku. „Doufám, že než se příště uvidíme, tak vás napadne nějaká odpověď.“ A znovu se chtěl omlouvat. „Chápete přece…“ Ubezpečil jsem ho: „Chápu, chápu.“

Nikdy jsem tímto slovem nepotvrzoval něco, co jsem tak absolutně nechápal. Jakou mu mám dát odpověď? Kde ji mám vzít? Kdo nechal ty uši v ledničce, proč v ledničce a z jakého jsou materiálu? Někdo, kdo tajně odposlouchával naše schůzky, tak jako je odposlouchával můj kazeťák, a řekl si, že si z nás udělá legraci? Nebo aby nám připomněl, že všude nás poslouchá někdo, kdo vlastní materiály, které věda nezná?

Ne, nepodařilo se mi vyváznout. Přece jen budu donucený, a to tím nejnemilosrdnějším způsobem, vymyslet o Velikonočním ostrově čtvrtou verzi. Ale ať bych teď vymyslel jakoukoliv, postrádala by žánrové opodstatnění a nikdo by mi nevěřil. Vždyť i proto ostýchavě nazýváme naše práce fantastické – aby nás nemohl nikdo obvinit z vědomého klamu!

Jediná naděje, která zasvitla do mého zoufalství, byla taky otázka: Kdybych dal dohromady – i když se zpožděním – svoji vlastní hypotézu o dlouhouchých obrech, dostal bych i já ten záhadný přívěsek?

A rozhodl jsem se psát, psát, psát do té doby, než si zasloužím zelené ucho, abych ho pak mohl předat těm, co nevěří na fantastické příběhy.

Ljubomir Nikolov

Hostina Hunů

„Ne, Dicku,“ řekla Daisy, „takhle už to dál nejde…“

Přikrčil jsem se v křesle a snažil se schovat za novinami. Ten tón nevěstil nic dobrého. Naposled jsem ho slyšel minulý týden, když šlo o to, že všichni mají vznášedla a jenom my se vláčíme v předpotopním autě. To samozřejmě znamenalo pohromu pro rodinný rozpočet, protože hned ten den zabralo vznášedlo místo v garáži a můj stařičký ford zůstal venku, napospas živlům. A k čemu nám je vznášedlo? Já osobně jezdím do redakce raději autem. Nebe je vznášedly tak přecpané, že po prázdných ulicích se člověk může pohybovat dvakrát tak rychle. A co se týče Daisy, ta vůbec nedokáže řídit takovéhle stroje. Ale copak se dá zastavit pokrok?

„Nedělej, že neslyšíš, Dicku,“ pronesla Daisy na druhé straně novin. „Všichni známí už mají chronobil, jenom my žijem jako divoši.“

Ztuhl jsem, přestože jsem to dávno čekal. Pro obyčejného korektora znamená taková koupě absolutní finanční katastrofu.

„Ale my si nemůžem dovolit…“ pokusil jsem se namítnout.

„Můžem,“ prohlásila Daisy kategoricky. „Fredy mi řekl…“

Tak takhle to je! Samozřejmě, Fredy. To se dalo dávno čekat, už od toho dne, kdy jsem k němu Daisy zavedl.

Nevím, jak začala tahle móda, ale v naší době se všichni zbláznili na téma historie. Vyhazují šílené peníze jen a jen proto, aby mohli být u nějaké zajímavé události. V dějinách nezůstal ani jeden tichý koutek. Lidi se dostali všude: jsou u popravy Marie Antoinetty, vraždy Marata, překročení Rubikonu… Stoletá válka je plná turistů. Jeden náš soused se vytahuje, že ukradl Kolumbovo vejce, dokonce nás zval na omeletu z téhle cenné relikvie. Vysvětlilo se i to, proč Velká čínská zeď není celá – v místech, kam přicházeli návštěvníci, ji milovníci suvenýrů rozebrali a roznesli kamínek po kamínku už v době, kdy se stavěla. Krátce řečeno, dneska se nikdo nezajímá o současnost. Po dějinách se potulují celé davy a snaží se objevit něco zajímavého. Jenže kde to najít! Lidé už viděli i všechna upálení čarodějnic.

Fredy pracuje u jedné firmy, která těží z tohohle stavu věcí. Uloví turisty, nacpou je do chronobusu, dají jim nějaké otrhané šaty a vysadí v příslušné době. Potom je zase přivezou zpátky.

Jednoho dne jsem tedy zavedl Daisy do kanceláře a seznámil ji s Fredym. A ten pacholek nás s andělským úsměvem pozval na malou projížďku ve vlastním chronobilu a Daisy okamžitě přijala. Dál už se události rozvíjely přímo lavinovitě.

Ukázalo se, že Fredy je i agent nějaké firmy, která prodává chronobily. Během několika projížděk zamotal mojí ženě úplně hlavu, a tak se dospělo k této osudné rozmluvě.

Nemá snad smysl říkat, že chronobil byl dvě hodiny po našem rozhovoru už koupený. Abych dal dohromady potřebnou částku, musel jsem za babku prodat auto a zabřednout až po uši do dluhů, ale to ještě nebylo všechno. Vyvstala otázka oblečení.

Jak je známo, cesta do minulosti vyžaduje co nejpřísnější inkognito. Člověk nesmí být nápadný a potřebuje mít na sobě odpovídající šaty, Abych zvládl náklady na oblečení, musel jsem kromě práce v redakci vzít i místo nočního hlídače, A v neděli, namísto abych dospával, vláčel jsem se s Daisy nějakými pradávnými časy a vyjeveně se díval, jak se vousatí barbaři zapichují tupými meči a kousek od nich se jiní barbaři, oblečení do pečlivě vydezinfikovaných hadrů, kochají tímto pohledem. A na Atlantidu nechci ani vzpomínat. Ten den, na který byla předpovězena zkáza ostrova, tam přijelo tolik lidí, že mi pořád jen šlapali po kuřích okách. Neviděl jsem nic. Jenom v jednu chvíli se země zahoupala a všichni začali vykřikovat: „Potápíme se!“ No tak se potopíme. Podle mě se Atlantida potopila pod tíhou turistů,

Kdybych to býval odbyl jenom pošlapanými kuřími oky… Pět tisíc let před naším letopočtem mě nějací divoši div neubili kameny, V Artemidině chrámu mě málem chytli místo žháře Herostrata. Sluhové kardinála Richelieua mi natloukli holemi, protože jsem neustoupil před kočárem jejich pána. A za války Severu proti Jihu mě jedna zbloudilá kulka trefila… no, chápete kam.

Ale jednoho dne se objevila pomsta v podobě našeho reportéra Sama Barrstowa. Vyběhl z místnosti šéfredaktora a nadšeně hlaholil:

„Senzace, kluci, senzace!“

Před půlhodinou byl Sam totiž u Fredyho a dověděl se, že byl objeven neznámý dokument o nějakém ohromném shromáždění Hunů. Hostině nebo něco takového, To byla vážně senzace.

Nikdo o tom ještě nevěděl: Když se zvláštní vydání novin už tisklo, rozběhl jsem se domů, nasedl do chronobilu a namířil si to přesně k určenému datu. Neobjevil jsem nikoho. Step byla pustá.

Ať mi kolegové z redakce odpustí, ale já se musel Fredymu pomstít: Okamžitě jsem šel do konkurenčních novin a udělal tam šokující odhalení. Neuvěřitelný podvod! Historická falzifikace!

Ale kolotoč se už neroztočil. Všude se šily hunské kostýmy a turisté se vydávali k místu, kde měla být ta hostina. Se škodolibým úsměvem jsem se oblékl do prapodivných cárů, vzal Daisy, která měla na sobě cosi neuvěřitelného, a oba jsme letěli do stepi, kde se měl Fredy znemožnit.

Místo toho jsem se znemožnil já.

Ohromné množství Hunů sedělo u ohňů, pekli maso, z kožených měchů pili víno a řvali neartikulované písně.

Co jsem měl dělat? Prodral jsem se řídkým křovím, doběhl do blízkého lesíka. Každé zastrčenější místečko bylo plné schovaných chronobilů.

Chodil jsem kolem ohňů a kousek po kousku pochopil pravdu. Nebyl tady ani jeden opravdový Hun.

To je celé. Dneska mě propustili. Ještě týden dva to s penězi nějak proklepem, ale proboha, jenom ať Daisy znovu neřekne:

„Ne, Dicku, takhle už to dál nejde.“

Miron Ivanov

Let za zvláštního názoru

„Budete se dívat na moje myšlenky, jako se na ně dívám například já.“

„Jak se na ně díváš?“

„Dívám se na ně jako na koně. Některé z nich kopou, jiné koušou, třetí člověka pokorně vezou.“

„Řekni nějakou takovou…“

„Třeba – člověk se div neroztrhne, když se posadí na víc jak jednoho koně. Ale když se jeden kůň unaví, může se jezdec přehoupnout do sedla toho druhého.“

Tyto neoriginální úvahy rozváděl Poručík-Slovan, člověk značně osobitý, který létal už bůhvíkolik desetiletí hvězdným prostorem a vždycky za ZN – za zvláštního názoru a s řadou vnitřních zábran a zjevných námitek. Další dva, kteří se účastnili tohoto inspekčního letu, byli přesně onen typ, jaký každá manželka doporučuje svému muži za přátele – stejně jako dříve byli asi dětmi, které každá matka s radostí doporučuje svým dětem za kamarády. Dejme dohromady písmena Č plus B plus K plus U plus Z a nazývejme tedy oba ZUKČB a BUKZČ – což byly opěrné body programu, podle něhož byli počati kdesi v džunglích Angoly. Důvěrně jim lze říkat inženýři Zuk a Buk.

„Všechno by bylo krásné,“ řekl pohotově Buk, „kdyby někde byli divocí koně a kdybychom si uměli představit, co je to kůň, z toho vyjít a pak to znásobit.“

Poručík měl jinou biografii: byl nezákonný syn ředitele Trustu pro projektování nových občanů – byl stvořen soukromou a nevědeckou cestou, a proto měl vždycky na všechno zvláštní názor.

Je třeba přerušit tento popis a říct, ze inspekční raketa letěla nadhvězdnou rychlostí mezi hvězdami – Jak to aspoň ukazoval speedometr, že rychlost je nadhvězdná – jinak raketa trčela jako malý mžikající bod právě mezi oněmi hvězdami, které kontrolovala. Její úkol byl prostý – prověřit, jestli někde nevzniká život, a pokud zjistí, že vzniká, oznámit to na příslušné místo. Nic víc.

Jak se dalo předpokládat, dokonce i na tuto otázku měl slavný Poručík zvláštní názor.

„Když takhle letíme, připadám si jako Cyril a Metoděj v džungli. Přináším jakousi vzdělanost, ale nevidím dostatečně připravené lidi, kteří ji můžou pochopit. Z čehož vyplývá důležitý závěr: v džunglích nejsou lidi.“

„To nesnese seriózní kritiku,“ namítl ing. Zuk.

„Jeho slova se nesmí hodnotit z hlediska seriózního rozumu,“ poznamenal ing. Buk, „v tomto bodě jsme se už dávno shodli.“

„Obávám se, že i na palubě tohoto stroje musím hrát roli Cyrila a Metoděje. Vysvětluju vám svoji vzdělanost, ale vy mluvíte jako aborigéni narození v džungli, těchto strojů.“

„To mohla být pravda před lety, ale teď je rozpětí vnímavosti prakticky neomezené. Ať je na kterékoliv hvězdě jakýkoliv rozumný, cílevědomý pohyb, my ho okamžitě zaregistrujeme.“

„Říkal jsem vám už, že Číňanům připadají všichni běloši nebo černoši stejní?“

„Co z toho vyplývá?“

„Vyplývá z toho, že budeme registrovat jen to, co se přístrojům hodí… co dokážem registrovat. Není to ale pochybné, odmítat všechno ostatní a neuznávat, že je to život?“

Inženýři Buk a Zuk přesunuli žvýkačku z jedné strany na druhou. V dokonale srovnaných zásuvkách svých nádherně uspořádaných úsudků měli název i popis Poručíkova pochybování a věděli, že je neškodné – jinak je to výborný kamarád a ještě ke všemu se mezi hvězdami nenajde pilot, který by létal déle než on: přestože měl na všechno svůj vlastní názor, stále létal, na rozdíl od mnoha jiných, kteří se už stáhli mezi skleněné stěny a příkrovy a odtamtud pro lety agitovali ostatní.

„A cosi myslíš ty?“

„Prosím tě…

„Ne, ať přece jen řekne, co si myslí o unikátnosti života na Zemi, Něco o tom vykládal minulý týden u Beaty. Mám dojem, ze to bylo o zajících, ne?“

Poručík se usmál:

„Když jsem na nějaké myšlence už jednou rajtoval, je potřeba přesedlat na jinou, protože jinak se jí odře hřbet.“

„Ale některé myšlenky opakuješ.“

„Dokud mě to baví. Než si na ně zvyknu. Tu o zajících jsem vykládal už mockrát.“

„Ale přesto to opakuj, je to zajímavé.“

„Naši prapředci měli tekutinu – zapomenulou tekutinu, a po ní bylo možné dotknout se rukama hvězd, změnit vesmír v dívku a hladit ji po vlasech.“

„Ty asi narážíš na alkohol, na? Tedy na etylalkohol.“

„Dá‘ se to říct i tak. Tehdy u Beaty jsem se dostal do podobného stavu – a byl jsem na koni… řekl jsem, že těmihle stroji budem honit zajíce… někde v křoví vesmíru se určitě schovává život… určitě se schovává a přeskakuje z jedné galaxie do druhé jako plamen… jako paprsek, a my teď zjišťujeme, kde není a kudy prošel… zajíci se honí jinak, to jsem tím chtěl říct.“

„Tehdy jsi to říkal barvitěji.“

„To není vyloučené, ale jsem přesvědčený, že tamhlety mašiny,“ ukázal na registrační přístroje na čelním panelu, které měly někde objevit rozumný pohyb, život a dovést k němu raketu, „se nikdy nepohnou.“

„To víme,“ řekl inženýr Buk co možná nejméně otráveně. „Chci říct, víme, že letíš a nevěříš směru, kterým letíme.“

„A člověk si říká, proč tedy vlastně letíš?“

„Proč letím? Protože je mi smutno, je mi líto toho nešťastného lidstva, ztraceného ve vesmíru, které marně hledá odezvu, odpověď na svou samotu… hledá a je odsouzené té odpovědi nikdy neporozumět.“

„A stejně tak je to i se zajíci?“

„Jsem si víc než jistý, že jestli lidstvo někdy objeví život, život podle svých představ, na jednom konci vesmíru, okamžitě přestěhuje zeměkouli na druhý konec. To je podle mě prokletí lidstva – honit to, před čím utíká, a narážet stále na to, před čím se schovává.“

„Takhle vypadá uvažování pří špatném trávení. Taky se mi to stávalo,“ poznamenal zamyšleně ing. Buk.

„Okamžik,“ vmísil se ing. Zuk, „nevidíš protiklad mezi svou myšlenkou o Cyrilu a Metodějovi a tou o zajících? Předtím jsi říkal, že neexistuje život, a teď říkáš, že existuje, ale my od něj utečeme.“

„A ještě něco!“ dodal stejným tónem Poručík. „Říkám jedno i druhé a navíc řídím raketu a hledám to třetí, totiž to, co by, vyvrátilo moje názory. Zajímavé, ne?“

Inženýři se na sebe podívali, kývli hlavou a na okamžik se odmlčeli.

„Máš vlastně možná trochu pravdu. Jestli přístroje nemůžou registrovat všechno… jestli poletíme kolem nějakého života například když budeme spát nebo se přít…“

„Buďte klidní,“ řekl Poručík, „řízení lodi plně podléhá přístrojům s vlastní orientací, je to celý systém. A budem to i slyšet… bude slyšet hudba.., a to příhodná hudba, jak říkali dole na odpalovací rampě… ale příhodná nebo ne – stroj poletí k bodu, kde je rozumný pohyb a život… K bodu, který ve skutečnosti neexistuje.“

A právě v tu chvíli se vnitřek lodi rozezněl Ódou na radost Beethovenovy Deváté.

Inženýři přestali dokonce žvýkat a ztuhli s otevřenými ústy.

Velká stříbřitá ručička plula uvnitř, krystalu, ne plula, ale chvěla se jako ocas psa, který zavětřil stopu. A přestože raketa trčela mezi hvězdami jako dříve, tedy stejně jako dříve mezi nimi letěla – teď už se blížila k rozumnému životu, který někde zaregistrovala.

„Jakého koně teď ráčíš popohnat?“

„Jak můžeš v takovém okamžiku vykládat hlouposti,“ přerušil bratra ing. Buk. „My teď musíme mít ohromnou radost…“

„My teď musíme být radostí a překvapením úplně bez sebe…“

To byla dobrá stránka programově stvořených lidí – neskákali radostí ani nevyhazovali do vzduchu čepice, které beztak nenosili, ale prostě registrovali mezní pocity, hlásili se k nim a zbavovali se jich – jako na celnici.

„Jsme potěšeni, ach, jak velice…“

„Je to nepopsatelné nadšení, jež se mě zmocnilo.“

„Tady se spíš hodí těžko popsatelné nadšení.“

„Já bych řekl…“

„Já rovnou řeknu…“

Co se týče jednoduchého a pro nás pochopitelného Poručíka, strčil si jazyk mezi levou dolní a levou horní čelist a šklebil se, jako se šklebí například pilot, přesvědčený, že přístroje, které registrují přistání a nula metrů od povrchu se možná mýlí, když povrch není vidět. Tím spíš, že Beethovenova Óda na radost dozněla kdesi vzadu a zmizela tam, odkud přišla – to je v tichu.

Inspekční raketa letěla dlouho uvnitř, v čase a uvnitř v přístrojích, než znovu padla na stopu a vydala se po ní. Potom zase ztratila, co našla, nebo našla, co ztratila – stále přístroj k přístroji, systém k systému – bylo to stejně složité, jako když se má pach ze zaječích tlapiček, setřený neviditelnou rosou, pak rozpuštěný v kapkách a vypařený sluncem dostat k psímu čenichu, a stejně prosté, jako může být prostá jenom příroda, která dokázala ze čtyř rozměrů udělat nezměřitelný svět, jež se stal takovým z chaosu rozměrů.

Ještě několikrát se ozvalo jednoduché a slavnostní počáteční „si si do re…“ a jakoby lstivě zase zmizelo, až konečně přístroj zřejmě padl přímo na stopu a Óda zazněla silně. A zněla tak každé tři minuty s půldruhaminutovými pauzami, ale za dva dny už přiměla posádku, aby se pokusila navázat spojení s centrem a zeptat se, jak může být zastaven Ludwig van Beethoven, protože i to nejnádhernější začíná být otravné, když se mockrát opakuje, jak se to stalo například s lidmi v přelidněných městech. A stalo se něco divného – centrum mlčelo, spojení s Novým životem bylo zřejmě žárlivé, a proto přerušilo spojení s centrem, ale ať je to tak či onak, inspekční raketa prostě letěla za Ódou na radost a plovoucí stříbřitou ručičkou bez spojení s těmi, kteří ji vyslali.

Když bionauti – tak je přece třeba nazývat ty, co nehledají Argos, ale Bios – pochopili, že se nemají kde schovat před Radostí a její Ódou, vystupovali do volného prostoru a tam odpočívali, pokud to v té ledové tmě šlo, a zase se vraceli, aby poslouchali Ódu na radost. Slavný Poručík vlastně prohlásil, že by mohl, nebo aspoň by se pokusil vypnout ozvučení směru, že to ovšem přináší velmi malé, ale přece jen určité riziko změny v orientaci. Stále tak klidně, jak se sluší na rozumně programované bytosti, mu oba inženýři poradili, aby ho takové věci ani nenapadaly.

Když si už mysleli, že neexistuje nic, co by nenáviděli víc než Ludwiga van Beethovena a speciálně Ódu na radost, byli zase nuceni si ji na okamžik zamilovat, protože při naprosto stejném kursu a bez jakýchkoliv změn v údajích palubních přístrojů Óda na radost ustala.

Jestli hrůza z toho, že se splnila jejich touha, totiž nezněla už Óda na radost, trvalo okamžiky nebo hodiny, roky nebo staletí, to se dá těžko říct, ale oba inženýři propadli takové apatii, že dlouho nic nechápali a Poručík jim musel několikrát opakovat:

„Už je vidět…! Je vidět!“

Proti nim letělo velké kulaté slunce, plné života, světla a živého světla, a proto Óda na radost zmlkla. Přišla skutečná radost. Několikrát se pokusili navázat spojení, vyslali výzvy, vyslali i zprávu: Přistáváme. Byli přesvědčení, že ve změti časů Přece jen někdo někdy zachytí jejich signály.

Potom zapojili mechanismy k měkkému přistání,

A velká šedá inspekční raketa dosedla na povrch této Planety – o jejíž existenci musíme být plně přesvědčeni. V dálce se rýsovaly hory, které byly zelené, ale mohly být i rudé, to je otázka názvu barev, dole šplouchaly vlny, těžké, pomalé a zamyšlené, ale mohly být i rychlé a hravé – to je otázka metronomie a citu pro rytmus. Ale na tom teď nezáleží. Inspekční raketa už měla Planetu pod sebou, ovládnout ji a absorbovat, to Je věc budoucnosti, teď mají jen sestoupit dolů.

Výstupní otvor se otevřel.

Schůdky se pomalu a stydlivě dotkly terénu.

Tři bionauti ve skafandrech – takže nebylo možné zjistit, kdo je kdo – stanuli ve dvířkách současně.

Stáli tam, přímo ve vchodu, a nesestupovali. Ale neustupovali ani zpátky. Stáli, nehýbali se ani dopředu ani dozadu.

Můžeme si představit počet vět a všechno, co z toho vyplývá, když se tři muži ve stavu změněné gravitace rozhodnou prosadit svůj názor, že jeden každý z nich tří je právě ten, kdo musí první vstoupit na tuto Planetu, k níž Život směřuje už od. doby svého vzniku. Nadávali si a stříleli po sobě, ale slova nebyla zpod skafandrů slyšet, ani střely nelátaly při změněné přitažlivosti tak, jak měly – spojovali se vždy dva proti jednomu a tři proti třem a jeden proti jednomu a maximálně se přiblížili k povrchu Planety tak, jak jsme to již popsali: tři hlavy a tři brutální ramena v otevřených dvířkách inspekční rakety.

Pak se automatické schůdky náhle zvedly, výstupní otvor se zavřel a inspekční raketa úspěšně odstartovala do vesmíru, možná aby doplnila zásoby paliva a možná aby hledala to, čeho se v tomto okamžiku vzdávala – kvůli nedokonalosti lidské povahy.

Nesmíme je příliš obviňovat, protože v sobě nesli veškerou naši nedokonalost, všechno, čím tak štědře zatěžujeme budoucnost, v níž vidíme naději, velké mystérium nebo učedníka, který pokorně udělá, co mu uložíme.

Pouze slavný Poručík si našel práci – vrtal se v orientačním zařízení a pokoušel se ho znovu přimět, aby zahrálo Ódu na radost. A když se mu ji podařilo zachytit, přestože velmi tiše a nedokonale, nálada bionautů stoupla a inženýr Zuk řekl:

„Asi měl pravdu… utíkáme od toho, co jsme hledali.“

Ale inženýr Buk se stále ještě mračil.

„Náhodná myšlenka… kolikrát za den máme správné náhodné myšlenky…“

Kdesi dole mizela Objevená a Ztracená Planeta. Inspekční raketa se už vzdalovala, ale na její palubě tiše zněla Óda na radost.

Dohodli se, že o tomto incidentu nebudou nikomu vyprávět.

JOSIF PEREC

KONEC OSMÉ ZÁKLADNY

Určitě Je to nějaká porucha, řekl jsem si v duchu, Když na panelu zasvítilo červené světýlko. Už celý měsíc jsem měl službu u tohohle pitomého panelu. Tři hodiny denně jsem řešil šachové úlohy a ztratil už naději, že si na mě někdo vzpomene.

Zapnul jsem videofon a prvně za svou praxi jsem pronesl zaklínací formuli:

„Služba střediska nestandardních problémů, slyším!“

Z obrazovky se na mě dívala tvář mého přímého šéfa Maga, oficiálně zvaného Magardič Tepelikjan. Nestačily mu tvrdé štětiny na hlavě a huňaté obočí a nechal si narůst i plnovous. Byl stejný podivín jako my všichni.

„Ahoj, Šeku,“ zahlaholil, „Jak se máš?“

„Báječně,“ odpověděl jsem temně. „Jako penzista.“

Mag se zasmál. To jsem mohl ostatně vytušit jen podle očí – ostatní část obličeje nebylo vidět.

„Období penze skončilo. Mám pro tebe úkol.“

„Zamést podlahu?“ ušklíbl jsem se, „V epoše automatických pohlcovačů prachu je to klasický nestandardní problém!“

„Vražda,“ řekl Mag.

„Nesmysl. Jaká vražda?“

Mag si povzdechl a zamyšleně se na mě podíval.

„Šeku, lituju, že to vyšlo na tvou službu. Na první akci je to asi dost složité. Jestli chceš, můžu tě nechat vystřídat. Uvaž to!“

Ta připomínka byla zbytečná – beztak jsem horečně uvažoval. Ksakru, směna mi končí za pouhé půl hodiny. To nemohl ten kretén, ten vrah, trochu počkat… Nejrozumnější by bylo to odmítnout. Teď se zaplaťpámbu nestávají vraždy každý den. Pokud si vzpomínám, poslední se stala zhruba před deseti lety. Ne, ať se toho ujme někdo jiný, zkušenější.

„Vražda nebo zabití?“ zeptal jsem se roztržitě.

„Vypadá to na vraždu,“ odpověděl tiše Mag,

Samozřejmě, že vražda, kdyby to bylo náhodné zabití, nepříslušelo by to nám. Středisku nestandardních problémů… Co to bylo za trápení, než jsem se sem dostal. Zkoušel jsem jedno, druhé, třetí – ale všechna normální zaměstnání mě brzy omrzela. Do konkursu se nás přihlásilo třiasedmdesát. Jeden přiletěl až z Titanu, A vzali mě. Nevím proč. Samotná zkouška byla idiotská záležitost, stavěli jsme cosi z barevných kostek jako děti ve školce, vyráběli klec pro ptáky (speciálně pro ten účel si vyžádali jednoho vrabčáka ze zoologické zahrady v Oslo), odpovídali jsme na nějaké tupé otázky… Zřejmě jsem jim připadal větší cvok než ostatní. Tady je asi jediné místo ve Sluneční soustavě, kde si cvoků váží. Ano, ale nejsem zas tak velký cvok, abych si po tak dlouhém čekání nechal ujít první opravdovou práci,

„Proč bys mě měl střídat?“ odpověděl jsem poněkud podrážděněji, než bylo nutné. „Službu mám přece já, ne?“

„Dobře,“ zareagoval Mag. Zdálo se mi, že je rád. „Okolnosti toho zločinu jsou trochu… jak bych ti to řekl…“

„Nepotřebuju znát žádné okolnosti,“ přerušil jsem ho. „Řekni mi, kde se ta vražda stala, ať se pustím do práce.“

„Jak chceš,“ pokrčil rameny Mag.

Tak nezdvořile jednat s nadřízenými bylo možné jenom tady. Šéfové se vůbec dívali na naše podivínství s pochopením. Dokonce je podporovali. Bylo to zřejmě nějaké pravidlo – nestandardní problémy mohli řešit jen nestandardní lidé. Tady se sešla největší čísla z celého světa. Proto jsme se taky oslovovali těmi šílenými jmény – Mag, Šek, Ram. Ne každý může obstojně vyslovit japonské jméno Dzutarp Nakakubo nebo indické Sarvapali Čandrasekhara. Nebo moje – Strašimir Šekerdžiev. Jenom Polák Szczibor Krzelicki trval na všech svých souhláskách. To bylo jeho podivínství.

„Mars,“ řekl Mag. „Osmá základna.“

„Čím se zabývají na té osmé základně?“

„To se dovíš tam,“ odpověděl Mag a vypnul videofon.

Tak se tedy musím vláčet až na Mars. Už jsem tam byl dvakrát. Upřímně řečeno, není to vůbec příjemné místo. Hlavně tehdy nebylo, když ani základny nebyly dobře vybavené a vnitroplanetární doprava v hrozném stavu. Zmáčkl jsem knoflík, abych zavolal dalšího, co měl službu po mně, a popohnal jsem svalolet k letišti. Já jsem pořád ještě vyznavač svalového pohonu, a přestože všechno živé si to už žene ve vznášedlech, já i raději spoléhám na vlastní organismus, než na nějaký reaktivní motorek.

Cestou jsem se zastavil v knihovně a nacpal si plnou kapsu mikrofilmů podivných románů o vraždách. Ne snad, že by mi, mohly nějak pomoct, ale během letu bylo potřeba přece jen něco dělat.

Na kosmodrom jsem dorazil brzy. Potloukal jsem se tedy i po čekárnách a potkal tam bývalého spolužáka, který se vracel z Marsu po třech letech práce v tamních rudných dolech. Zeptal jsem se ho na osmou základnu. „Co tam budeš dělat?“ podivil se. Zřejmě ho to šokovalo.

„Mám tam práci,“ odpověděl jsem vyhýbavě.

„Osmá základna… povídají se různé věci, ale já tomu nevěřím.“

„Jaké věci?“

„To se dovíš tam,“ opakoval přesně Magova slova a zasmál se. „Pokud tě tam pustí.“

Začínalo to být zajímavé.

Kapitán lodi mi dal samostatnou kajutu hned, jak jsem mu ukázal průkazku střediska. Celý měsíc jsem se válel na gauči a četl romány. Byly to zábavné historky, ale i dost nepochopitelné. Sherlock Holmes, Nat Pinkerton, páter (co to vlastně znamenalo, to páter?) Brown… Autory si nepamatuju, byl to nějaký Deyle nebo Doyle a jakási žena, mám dojem, že Agatha Christie. Pochopil jsem jedině to, že se skoro vždycky vraždí pro peníze. Ale to mi bylo na nic, protože peníze jsem viděl jenom v muzeu.

V Marsburgu, tehdejším hlavním městě planety, jsem se spojil s hlavním koordinátorem. Požádal jsem ho o dopravu na osmou základnu. Jeho obličej dostal vražedně vážný výraz.

„Vy jste samozřejmě informovaný o poslání této základny?“ zeptal se mě opatrně.

„Přirozeně,“ zalhal jsem a doufal, že mu nějaká ta informace přece jen ujede.

Ale koordinátor se jenom podrbal na nose a zeptal se, jestli umím řídit planetoplán. Odpověděl jsem, že s těmi starými kraksnami umím jakžtakž zacházet. Zaradoval se a nařídil, aby jeden přistavili.

„Chápete, jinak bych vám musel dát pilota,“ vysvětloval, „a čím méně lidí ví o osmé základně…“

Planetoplán bohužel nebyl žádná stará kraksna, ale úplně nový model. Pro mě to bylo přímo utrpení ho řídit. Dvakrát jsem se div nezřítil do těch odporných šedých kráterů, něco tak šeredného jsem neviděl ani na Měsíci. Konečně se mi podařilo stroj zkrotit a dokonce ho zaparkovat přímo před vstupní chodbou osmé základny, zahalené tajemstvím, jak to psali v oněch dávných románech.

Vstupní chodba se okamžitě otevřela a já vstoupil do vyrovnávací a tlakové komory. Když zelené světlo signalizovalo, že kolem mě je už dostatečně vzduchu, stáhl jsem si skafandr a rozhlédl se, kdo mě přišel uvítat. Nikdo. Zato nad hlavou se mi ozval poměrně příjemný baryton:

„Dobrý den. Jděte dál.“

Otevřel jsem vnitřní dveře vstupní chodby a octl se v typické ulici Marsu – dlouhé chodbě se stejnými dveřmi po obou stranách. Na třech místech se chodby protínaly. Na čtvrtém mi baryton přikázal, abych šel vlevo. Šel jsem vlevo. Dospěl jsem k nějakému výtahu. Baryton mi řekl, abych nastoupil. Výtah mě vezl dolů. Potom se zastavil a já vystoupil do chodby úplně stejné, jako byly ty horní. Baryton mě vedl zase doleva. Sel jsem tedy doleva. Byl jsem vzteky bez sebe – nesnáším, když se někdo dělá tak důležitý. Měl jsem tisíc chutí zastavit se a začít nadávat, ale přesně v tu chvíli, kdy jsem to už hodlal udělat, se jedny dveře otevřely a na prahu stanul vysoký, trochu nahrbený člověk.

„Prosím,“ řekl stejným barytonem a ustoupil, abych mohl vejít do místnosti.

„Přicházím ze střediska pro nestandardní problémy,“ představil jsem se. „Šekerdžiev. Vy jste velitel základny?“

„Dá se to tak říct.“

„Dá se to tak říct, nebo jste?“ zeptal jsem se ho přísně jako skutečný vyšetřovatel. Vztek z toho chození po chodbách mě ještě nepřešel.

„Jsem,“ řekl.

Musel jsem mu věřit, i když to nevypadalo příliš pravděpodobně. Na velitele byl příliš mladý, mladší než já – tak k pětadvaceti. Inteligentní úzký obličej, vlasy ostříhané nakrátko, trošku hrbatý nos. Někoho mi připomínal… ‚Ne, nesmysl. Nemůžu ho odnikud znát.

„Určitě tušíte, proč jsem tady,“ řekl jsem.

„Samozřejmě. V souvislosti s tou vraždou.“

„Můžete mi říct podrobně, jak se to všechno stalo?“

„Podrobně?“ opakoval velitel. „Kdybych znal podrobnosti, nemusel byste vůbec chodit.“

„Máte pravdu. Tak mi řekněte, co víte.“

„Toho není moc. Jde o jednoho našeho pracovníka. Našli jsme ho v laboratoři. Provrtaného laserovými paprsky.“

„Mohla to být nešťastná náhoda.“

„Vyloučeno. V jeho laboratoři není laser.“

„A sebevražda?“

„Pracovní plášť má ožehnutý na zádech. Střílelo se zezadu.“

„Aha,“ řekl jsem, protože nic jiného mě nenapadlo.

„Ze střediska nám nařídili, abychom tělo zmrazili,“ dodal. „Prohlédnete si ho?“

„Okamžitě.“ A vstal jsem.

Znovu jsme vykročili po chodbách – vpravo, vlevo, zase vpravo. Sjeli jsme ještě dvě patra dolů. Základna byla velká, ale pustá – za celou dobu jsme nepotkali vůbec nikoho.

Vešli jsme do chladícího sektoru. Mrtvý ležel na podlaze přikrytý bílou plachtou. Vůbec se mi nechtělo ho prohlížet (do téhle chvíle jsem žádnou mrtvolu neviděl), ale nedalo se nic dělat. Lehce jsem se otřásl, ale ani ne tak nepříjemným pocitem jako chladem místnosti, a pak jsem rezolutně odhodil plachtu. A málem jsem vykřikl překvapením.

Přede mnou na podlaze ležel velitel. Mrtvý.

Stejný úzký a chytrý obličej s hrbatým nosem. Stejné vlasy. Jenom doširoka otevřené oči se upřeně dívaly ke stropu.

Nepatřím naštěstí k lidem, kteří ztrácejí hlavu a řeč. A nebo když je ztratí, tak je aspoň zase rychle najdou. Pomalu jsem se otočil k tomu živému a co možná nejklidněji se zeptal:

„Dvojče?“

„Samozřejmě,“ odpověděl s nádechem údivu, potom si mě pozorně prohlédl, kývl hlavou a dodal: „Jasně. Vám o naší základně neřekli nic, viďte?“

„Ne,“ přiznal jsem.

Pečlivě přikryl své dvojče, narovnal se a navrhl:

„Půjdem nahoru. Bude to dlouhý rozhovor.“

Když jsme se posadili v jeho pracovně, velitel chvilku mlčel, zřejmě aby se vzpamatoval, a náhle prohodil:

„Jmenuji se Rosenthal.“

Skutečně přede mnou seděl profesor Rosenthal. Viděl jsem desítky jeho fotografií. Když jsem studoval, byl jsem tehdy Ve třetím ročníku, dostal jsem u zkoušky jeho hypotézu hyperprostorové kontrakce. Málem jsem od zkoušky vyletěl.

Profesor Rosenthal zemřel před osmi lety ve věku třiadevadesáti let.

„Syn profesora Rosenthala?“

„Ne,“ odpověděl velitel. „Profesor Rosenthal.“

„A zavražděný?“

„Profesor Rosenthal.“

„Výborně. A kolik lidí je profesor Rosenthal?“

„Teď je nás devatenáct. Než zavraždili profesora Rosenthala, bylo nás dvacet.“

„A teď mi povězte všechno popořadě,“ přerušil jsem ho. „Pochopitelně, pokud nejste blázen.“

„Nejsem blázen,“ ubezpečil mě a začal povídat.

Jeho vysvětlení bylo dlouhé a puntičkářské. Nemohu přesně reprodukovat jeho slova – sypal ze sebe neznámé termíny s naivní vírou vědců, že na světě není nic jasnějšího než čtyřpólové štěpení nebo etnogeneze. Ale základní nit se mi přece jen podařilo pochopit.

Ukázalo se, že už zhruba před sto lety přišli biologové na velmi zajímavou myšlenku. Vezme se živá buňka z jakéhokoliv organismu, nezáleží na tom, jestli z řípy nebo slona, a z ní se vypreparuje nositel dědičnosti. Jak se to dělá, to vám nedokážu říct, ale v tomto případě to není tak důležité. Potom se tato informace vkládá do oplodněné vaječné buňky. Buňka se rozvíjí normálním způsobem a po určité době se z ní zrodí organismus, který je přesnou kopií původního.

Svého času vzbudil ten objev velký rozruch. Problém byl nejen v tom, že se dá získat absolutní kopie, ale že je možné udělat řadu takových kopií – stejně jako rotačka může natisknout tisíce stejných výtisků novin.

„Co by se stalo,“ psali tehdejší novináři, kteří stejně jako ti dnešní rádi nafukovali jednotlivá fakta, „kdyby nějaký zločinec rozmnožil ve velkém počtu malé zločince? Lidstvo by zahynulo.“

S lidstvem se nestalo nic, protože zločinci nacházeli lepší způsob, jak páchat zločiny, a brzy i oni začínali mizet. Kromě toho bylo jasné, že ten objev má význam spíše teoretický než praktický. Určitý užitek z něj vytěžili agronomové pro svoje zemědělské účely, ale ostatní vědci na to začali postupně zapomínat. ‚

Pouze několik podivínů dál věřilo, že z toho něco může být. A skutečně zhruba před čtyřiceti lety dva Brazilci, (jména jsem zapomněl) rozpracovali metodu, jak získat kopie lidí. A potom začali hledat aplikaci v praxi.

Objevila se v osobě profesora Rosenthala, který je nesporně největší fyzik našeho století (tady se mi profesor omluvil za svou neskromnost). Jeho výzkumy vlastností hyperprostoru, které mi jsou určitě známé (důležitě jsem kývl), by mohly odhalit před lidstvem nové perspektivy. Profesor totiž dokázal, že je možné cestovat mimo čas tím způsobem, že těleso pronikne časoprostorové vlny, jež vznikly v důsledku neutrinového působení mezi lambda hyperony… A tak dále. Když se to všechno řekne lidsky, znamená to, že se profesor Rosenthal přiblížil k vyřešení problému letu ke hvězdám.

Jenže vyřešit tento problém se mu nepodařilo. Začal stárnout, síly ho opouštěly a práce pokulhávala. Měl samozřejmě jednoho dva spolupracovníky, ale ani oni nedosáhli bůhvíjakých výsledků. Ten úkol byl zřejmě natolik složitý, že se s ním mohl vyrovnat jen člověk se schopnostmi profesora Rosenthala, ovšem mladého.Rosenthala.

A tehdy se na pokyn z vyšších míst rozhodli použít metodu oněch dvou Brazilců. Vzali profesorovy buňky, zpracovali je a světlo světa spatřilo dvacet Rosenthalů.

„Vím, že to není lehké pochopit,“ řekl profesor Rosenthal. „My nejsme děti profesora Rosenthala, ale jeho dvojníci. Každý z nás je profesor Rosenthal, máme jeho podobu, charakter, duševní schopnosti. Každý z nás je stejně dobrý fyzik jako procesor Rosenthal a všichni se potýkáme s problémem pronikání hyperprostorovými vlnami. Osmá základna – to je laboratoř s jedním vědcem ve dvaceti exemplářích. Nyní v devatenácti.“ Profesora zřejmě ten dlouhý výklad unavil a vyčerpaně se zvrátil do opěradla. Potom dodal:

„Taková je v hrubých rysech celá situace. Máte nějaké otázky?“

„Ano,“ řekl jsem. „Kde budu spát?“

Zavedl mě do celkem slušného pokoje, aspoň pro poměry na Marsu. Měl jsem podezření, že je to byt mrtvého Rosenthala. Typicky profesorské zařízení. Postel, stůl, báječný přístroj na čtení mikrofilmů. A na dvou policích dokonce několik opravdových papírových knih. Prohlédl jsem si je. Jenom fyzika. Mezi nimi šest svazků vybraných spisů profesora Rosenthala. Určitě toho pravého, ne zavražděné kopie.

Byl jsem utahaný jako pes a okamžitě jsem usnul. Mám dobrý zvyk – nezdají se mi nepříjemné sny a tak jsem se probudil svěží a veselý. Pak jsem si vzpomněl, kvůli čemu jsem se tady octl, a veselost mě přešla.

Na mně se chtělo, abych odhalil vraha. Za každou cenu. Za prvé, v naší době by nemělo docházet k vraždám. A za druhé, kdybych hned při prvním úkolu vybouchl, vykopnou mě ze střediska.

Rozhodl jsem se, že budu následovat příkladu toho podivína z minulosti, byl to tuším Holmes, a logickou cestou si vydedukuji obraz toho zločinu. Tedy: na základně žije dvacet lidí. Jsou si podobní jako vejce vejci. Pracují na něčem velmi důležitém. Najednou nacházejí jednoho z nich zavražděného. Z čehož vyplývá, že ho zavraždil jeden z jeho dvojníků.

Skvělý, hlubokomyslný závěr, k němuž může dospět každý hlupák! Měl jsem vztek na logické uvažování, vstal jsem a vykročil po dlouhé chodbě.

Teď mi žádný hlas neříkal, kudy mám jít, proto jsem šel jen tak nazdařbůh, namátkou otevřel jedny dveře a vešel dovnitř. Místnost byla velká, zřejmě laboratoř, plná přístrojů. Mezi nimi stál můj včerejší známý a něco dělal.

„Buďte zdráv,“ řekl jsem. Pak mě napadlo, že to nemusí být on, ale některý z jeho dvojníků, a zdvořile jsem se zeptal: „Vy jste velitel?“

„Velitel?“ udiveně se na mě podíval, pokrčil rameny a dodal: „Dá se to tak říct.“

„Dá se to tak říct, nebo jste?“ zeptal jsem se a náhle jsem si uvědomil, že stejný rozhovor, slovo od slova stejný, proběhl i včera. Proto jsem tu otázku pozměnil. „Včera večer jsem mluvil s vámi?“

„A ne. Včera večer jsem byl v laboratoři. Víte, ve speciálním sektoru pro ionizační potenciály došlo k…“

Nechal jsem ho asi deset minut vykládat a pak jsem ho náhle přerušil:

„Jeden z vás dvou lže.“

„Prosím?“

„Včerejší profesor Rosenthal tvrdil, že on je velitel základny. Teď si na tu funkci děláte nárok vy. Z čehož vyplývá…“

„Z čehož vyplývá, že vy operujete s kategoriemi, které tady nemají žádný smysl. Kdo to je, velitel? Člověk, který nařizuje, protože má k tomu schopnosti. Tady neexistují velitelé. Protože jsme stejní. Rozumíte, ab-so-lut-ně stejní.“

Cosi v jeho intonaci mě přimělo, že jsem zpozorněl.

„Vám osobně je nepříjemné, že jste stejní?“

Zasmál se:

„Vám osobně – to je také obrat, který tady není právě přesný.“

„Dobře,“ opravil jsem se, „vám všem je nepříjemné, že jste stejní?“

„Samozřejmě že ne. My jsme už tak stvoření. Vyrůstali jsme společně, téměř izolovaně od ostatních lidí. Pracujem na vrcholně zajímavém problému. Tak složitém, že jeden člověk by se s ním nemohl vypořádat. Co na tom všem vidíte nepříjemného?“

„Nic. Ale proč jste zavraždili profesora Rosenthala?“

„Já osobně nikoho nezavraždil.“

„Vy osobně?“ přerušil jsem ho.

Rosenthal se na mě pozorně zadíval.

„Jste chytrý. Ale nevěřím, že zjistíte, co se tady přesně děje. Vašemu způsobu myšlení je to naprosto cizí.“

„Pozoruju,“ prohlásil jsem temně, „ale spoléhám na to, že jsem chytrý. Možná se u vás zase stavím.“

„Prosím. Jenom než vejdete, tak zaklepejte. Když je zapojený laser…“

„Laser?“ trhl jsem sebou.

„Na základně je třiašedesát laserů, poškozené nepočítám. Tím nikoho neusvědčíte. Ale všude klepejte.“

To byla nejdůležitější informace, kterou se mi podařilo vytáhnout z tohohle Rosenthala. Klepal jsem na všechny dveře, protože perspektiva, že mě provrtá náhodný laserový paprsek a půjdu dělat do ledničky společnost už provrtanému Rosenthalovi, mě vůbec nelákala.

Po každém zaklepání jsem vcházel bud‘ do laboratoře nebo do pracovny nějakého Rosenthala a vedl dlouhý a zbytečný rozhovor s dalším dvojníkem. Všichni Rosenthalové byli dokonale zdvořilí jako průvodci Kosmoturistu. Ale i Informace, které jsem od nich dostával, byly zbytečné jako plácání profesionálních průvodců. „Vlevo vidíte asteroid. Asteroidy jsou malé planety. Otáčejí se kolem Slunce…“

Než jsem dospěl asi tak k šestému, ještě to šlo, ale dál jsem už ztratil orientaci. S některými jsem zřejmě mluvil několikrát a dva tři jsem určitě vynechal. Koneckonců to bylo vlastně jedno.

Jejich rezervovanost mě postupně začala přivádět k šílenství. Měl jsem dojem, že přede mnou něco tají. Nemyslím nějaký fakt – naopak, na konkrétní otázky odpovídali přesně a obšírně, s profesorskou svědomitostí. Ale vždycky zůstávalo něco nedořečeného, nezachytitelného… ti lidé měli ostatně pravdu. Proč by měli být,vůči mně naprosto otevření – vůči člověku, o kterém do včerejška ani netušili, že vůbec existuje.

Já vůči nim taky nebyl úplně otevřený. Nemohl jsem, protože jsem věděl, že některý z těch sériových géniů je vrah.

Ze všeho, co jsem v tom zmateném dni až do večera slyšel, jsem si zapamatoval jenom tři epizody.

Jeden z profesorů se při rozhovoru zamyslel, pohybem, typickým pro všechny Rosenthaly, si zamnul čelo a řekl:

„Přísně vzato to není tak úplně vražda. My nejsme skupina, ale v určitém smyslu jeden člověk. Každý je cosi jako buňka složitého organismu. Někdy se organismus musí operovat, aby se z něj odstranily nemocné, nakažené buňky.“

„Domníváte se, že ten zavražděný byl nemocný a nakažený?“ zeptal jsem se.

„Moje úvaha je čistě teoretická,“ odpověděl suše,

S jiným Rosenthalem přišla řeč na to, jakým způsobem se oni sami rozeznávají jeden od druhého.

„Nemáte nějaká čísla nebo přezdívky nebo něco podobného?“ zeptal jsem se.

„To není vůbec potřeba,“ řekl. „Každý z nás je odborník s určitou úzkou specializací. Když začneme mluvit, okamžitě se pozná, kdo to je.“

No dobře. Znamená to tedy, že musím zvládnout celou soudobou fyziku, a to přinejmenším na profesorské úrovni, abych je rozlišil?

Při třetím rozhovoru jsem se dozvěděl, že se Rosenthalové každý večer v sedm hodin scházejí, aby si pohovořili o svých hyperprostorových problémech. To už mělo určitý praktický význam. Zatím jsem se setkával s každým exemplářem zvlášť. A teď je uvidím všechny pohromadě.

Za pět minut sedm jsem se usadil v poslední lavici zasedací síně. Profesoři se začali trousit jeden po druhém. Zastavovali se, povídali si, dělali legraci. Stejně jako před začátkem nejběžnějšího teoretického semináře. Jenom kdyby nebyly ty stejné obličeje, stejné hlasy, chůze, pohyby…

Sedli si a přesně v sedm začala debata. Tehdy jsem viděl, že to vůbec není seminář jako jiné. Jako student a aspirant jsem často chodil na nejrůznější konference. Vždycky mě dráždila vyumělkovaná atmosféra jakési vyčichlé zdvořilosti, která tam vládne. „Dovolil bych si položit otázku“, „pokud vážený oponent nic nenamítá“, „přes nesporné vědecké kvality referátu…“

Tady nebylo ani stopy nejen po zastaralé, ale ani po jakékoliv zdvořilosti. Jeden začal mluvit, druzí mu skákali do řeči, hádali se, křičeli, někdo běžel k tabuli a čáral po ní řecká a bůhvíjaká ještě písmena, další vyskočil a smazal to… Nikdy jsem neviděl podobný zmatek.

Vyvedlo mě to z míry. Tohle jsou ti korektní vědci, s nimiž jsem se dneska setkával? Ne, to nebyla jenom nezdvořilost – v jejich chování byl jakýsi vztek, nervozita, posměch a zloba zároveň.

Postupně jsem si na tu vřavu zvykal a začínal chápat její příčiny. Na rozdíl od sousedských hádek to byl čistě principiální spor. Osobní útoky, ironizování, dokonce i neslušná slova – to všechno mělo jediný cíl: dobrat se pravdy a pokud možno celé pravdy. Nebyl to boj názorů v tom smyslu, jak jsme si zvykli ta slova chápat. Byl jsem svědkem intenzivní práce jednoho jediného mozku, ohromného a vysoce geniálního. Ti z vyšších míst zřejmě věděli, co chtějí dosáhnout tím, že vytvoří dvacet kopií profesora Rosenthala.

Jakmile jsem dospěl k tomuto závěru, začala se mě postupně zmocňovat nuda. Nerozuměl jsem tomu, co říkali, ani vzorcům na tabuli. Můj skromný balkánský mozek se koneckonců ani nechtěl srovnávat s takovýmhle superrozumem. Při tom zmatku jsem nemohl myslet na své detektivní problémy, a abych nějak zabil čas, uchýlil jsem se ke starému triku z let, kdy mě jedna známá vytrvale vodila na symfonické koncerty: počítat předměty stejného typu. Tam jsem počítal křišťálové lustry na štukovém stropě; v tomto sále bylo osvětlení skryté, lustry tam nebyly, a proto jsem začal počítat profesory. Jeden, dva, tři… osm, devět… Tady jsem to spletl, protože dva si vyměnili místa a jeden vyskočil k tabuli. Začal jsem znovu. Šestnáct, sedmnáct, osmnáct.

Tak tedy osmnáct. Hezké číslo, sudé. Dá se dělit dvěma, třemi, šesti, devíti.

A kde je devatenáctý?

Cítil jsem, jak cosi ve mně pomalu tuhne. Nevěřím ani na předpovědi ani na předtuchy, ale můžu se zapřísahat, že už tehdy mi bylo jasné, co se stalo, zatímco já ztrácel čas planým povídáním.

Vstal jsem. Můj hlas zněl ve změti stejných barytonů cize:

„Promiňte, ale proč jeden schází?“

Profesor u tabule zmlkl a uraženě se na mě podíval. Ostatní se otočili a taky na mě zírali. Zřejmě se divili, jak se odvažuji tou hloupou otázkou přerušovat jejich hyperprostorové moudrosti.

Konečně jeden Rosenthal pochopil, co chci říct.

„Máte pravdu,“ ozval se, „všiml jsem si, že dneska není zastoupen tenzorně matriční přístup…“

„A víte, kde pracuje ten tenzorně matriční profesor?“

„Samozřejmě,“ řekl.

„Všichni tady, prosím vás, zůstaňte. A vy,“ ukázal jsem na Rosenthala, s nímž jsem právě mluvil, „pojďte se mnou.“

Chodba, výtah, zase chodba, zahnout doleva. Rosenthal se zastavil před jedněmi dveřmi.

„Tady.“

Zaklepal jsem. Nikdo se neozval. Vykašlal jsem se tedy na všechna varování a dokořán otevřel dveře.

Chybějící Rosenthal byl uvnitř. Sesul se ze židle, část těla měl pod stolem s přístroji. Živý člověk by nemohl ležet v takovéhle pozici.

Přiblížil jsem se a prohlédl si mrtvolu. Na bílém plášti měl ohořelou díru. Zase laser. Vrah zřejmě neměl bůhvíjakou fantazii. Na génia to byla dost primitivní záležitost. Nejpodivnější bylo, že v tu chvíli jsem necítil nic. Ani pobouření, ani hněv, dokonce ani údiv. Všechno to jsem prožil už předem, na poradě, když jsem zjistil, že jeden profesor chybí.

Údiv se dostavil, až když jsem se podíval na živého Rosenthala vedle sebe. Usmíval se.

„Směšné, co?“ zeptal jsem se.

Úsměv mu zmizel z obličeje.

„Chcete snad, abych se rozplakal?“ zeptal se klidně.

„V každém případě by to bylo mnohem přirozenější,“ zabručel jsem. „Pokud jste to ovšem neudělal právě vy.“

„Neudělal. Kdybych to udělal, byl bych na poradě ticho.“

V tom byla určitá logika. Vrah by neměl zájem na sebe upozorňovat.

Když jsme se vrátili do sálu, porada pokračovala stále tak vášnivě, jako by se nic nestalo. Došel jsem. k řečnickému pultu, nepříliš zdvořile odstrčil dalšího Rosenthala a oznámil:

„Konec porady. Každý půjde do svého pokoje a zůstane tam až do dalšího příkazu!“ ‚

Byl jsem nadšený sám sebou – netušil jsem, že dokážu mluvit tak velitelským tónem.

Ale to bylo jediné, čím jsem se mohl nadchávat. Jinak byla situace zoufalá. Trčím tady už celých čtyřiadvacet hodin a nejen že se mi nepodařilo se aspoň zhruba zorientovat, ale přímo před nosem se mi stala druhá vražda. A nejhorší bylo, že jsem pořád ještě neměl tušení, co podniknout.

Zavřel jsem se v pokoji pevně rozhodnutý, že musím něco vymyslet. Nedoporučuji nikomu podobné rozhodnutí – nic tak neparalyzuje duševní schopnosti jako právě tohle. Ušel jsem po pokoji několik kilometrů, pořád dopředu dozadu, a „dosáhl jenom to, že jsem se unavil.

Při řešeni šachových úloh jsem bez konkurence, ale tenhle úkol se nepodobal šachu. Tady navíc nebyly ani černé a bílé figurky – všechny byly stejné. Absolutně1 stejné.

S tou myšlenkou jsem usnul. Vlastně jsem nespal, jen dřímal a představoval si obrovskou šachovnici, na níž se pohybují stejné figurky. Pokoušel jsem se sledovat, jak se přemisťují, ale bylo jich tolik, ze jsem brzy ztratil přehled. Potom jeden pión dospěl na kraj šachovnice, zvětšil se, a z pióna se stala královna. Hra pokračovala, ale teď jsem už mezi desítkami stejných piónů mohl naprosto klidně sledovat tahy královny.

Probudil jsem se s pocitem, že mě ve spánku napadlo cosi velmi důležitého, rozhodujícího. Pár minut jsem nehybně ležel, aby mi to neuniklo. Postupně se ta myšlenka vynořila z podvědomí a dostala konkrétní podobu. Tak jasnou, že se dala vyjádřit několika slovy.

Klíč k té záhadě je ve starém profesoru Rosenthalovi.

Byla to jednoduchá myšlenka a sama jednoduchost ukazovala, že je určitě správná. Nechal jsem se prostě splést tím, že mě tak idiotsky zhypnotizovaly ty stejné figurky, co jsem měl před sebou. Ale nebyly to figurky,, byli to živí lidé se zvyky, povahou a vztahem k životu skutečného, prvního profesora Rosenthala.

Za pouhých pár hodin jsem pochopitelně nemohl poznat nikoho z nich.

A proto mi motivy toho zločinu připadaly nevysvětlitelné. Ale se studováním povahy originálu jsem se nemusel příliš trápit. Byly o něm vydané knihy, biografie, studie, všechno, co napsal, bylo pečlivě shromážděné a publikované v mnohasvazkových akademických vydáních s poznámkami a komentáři.

V onu chvíli jsem ta akademická vydáni neměl. Určitě bych je někde na základně našel, ale neměl jsem čas je hledat, ani chuť obrátit se o pomoc na nějakého Rosenthala. Snad mi bude stačit i těch šest svazků vybraných spisů na polici v mém pokoji.

V rychlosti jsem je prolistoval, samé vzorce, vzorce, vzorce. Krátký text mezi nimi byl napsán onou suchou hantýrkou zbavenou jakékoliv individuality, kterou vědci nikdy nemluví, ale vždycky píší. Na začátku prvního svazku byla rozsáhlá životopisná studie a v druhé polovině posledního část osobní a vědecké korespondence.

Ze životopisu se mi nepodařilo vyčíst nic, co by mě zajímalo.Vždyť víte, jak se píšou oficiální životopisy významných lidí. Narozený tam a tam, v té a té rodině. Otec. Matka. Univerzita. První vědecký titul. V pětadvaceti publikuje ucelenou teorii o tom a tom problému. Ocenění. Profesura; Další práce. Kongresy, referáty, styky. Pedagogická činnost. Umírá tehdy a tehdy. Konec.

No a z toho si vyberte, co to bylo za člověka!

Dopisy však byly něco úplně jiného. Prostě neuvěřitelné, že to byl tentýž profesor Rosenthal, který psal vypreparované věty vědeckých prací. Korespondence ukazovala neobvyklou šíři názorů, nečekané zájmy a záliby (kdo mohl například tušit, že starý profesor měl tak rád a tak dobře se vyznal ve psech?), někdy výrazný smysl pro humor. A rys, s nímž se podle mě setkáváme jen u velkých lidí – schopnost ironického vztahu k sobě samému, který ani v nejmenším nesnižuje jejich důstojnost.

Upřímně řečeno, když jsem si přečetl dopisy prvního Rosenthala, vážil jsem si víc i jeho početných kopií. A přece jeden z nich je vrah!

Začal jsem číst korespondenci ještě Jednou, Jakoby náhodou se mi pohled svezl na bezvýznamnou větu. Byl to dopis sestře, o několik let mladší než on, filoložce (všechny tyto podrobnosti jsem se dozvěděl z komentáře pod čarou). „Se svými minimálními jazykovými schopnostmi,“ psal profesor, „bych se určitě nikdy nenaučil japonsky, kdyby ve škole jedno zázračné dítě (později z něj tuším nic nebylo) nezačalo po dvouměsíčním učení mluvit japonsky.“ Profesor Rosenthal si na to vzpomněl, když mu bylo sedmdesát, víc než půl století po tom, co vychodil školu!

Tahle věta mě přivedla na určitou stopu. Postupně jsem si začal zaškrtávat různé maličkosti, výrazy, dokonce i jednotlivá slova. Věci, které mi při prvním čtení unikly.

Hodinky ukazovaly, že na pozemském Greenwichském poledníku už svítá, když jsem odhodil knihu a vyskočil. Měl jsem dojem – ne, byl jsem přesvědčený! – že jsem na správné cestě. A proto jsem neměl právo odkládat to ani minutu.

Dlouhými chodbami, kterých jsem měl od toho věčného chození až po krk, jsem skoro utíkal. Doleva, doprava. Výtah. Zase doprava. Škvírou pod jedněmi dveřmi prosvítalo světlo. Tady.

Tentokrát jsem se neřídil užitečnou radou, kterou jsem dostal, a vtrhl dovnitř bez klepání. Rosenthal seděl za stolem, levou rukou si podpíral hlavu a tím se mu rysy v obličeji pokřivily, že dostaly téměř tragický výraz; pravou rukou čáral nějaké vzorce.

„To vy jste byl před chvilkou u mě?“ zeptal jsem se.

Viděl jsem v jeho očích údiv, ale okamžitě jsem pokračoval, aby neměl čas odpovědět.

„Zapomněl jsem vás upozornit na něco velmi důležitého. Prosím vás, neříkejte ostatním, že jste přišel na řešení. Aspoň pokud to neoznámíme na Zem.“

Okamžik mlčel a pak řekl:

„Dobře. Nebudu to nikomu říkat.“

Musel jsem se na něj usmát, kývl jsem a odešel.

Teď mi nezbývá než čekat. Jestli jsem se strefil, tak za pár hodin všechno skončí. A jestli ne… Už jsem se viděl, jak krasopisně píšu na čistý list: „Řediteli střediska pro“ nestandardní problémy. Vzhledem k tomu, že jsem se nevyrovnal s danými úkoly, žádám o propuštění…“

Uplynulo nejvýš deset minut, ale mně to čekání na chodbě připadalo mnohem delší. Dveře se pomalu otevřely a Rosenthal patrně vyklouzl. Neviděl mě. Ale já už se neměl proč schovávat. Nepříliš suverénním pohybem jsem mu položil ruku na rameno – asi takhle to dělali někdejší policejní komisaři.

„Pojďte se mnou,“ řekl jsem.

Nikdy bych si nedokázal představit, že tak inteligentní člověk může být natolik zmatený. Prostě mi bylo nepříjemné na něj dívat. Ale musím uznat, že se rychle ovládl.

„Co chcete?“ zeptal se oficiálním tónem.

„Jste zatčený.“

Neměl jsem právo nikoho zatýkat, ale doufal jsem, že on to neví. A skutečně jen zabručel, že si to zodpovím (což mě vůbec nevyvedlo z míry], a pokorně šel se mnou.

Přiměl jsem ho, aby mě zavedl k vysílačce a zavolal jsem Marsburg. Požádal jsem službu, aby mě spojila s koordinátorem.

„V téhle době? Teď určitě spí.“

„Tak ho probuďte. Jsem ze střediska pro nestandardní problémy.“

Po krátké pauze se ozval úplně jiný hlas:

„Ahoj, Seku. Tak povídej, co je.“

„Magu!“

Ten vousatý ďábel se dotrmácel až na Mars. Chtěl být nablízku, a kdyby se nováček neosvědčil… Měl bych se urazit, ale teď na tom nezáleželo.

„Poslyš, Mágu, už vím, co se tady děje. Můžeš okamžitě poslat planetoplány, aby odvezly osmnáct lidí?“

„Osmnáct?“

„Se mnou devatenáct. A pospěš si, aby ještě nějaké místo ne-~ zůstalo volné.“

„Letíme okamžitě,“ řekl Mag.

Zbytek noci jsem strávil u vysílačky. Zatčený Rosenthal seděl v koutě a pozoroval mě. Viděl jsem, že mi chce něco říct, ale teď jsem se zas já mohl tvářit jako pitomec. Nakonec to nevydržel a s určitou jízlivostí v hlase se mě zeptal:

„A jaké máte důkazy, že zrovna já jsem vrah?“

„Nepotřebuju žádné důkazy,“ zabručel jsem.

„Myslíte, že vám uvěří prostě jen tak, na čestné slovo?“

Neměl jsem povinnost mu něco vysvětlovat, ale nepotřeboval jsem ani nic tajit.

„Pravděpodobnost, že jste vrah, je jedna k osmnácti. A jestli vrah jste vy nebo někdo jiný, na tom celkem vzato nezáleží. Důležité je, proč k těm vraždám došlo.“

„A proč jste mě zatkl?“

„To, že jsem vás zadržel, můžete považovat ne za zatčení, ale za karanténu,“ uklidnil jsem ho. „Nechci, aby všichni věděli o našem nočním rozhovoru.“

Rosenthal se odmlčel a potom nečekaně přátelsky prohodil:

„Bude dobře, jestli hodláte udělat to, co předpokládám.“

„A co podle vás hodlám udělat?“

„Zlikvidovat tohle…“ hledal slovo, „tohle hnízdo.“

Stal se skutečně paradox. On byl zatčený, já ho hlídal, ale oba jsme se rozpovídali. Prvně jsem mluvil s nějakým Rosenthalem bez zámlk a podezíravosti. Snad proto, že můj služební úkol byl zhruba splněný.

Za tři hodiny přiletěl Mag s celou eskadrou planetoplánů. Shromáždili jsme všechny Rosenthaly a naložili je. Někteří protestovali, že jsme jim přerušili práci v nejzajímavějším bodě, ale my byli neúprosní.

Do posledního planetoplánu jsem nasedl společně s Magem. On pilotoval a já referoval, pokud se moje nepříliš souvislé povídání dá považovat za referování.

„Nemá smysl pátrat po vrahovi,“ řekl jsem. „I když se najde, je to k ničemu. Chápej, oni jsou stejní, ab-so-lut-ně stejní. Ne jako dvojčata, ale naprosto stejní. A každý z nich se mohl stát vrahem. Ze začátku to byla jenom hypotéza, ale já ji prověřil. Namátkou jsem vybral jednoho Rosenthala a sehrál mu komedii. Vsugeroval jsem mu, že někdo už našel řešení. A on lhal, nepřiznal, že to nebyl on. To byl první důkaz. A druhý, když se vykradl na chodbu. Nemůžu tvrdit, že by někoho zabil. Ale mohl.“

„Závist?“ zeptal se Mag.

„Nevím, jestli je to přesný výraz. Než jsem si přečetl dopisy starého profesora Rosenthala, měl jsem v hlavě strašný zmatek. Byl to velký, skutečně velký člověk… Ale neumíš si představit, jak žárlil na práci druhých, jak se snažil být první, za každou cenu první!“

„To není vůbec nic špatného.“

„Určitě ne, jenže ti, co se usnesli udělat profesorovy kopie, se na něj dívali jenom jako na velkého vědce. Ale on byl taky člověk. A oni dvacetkrát zvětšili nejen jeho rozumové schopnosti, ale i nedostatky i tu… no, řekněme závist. U starého profesora to bylo něco druhořadého, spíš mu to pomáhalo v práci a do osobních vztahů se to skoro nepromítalo. Kdežto u nich… Existuje termín z elementární fyziky, který se hodí i tady. Rezonance. Konstruktéři letadel se bojí rezonance jako čert kříže – pokud vibrace jednotlivých částí nastává současně, loď se roztříští na kousky. A na osmé základně nastala rezonance ctižádosti, přehnaných ambic. A zvlášť silně se projevila právě teď, kdy se dají spočítat dny, které zbývají do vyřešení problému hyperprostoru.“

Tady jsem přerušil ten vodopád slov. Nejenže jsem se cítil trapně za ty papírové fráze, kterými jsem vyjadřoval svoji celkem vzato jednoduchou myšlenku, ale i protože jsem se bál, abych neplácl to, co jsem chtěl za každou cenu zatajit.

Věděl jsem, kdo je skutečný, fyzický vrah.

Při našem otevřeném nočním rozhovoru zatčený Rosenthal jakoby mimochodem, ale zřejmě s určitým cílem (byl jsem mu snad sympatický?), prohodil:

„Nemyslete si, že naše práce není spojená s rizikem. Například pokusy s lasery. Pokud se neudělají bezpečnostní opatření a člověk se dívá na ozařovaný objekt, dostane silný zánět spojivek. A když je člověk sám, těžko může zachovávat bezpečnostní předpisy.“

Jak se dalo čekat, vyřešení bylo prosté – tak prosté, že bylo skoro zbytečné posílat speciálního člověka ze střediska. Ale já byl přesvědčený, že mým úkolem nebylo ani tak najít vraha, jako odhalit příčinu.

Když se Rosenthalové shromažďovali ve výstupní chodbě, aby pak nasedli do planetoplánů, pečlivě jsem si je prohlédl. Jeden z nich měl zarudlé slzící oči. Stačilo udělat pouhý krok a uchopit ho za rameno dřív, než se ztratí mezi ostatními a vyšetřování by bylo formálně ukončené. Ale možná že by se ti, co vytvořili základnu, spokojili pouze s jeho zatčením.

„Co navrhuješ?“ přerušil moje myšlenky Mag.

„To je jasné. Musí být rozdělení a každý pracovat samostatně, podle možnosti na různých problémech. Tady, na osmé základně, je to nebezpečné.“

Potom jsem se zamyslel a dodal:

„Vůbec, celá ta záležitost s kopírováním géniů se mi nelíbí.“

„Mezihvězdné lety jsou velký cíl,“ řekl Mag.

„Podle mě existuje něco důležitějšího než mezihvězdné lety.“ namítl jsem suše.

Právě v tu chvíli mě napadlo,, že i naše středisko pro nestandardní problémy je vlastně experiment. Jenže přesně opačný, než experiment s dvaceti kopiemi profesora Rosenthala. A podle mého skromného mínění mnohem úspěšnější.

Mag zamířil s planetoplánem k přistávací ploše. S očima upřenýma na řídící panel se mě nečekaně zeptal:

„Šeku, bude ti vadit, když ti řeknu, že jsem tu záhadu na osmé základně vyřešil dřív než ty?“

„Samozřejmě,“ zabručel jsem, protože mi bylo vážně strašně.

„A mohl bys mě kvůli tomu zabít?“

„Co?“ podivil jsem se té hloupé otázce. Pak jsem pochopil, co tím myslí. „Nesmysl, Mágu! My dva jsme každý úplně jiný.“

VELIČKA NASTRADINOVOVA

Slečna čarodějka

Pořád věřím, že by se mi nic podobného nemohlo stát, kdybych pořád nemlčel. A to z donucení. Jsem totiž hudebník. Když člověk sedm hodin denně hraje, nemůže mluvit. Ti, co jsou mlčenliví od přírody, to tolik necítí, jiní si zvyknou, ale mně se honí hlavou tolik myšlenek, že když je nevytáhnu a někomu nepředvedu, tlačí se jedna na druhou, deformují, až mi nakonec lebka připadá jako granátové jablko nacpané zrníčky. A při sebemenším nárazu můžou popraskat a jejich šťáva se pomíchá. Slyšel jsem, že z pomíchaných myšlenek se člověk může zbláznit.

A tak když jsem hrál sonatiny Vivaldiho, Corelliho, Tartiniho nebo jiné skladby starých mistrů, zrodily se ve mně myšlenky, které se nedají vypovědět každému. Pořád jsem se viděl, jak jdu chodbami nějakého hradu a přes rameno mám přehozenou loutnu. A že mě vedou, abych zahrál umírající princezně, protože si to přeje. Jenom já jediný vím, že umírá láskou ke mně. Vedou mě do prostorné zšeřelé místnosti, kde na vysokém lůžku leží v, polštářích Ona a její oči mě čekají. Hraji, dívám se na ni a snažím se vtisknout si do paměti její podobu, protože je překrásná. Světlé zlatavé vlasy jí splývají po polštářích až na podlahu a z beznadějně smutných očí vyzařuje nevýslovná krása.

Chci jí ulehčit smrt, hraji písně, které nikdo nikdy neslyšel a přes slzy vidím, jak se jí na rtech chvějí nějaká slova, ale nevím, jestli je to něžné oslovení nebo moje jméno, cítím, že smrt je někde blízko, a já hraji…

Když se mi to stalo na koncertě, vzpamatoval jsem se až při potlesku – to barbarské probuzení mi bylo odporné. Myslím, že v těch chvílích jsem přišel k tomu tiku v levé tváři.

Pořád mi něco chybělo, i když zdánlivě jsem měl všechno – uznání, slávu, peníze i hezkou přítelkyni, kterou mi všichni záviděli. Snad měla nějaké skryté přednosti, ale mně se je nikdy nepodařilo objevit, to jen ona si myslela, že je něco víc než ostatní. Kromě toho mě pořád zahrnovala péčí, a to je ponižující, když nějaká žena pořád o člověka pečuje, nosí mu o přestávkách ovocnou šťávu, ptá se, jestli není zpocený, jak se cítí v novém fraku… a pořád dokolečka. Co jí bylo po tom, jak se cítím ve fraku?

Ne, opravdu mi něco chybělo. I po koncertech, kdy mi lidé přicházeli gratulovat a říkali, že jsem hrál nesmírně procítěně, mi bylo bezmezně smutno a říkal jsem si, že jednoho dně umřu, časem se na mě zapomene a nikdo nebude vědět, že mi pořád něco chybělo, že jsem byl smutný. A nikdo z lítosti nade mnou neuroní ani slzu. Bylo to zvláštní – já soucit nesnáším, uráží mě, jenže až umřu, chci, aby mě litovali, a to i po letech.

Představoval jsem si i jiné podivné věci. Když jsem poslouchal Dona Juana od Richarda Strausse, zdálo se mi, že ujíždím na koni za novými dobrodružstvími, šplhám se po hedvábných žebřících k budoárům neznámých krasavic a ztrácím se v jejich krajkových obětích. A obrazy na mě působily někdy ještě silněji. Strašně mě trápilo, že si nemůžu popovídat s kardinálem Ippolitem Medicim, políbit Lusindu Bermudesovou nebo se ponořit do moří Ajvazovského.

Ten stav nebyl normální, to je jasné. A já si řekl, že se musím poradit s lékařem, ale právě v tu chvíli, kdy mě to napadlo, ozvala se odněkud zdálky jakási zvláštní hudba. Že je to smuteční pochod, o tom jsem nezapochyboval ani na okamžik, ale proč zní tak posměšně? Dojemně a smutně, ale zároveň i vesele. Jako by se někdo vysmíval smrti, smutku i všemu, co si zaslouží úctu. Zvuky přicházely z velké dálky, ale měly neuvěřitelnou moc, která mě přitahovala, a já šel za ní jako náměsíčný.

Ze začátku mi připadalo, že se hudba vzdaluje, potom že zní někde kolem mě, a právě když jsem se nerozhodně zastavil, na druhém konci ulice se objevil pohřební průvod. Rakev byla otevřená a z dálky jsem viděl, že mrtvá má černou pásku přes oči, když se přiblížili, že je mladá a velmi krásná, a když byli vedle mě, že má rysy mého přeludu – umírající princezny. Zřejmě jsem zbledl a zavrávoral, protože nějaký chodec mě podepřel a zeptal se: „Vy jste zemřelou znal?“

„Ne. Kdo to je?“

„Hm. Povídají se o ní všelijaké věci. Nebylo by ale pěkné, abych je teď opakoval.“

„Proboha, řekněte mi to!“

„Je to neuvěřitelné. Už to, že tahle mladá a krásná žena byla doktorka biochemie a profesorka psychiatrie. Povídá se, že dělala pokusy, k jakým by se neodhodlal žádný vědec, ale že její výzkumy prý škodily lidstvu. Zabilo ji to při posledním pokusu. Zůstala s otevřenýma očima a všem se zdálo, že je živá, a proto nechali její mrtvolu několik dní. A nebyly na ní znát stopy rozkladu. Pitvali ji, ale pořád se prý dívala úplně živýma očima…“

Možná že říkal ještě něco, ale mně to stačilo. Byl jsem na dně pekla. Tisíckrát jsem snil o téhle ženě, a když ji prvně vidím, je mrtvá, obklopená květy, nesou ji na hřbitov. Mám dojem, že jsem se rozhlédl po něčem, čím bych mohl spáchat sebevraždu.

A vtom jsem ji na konci průvodu spatřil znovu. Ano, je to ona! Živá! Smuteční závoj špatně zakrýval její úsměv. Zadívala se na mě a já cítil, že mi říká: Neposlouchej ty řeči, já jsem živá! Jsem živá a umírám smíchy, když se dívám na ty jejich truchlivé obličeje.

Okamžitě mě napadlo: byly dvojčata! Možná že její výraz smutku jen připomíná úsměv, ale možná že sestru nenáviděla, I to se stává. Cítil jsem, že znovu žiju. Že jsem objevil svou spásu.

Vykročil jsem za pohřebním průvodem. Ne za průvodem, ale za ni! Chvílemi otáčela hlavu, jako by se chtěla přesvědčit, že jdu za ní, nebo aby mi dodala odvahu, a po obličeji ji bloudil úsměv.

Průvod vešel na hřbitov. Tuším, že byly nějaké proslovy, ale nejsem si jistý, díval jsem se jenom na ni. Spustili rakev. Hodila na ni hrst hlíny a odcházela. Já za ní. Šla pomalu, ale ať jsem se sebevíc snažil, nemohl jsem ji dohonit. Vyšli jsme za město. Jako by se kolem mě stahovala nějaká smyčka, cosi tajemného mě vleklo k velkému neznámu.

Náhle jsme došli k vysokým zdem se širokými vraty, která se sama otevřela. Žena se zastavila a pohybem mě zvala dál. Za vraty stála půlkruhová zeď, aby žádný náhodný chodec nemohl nakouknout dovnitř. Dál se rozkládala zahrada. Ze začátku mi připadala jako obyčejná zahrada, ale pak jsem zjistil, že stromy jsou zdegenerované, nebo snad druhy, které na zemi neexistují, nebo prostě… umělé. Za nimi se táhly pestré záhony, nerostly však na nich květiny, ale krystaly. Barevné, jiskřící, ve fantastických kombinacích…

Ten pohled mě tak vyvedl z míry, že až později jsem si všiml domu. A ten přesahoval rámec mých představ. Protože… protože neměl ani jeden pravý úhel. Byla to bláznivá změť rohů, oblouků, koulí a polokoulí, forem připomínajících ptačí nohy, sloní zuby, medúzy. Nebyl to dům, ale blouznění schizofrenika. Strnul jsem, ale kývla na mě a já úplně zapomněl na veškeré váhání.

Když jsem vstoupil do prostorné, kruhovité haly, podlaha pod nohama se mi začala chvět, jako bych šel po bažině. Jestli to byl neobyčejně měkký koberec nebo mozaika z neznámého materiálu, to doteďka nevím, protože vždycky, když jsem tamtudy šel, udivovaly mě její nové formy a barvy, které se chaoticky prolínaly. Uprostřed haly se leskl bazén, vypadal jako ohromné lidské oko s fosforeskující zřítelnicí. Voda se tam chovala zvláštně – uprostřed byla vzdutá.

Žena ve smutku ukázala na něco, co by se dalo považovat za pohovku, kdyby to nevypadalo jako ohromná chobotnice. Bojácně jsem se přiblížil. Chapadla se kolem mě okamžitě ovinula a já cítil, že sedím v neobyčejně pohodlném křesle, měkkém, pérovacím, které se uzpůsobilo formám mého těla. Když jsem se pak snažil změnit pozici, proměnilo se v gauč, v kolébku, prostě jako by odhadovalo maje přání. Oko „chobotnice“, to byla obrazovka barevného televizoru, po níž se míhaly fantastické obrazy. Ale nebyly neobvyklejší než kresby na stěnách – jakási směsice umění starých Aztéků, Mayů a nejmodernějšího malířství. Nikde nebylo vidět žádné lampy – světlo vyzařovaly kresby na stěnách.

Když jsem se trochu vzpamatoval, první moje myšlenka byla: Kde jsem se to octnul? A kdo je ta žena ve smutku?

Usmála se.

„Jste v mém domě. A já jsem čarodějka. Můžete mi říkat slečna Čarodějka.“

Ale ona mi čte myšlenky! To je hrůza!

„Není to žádná hrůza. Dokonce to má svoje výhody. Nemusíte oblékat myšlenky do slov.“

„Ale já budu jako svlečený. Každý člověk má právo na skryté myšlenky.“

„Lidi skrývají myšlenky ze strachu před těmi, co jsou jako oni, ale mě se nemusíte ani bát, ani stydět. Já znám všechno, co si lidi myslí, a můžu vás ujistit, že samo myšlení ospravedlňuje i tu nejhanebnější myšlenku.“

To může vymyslet jenom čarodějka.

„Výborně! Už jste si zvykl mě tak jmenovat. Být čarodějka není nic ponižujícího – dokonce je to určitá pochvala. Znamená to, že člověk rozumí přírodním silám. Jenže závist rodí nenávist. V minulosti čarodějnice upalovali. Když někdo chtěl poznat anatomii a rozpitval tělo mrtvě narozeného dítěte – na hranici s ním. Někdo se snažil objevit nové léky, sbíral koření, zkoušel jeho účinky – na hranici! Někdo dělal primitivní chemické nebo fyzikální pokusy – na hranici! Někdo viděl do budoucnosti – do ohně s ním! Lidi vždycky posílali do ohně ty, kteří je postrkovali dopředu. Líné mozky nemůžou vytušit cíle těch, co jdou před nimi. Dneska nikoho nenapadne odsuzovat vědce za chemické pokusy – pokud jsou ovšem v běžně uznávaných hranicích. Když je však člověk překročí, začnou se k němu chovat jako k čarodějnici. A spustí povyk o ideálech a humanitě.

Chce se mi smát, když si vzpomenu, jak jsem je podfoukla.-Zpracovala jsem jednu bezprizornou mrtvolu, že byla úplně jako já, nechala ji v laboratoři a nahrála to tak, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda při pokusu. A oni mě pohřbili! Jak jásali, když mě pohřbívali! A jak se snažili vypadat smutně! A já, jako opravdová čarodějka, jsem šla za průvodem a četla jim myšlenky. A vás jsem vzala pak s sebou, protože vy myslíte na krásné věci. Znám vás dávno, poslouchala jsem vás a udivovalo mě, jak mistrovsky umíte vzkřísit ideály skladatelů, kteří umřeli před staletími. Ale ještě neznáte sám sebe – je na čase, abyste přestal oživovat mrtvé myšlenky a vytáhl na světlo ty, které dřímají ve vás. Když budete chtít, tenhle přístroj (ukázala na oko chobotnice) bude vaše myšlenky zapisovat.“

Je ze mě tedy pokusný králík.

„No a co! Je to snad pod vaši důstojnost? Jak jsou povýšení živočichové lidského rodu. Považují za samozřejmost, když se ve jménu vědy trápí všichni živí tvorové s výjimkou lidí. Proč?“

„Ona dělala pokusy i na lidech!“

„Ano. I na sobě. Jsem přesvědčená, že je možné obětovat deset lidí pro dobro miliónů. Proč se různým velitelům schvalují experimenty, tedy výcvik, kdy je povoleno obětovat až dvě procenta vojáků, a vědcům se nedovolují ani úplně nevinné pokusy na lidech? A co je pro lidstvo důležitější – výcvik dobývání nějaké kóty, nebo věda? Ano, chci zdokonalit myšlení lidí. Chci, aby vysoce organizovaná mozková hmota přestala produkovat myšlenky nízké úrovně. Ale vy jste unavený a možná i prostředí vás deprimuje. Dovedu vás do vašeho pokoje.“

Část stěny se odsunula a odkryla výhled na spící jezero. Uprostřed leknínů a vodních rostlin plavala dvojice ohromných labutí. Čarodějka vykročila po hladině. Šel jsem za ní a taky se nepotopil – nebyla to voda, ale prostě podlaha. A labutě nečekaně pohodlná lůžka.

Probudil jsem se s příjemným pocitem, že jsem spal v loďce uprostřed tiché vody. Jedna stěna se zase odsunula a já se octl v zahradě, kde pod stromy byla na velké houbě prostřena snídaně. Ovoce, med, mléko, hrudky másla… Jen jsem začal snídat, přiblížil se ke stolu lesklý černý kocour, uctivě kývl, nebo aspoň já si tak vyložil jeho pohyb, přihladil si vousy a usadil se na vedlejší židli.

Samozřejmě, čarodějnice se neobejde bez černého kocoura. Schází jenom létající koště.

„Je vpravo od vás,“ ozval se hlas slečny Čarodějky.

O strom stálo opřené opelichané koště s dlouhou násadou. Zasmál jsem se. Hlas taky.

„Rekvizita. A kocour je vychovaný a bude vám dělat společnost.“

Přistrčil jsem ke kocourovi zelný list, na němž bylo naservírované máslo. Vzal si do tlapky jednu hrudku a začal ji lízat jako děti lížou zmrzlinu..

Dojedl jsem. A co teď?

Hlas se opět ozval:

„Mám bohužel práci a nemůžu se vám věnovat, ale představím vám jednu dámu, s kterou se už dávno chcete seznámit. Jděte za kocourem.“

Dovedl mě do pokoje se starodávným nábytkem. Díval jsem se na obrazy po stěnách, když přišla… Lusinda Bermudesová. Byla to ona. Jako by sestoupila z Goyova portrétu. Nevěděl jsem, co té záhadné a ironické Lusindě říct, ale ona s vzácnou jemností zapředla rozhovor a já se od ní za pár hodin dověděl o Goyovi víc, než někteří badatelé za celý život. Vzpomněl jsem si, že jsem kdysi strašně toužil tu tajemnou Lusindu políbit, ale teď mi to už připadalo vedlejší.

Obědvali jsme společně. Stůl prostřený po starém španělském způsobu, jídla kořeněná…

Když si Lusinda odešla po obědě odpočinout, vyšel jsem rychle ven.

Na druhém konci se bělala střecha mramorové besídky. Zamířil jsem k ní. U malé fontány tam držela Leonardova Cecílie svůj hermelín jako na portrétu. I tato dáma vzbuzovala mou zvědavost a já si řekl, že jestli mě Čarodějka bude chtít seznámit se všemi dávno mrtvými krasavicemi, dá jí to dost práce. A jestli mi Cecílie bude chtít vyprávět o Leonardu da Vincim, budu si připadat jako student dějin umění. Ale Cecílie prohlásila:

„Já ho pořádně neznala. Maloval mě na objednávku a při sezení byl vždycky některý sluha mého vyvoleného, a před sluhy není příjemné mluvit.“

Zajímavě se s ní povídalo, ale když mi připomněla, že mě určitě čekají k večeři, rozloučil jsem se s pocitem, jaký má člověk, když odchází z muzea. Spěchal jsem k vile a říkal si: Jenom aby mi jako společníka při večeři nenaservírovala El Grekova inkvizitora.

„Nebojte se, nic takového vám nehrozí,“ ozvala se Čarodějka a nadzvedla se na chobotnicovém gauči. Byla oblečená jako rnacecha Sněhurky z filmu Walta Disneye – od hlavy až k patě v černém sametu, zářil jí jenom obličej a zlatý diadém.

„Procházka uplynulými staletími se vám příliš nelíbí a sentimentální prostředí vašeho pokoje vás nudí. Každý člověk se cítí dobře jen ve své době. A my, čarodějky, v budoucnosti.“

„Ale kde jste sehnala ty dámy z portrétů? Nebo jste mi je pouze vsugerovala?“

„Ne, ty dámy jsou pravé. Tak jako je pravá třeba restaurovaná ikona. A já restauruju lidi. Stačí mi dobrý portrét, protože obličej lidí plně odráží jejich myšlenky. Vezmu tedy nějaký nepříliš povedený exemplář, vložím do něj myšlenky třeba Perikla, a obličej se začíná měnit a dostávat Periklovu podobu.

Co je špatného na tom, když z nějakého zločince odsouzeného k smrti udělám Giovanniho Boccaccia a tento nový Boccaccio dá lidstvu svůj Dekameron? Zdálo by se, že i onen zločinec i lidstvo by měli být vděčni. Ale ne! Ukazuje se, že každý člověk, i ten nejnedokonalejší degradovaný typ chce zůstat tím, čím je. A nechce se změnit ani v Shakespeara, ani v Einsteina. A já jsem nucená jednat proti jejich vůli. Protože každá věda přece vyžaduje oběti. A mých obětí není mnoho a někdy, když skončím svoje pokusy, vracím jim jejich normální podobu. Ale ani to nestačí mým žárlivým konkurentům, kteří se nedokážou smířit s tím, že jsem schopnější než oni. A snaží se mě zmást všelijakými zákony humanity, a to ve století, ve kterém právě tyhle učené hlavy pomáhaly jednomu šílenému politikovi zpracovat milióny lidských mrtvol na mýdlo. Ukazuje se, že udělat mýdlo z lidí, jako byl Harry Borr, je dovoleno, ale předělat zločince na nového Jakoba van’t Hoffa je nelidské. Zní to paradoxně. Možná že po těch proměnách budou moji pokusní králíci žít kratší dobu, ale já jsem přesvědčená, že je lepší žít rok jako Emil Fischer než dvacet let jako vězeň nebo prodavač limonády.“

To není pro mě zrovna povzbudivé. V koho asi bude chtít změnit mě?

„Nebojte se, vás nemám v úmyslu přeměňovat. Stačí mi vaše vlastní myšlenky. Uznejte, že i čarodějka potřebuje někoho, kdo by ji přesvědčil, že člověk je v podstatě dobrý.“

Tu noc mi za ložnici posloužil koutek u vesnického plotu. Na podlaze tráva, tři odkvetlé pampelišky jako postel a křesla, jedna kvetoucí jako stůl.

..Budu se cítit jako trpaslík, co spal v pampelišce.“

„Jako dítě jste přece tomu trpaslíkovi záviděl?“

Ona ví i to, co jsem si myslel kdysi!

„Každá myšlenka nechává na obličeji stopu.“

„A nemyslíte, že když na svých pokusných králících vymazáváte stopy myšlenek, že vymazáváte něco neopakovatelného? Že i ten nejhrubší a nejprostší člověk může aspoň jednou vymyslet něco neobyčejného?“

„Já si pečlivě vybírám ke svým pokusům lidi, kteří nikdy, nevymysleli nic originálního, nebo takové, kteří jsou beztak odsouzení k smrti. Ta žena, kterou jsem změnila v Cecílii, byla zestárlá prostitutka a chystala se k sebevraždě. Myslím, že bylo humánní, když jsem použila její živou mrtvolu, místo abych ji přenechala červům.“

„A Lusinda?“

„Ta byla smrtelně nemocná, měla rakovinu.“

„To se dá smrt zastavit, když se člověku nasadí cizí myšlenky?“

„Jak vidíte! Skutečná Lusinda neměla rakovinu. Když tělo nemocného člověka dostává novou podobu, odvrhuje nemoc, která neodpovídá jeho současné formě.“

„Ale to jsou úplné zázraky. Proč to nedáte k dispozici všem lidem?“

„To se lehko řekne. Jenže oni tolik drží na tu svou humanitu… Dobrou noc“

Vůně pokosené trávy mě uspala. Zřejmě to byl taky jeden z čarodějčiných parfémů.

Probudil jsem se, když mě někdo šimral stéblem pod nosem. A ten někdo bylo děvče v letních šatech s rozpuštěnými vlasy a sandály na nohou – musel jsem si protřít oči, abych se přesvědčil, že je to sama Čarodějka.

„Vstávej! Dneska odpočívám, vyjdeme si na procházku.“

Byl to nejveselejší den v mém životě. Toulali jsme se po lesích, koupali se, obědvali a večeřeli v malých venkovských hospůdkách. Smála se, mávala sandály, bosýma nohama vířila prach a posmívala se mému způsobu života.

„Obdivuhodný životopis! Rodiče tě vláčeli při svých nekonečných turné po světě a zavírali v hotelu, abys hrál. Potom začala tvoje vlastní nekonečná turné. Hotely, koncerty, smlouvy, krátký odpočinek a zase od začátku. Rodiče umřeli, přátele jsi nenašel a ta ženská, co se na tebe přilepila v roli oficiální milenky, tě prodává jednomu impresáriovi po druhém. A když tě přemluví, abys účinkoval na nějakém mimořádném koncertě, má za to ohromná procenta. Považovali tě za roztržitého hlupáka, který je až po uši v hudbě. Ale ani ta ti nestačí, je pro tebe jenom prostředek k neznámým prožitkům. Něco jako opium. Tvoje fantazie překračuje rámec skutečnosti, hudba tě opíjí a ty si vytváříš nové světy, které ale mizí, jakmile hudba skončí. A já bych chtěla, aby zůstávaly. Aby měly právo na život.“

„Je tedy potřeba mě předělat.“

„Nebuď pořád podezíravý! Chci, abys dospěl sám k sobě. Kromě toho si nemysli, že můžu měnit lidi, jak mě to napadne, že z nějakého tlustého řezníka můžu udělat třeba Ezopa. Musím najít člověka, který má podobně stavěnou kostru.“

„Tak co tedy?“

„Ty si představuješ nějakou čarodějnou kuchyni, kde se ti nešťastníci za strašných muk přeměňují v někoho jiného. Jenže tvoje fantazie je příliš staromódní, všechno je mnohem prostší – jenom několik dní sladkého spánku uprostřed příjemných vůní. Zatím dělám jenom jednotlivé pokusy, ale i ty stačí, aby mě začali lidi pronásledovat. Hodně států by mě chtělo získat. Ale mam dojem, že takových deset dní mužem ještě klidně žít v téhle vile.“

A odvedla mě do zahrady dvířky, kterých jsem si předtím vůbec nevšiml.

Odněkud zněla hudba. První Chopinova balada. Zastavil jsem se a poslouchal. Provedení bylo naprosto dokonalé, něco takového jsem nikdy neslyšel.

„Kdo to hraje?“ trhl jsem sebou, když dozněly poslední zvuky. Zasmála se.

„Myslíš, že by se našel klavírista, který by dokázal zahrát takhle Chopina?“

„Elektronické zařízení?“

„Ne. To je tvoje vlastní představa. Zmaterializovaná. Vždycky tě dráždilo, že klavíristi hrajou Chopina příliš nedokonale. Ty víš, jak by to mělo znít, jenže nehraješ na klavír. Moje přístroje zapisovaly všechny tvoje hudební nápady, a tak ode dneška jsi i skladatel! Musíme oslavit to tvoje zrození!“

Znovu se rozestoupily nějaké, stěny a otevřely pohled do sálu, který vypadal jako jeskyně vyhloubená v ledové hoře. Všechno se lesklo – od ledových krápníků až po podlahu, Plnou jiskřícího sněhu. Průhledné sochy, postavené na nejneobvyklejších místech, vydávaly tiché zvonivé zvuky, které se slévaly v jakousi nebesky čistou harmonii. Uprostřed sálu byly rozestavené nízké stolky a u nich leželo a hodovalo zhruba dvacet mužů a čtyři ženy. A všichni v bílém. Dvě ženy jsem znal – Lusindu a Cecílii – další dvě nebyly tak krásné, ale přesto jim muži věnovali daleko větší pozornost. Muži byli nejrůznějšího stáří, v šatech nejrůznější módy. Zdálo se mi, jako bych některé ty tváře už někde viděl, ale nemohl jsem si uvědomit kdy a kde.

„Jenom na portrétech!“ reagovala na mé myšlenky slečna Čarodějka, která se mezitím stačila převléct do jakési stříbřitě bílé řízy. Oslovila hodující společnost, představila mě a dodala: „Dneska večer budem oslavovat, že se v něm zrodil skladatel.“

Pánové mě hlasitě pozdravili, dámy mi přívětivě kývly.

Potom bylo všechno jako v kouzelném snu: krásná a chytrá slova, jídlo a pití, všechno taky bílé, bez ohledu na to, jak chutnalo, poletující sněhové vločky, které netály, tance, které jsem tančil i já… Taková nádherná bělost je asi jen v duších novorozeňat.

Když se všichni začali rozcházet, přistoupila ke mně slečna Čarodějka:

„Tak jak se ti líbí moji restaurovaní hrdinové?“

Nikdy mě nenapadlo, že bych mohl jednou večeřet s Roentgenem nebo s madam Curie, i když restaurovanými. Najednou jsem dostal strach. Nepodobám se už i já nějakému mrtvému géniovi?

„Tady máš zrcadlo,“ odpověděla mi Čarodějka. „Doufám, že si ještě pamatuješ, jak vypadáš.“

Obličej v zrcadle byl můj, ale v tomhle čarodějném domě jsem pochyboval o všem.

„Zrcadlo nemusí ukazovat mou skutečnou podobu.“

„Podívej se na sebe v bazénu nebo v jezeře.“

Jezero na zahradě kolíbalo obraz měsíce a kdesi kolem vzdychaly Eolovy, harfy. Rozhlédl jsem se. Byl jsem to já, i když trochu změněný, jenže v měsíčním světle vypadá každý trochu jinak. Náhle se s Eolovými harfami něco stalo – hrály druhou část Schubertova kvartetu Smrt a dívka. To není přece možné! Jak můžou napjaté struny, které rozeznívá vítr – jemuž vládne bůh Eol – hrát Schuberta, a přece to, co jsem slyšel, byl Schubert! Rozhlédl jsem se, kde je Čarodějka; ležela na mramorové zídce u jezera, vlasy měla rozhozené a konečky ponořené až ve vodě. Vypadala jako mrtvá. Doběhl jsem k ní, dotkl se její ruky. Byla studená. Vykřikl jsem, chytil ji do náručí a ucítil její teplo. Pomalu zvedla ruce a objala, mě. Od té chvíle jsem zapomněl na všechno. Jak dlouho to trvalo, nevím, snad jednu noc, snad deset. Pamatuji si jen, že jsem proklínal světlo, čekal, až se sešeří, a pak se vrhal do zahrady a hledal ji. Nacházel jsem ji na nejnečekanějších místech – v trávě u plotu, na obrácené loďce uprostřed jezera nebo ve větvích prapodivných stromů. Byl jsem jako omámený. Ale přesto jsem jednou ve vteřině vystřízlivěl – líbal jsem ji a hladil po vlasech a najednou jsem si všiml, že zlatavá ozdoba v podobě ještěrky, kterou měla připevněnou nad čelem, ožila a schovala se v trávě.

Čarodějka se usmála:

„Proč ti připadá tak strašné, když se čarodějka ozdobí ještěrkou?“

„To je přece odporné!“

„Ještěrka je taky součást přírody jako já. Možná že naopak já jí připadám odporná. My lidi jsme si nezvykli brát v úvahu myšlení zvířat a všeho, co je kolem nás. Já jsem taky součást kosmu a nic z celého nekonečného kosmu mi nepřipadá cizí – ani ještěrky, ani souhvězdí, ani hlohy na mezích, ani ta nejnižší zrůda lidského původu.“

„Tak proč chceš ty zrůdy změnit?“

„Silnější a vyšší druhy vždycky pomáhají evoluci těch nižších. Kdyby zajíce nikdo nehonil, neuměl by tak rychle utíkat, kdyby antilopy byly pomalé a hloupé, lev by se nenaučil dělat léčky. Jednotlivé druhy se vzájemně zdokonalují, ale koneckonců všechny si jsou rovné. Jsou přece vytvořené ze stejného materiálu.“

„Tak proč se tedy snažíš udělat za každou cenu lidi chytřejší a hodnější?“

„Pomáhám zdokonalování druhů.“

„Já taky patřím k těm druhům! A určitě ze mě děláš nějakého dávno mrtvého génia.“

„Nebuď naivní. To si snad myslíš, že bych zničila Koperníka, abych z něj udělala Huga? Už jsem ti řekla, že génie dělám z odpadkového materiálu a ne z jiných géniů.“

„Ale já si nejsem jistý, že já jsem já. Možná žes mi vzala paměť, možná jsi mi vnutila cizí myšlenky, možná… možné je všechno.“

„Dobře, tak aby ses přesvědčil, že to myslím dobře, něco ti navrhnu, i když je to pro mě riskantní. Půjdem do města, tam tě znají, přesvědčíš se, že jsi to ty, předložíš svoje skladby a získáš popularitu i jako skladatel.“

Vyšli jsme. U nějakého potoka jsme se zastavili, abychom si odpočinuli, já jí položil hlavu na kolena… a usnul. Když jsem se probudil, měl jsem pořád hlavu na jejích kolenou, ale v přepychovém pokoji se zataženými závěsy.

„Tak vstávej, už je jedenáct a tvůj profesor je na konzervatoři do dvanácti. Nebylo by špatné, kdyby ses mu ozval.“

Profesor mě na přivítanou objal a bylo vidět, že má opravdu radost.

„Kam ses proboha ztratil? Chápu určitou excentričnost, ale všechno má své meze. Policie tě už hledá.“

Zasmál jsem se. Uvědomil jsem si, jak se teď rychle dovedu přizpůsobit situaci, jinak bych neodpověděl: ‚

„Za to může jedna kouzelná žena. Konečně opravdová láska. A potřeboval jsem si taky pořádně odpočinout.“

„Zaplať pámbu!“ zajásal profesor. „Konečně ses dostal z vlivu té pijavice, která tě jenom využívala. Víš, že se soudí o tvoje dědictví? Padne do mdlob, až uslyší, že jsi živý. Ale teď půjdem na policii.“

Tam se ke mně chovali jako k milovanému dítěti, které udělalo nějaké uličnictví. Požádali mě, abych jim to řekl předem, až se příště zase budu chtít ztratit. Zachovají prý v naprosté tajnosti, kde jsem.

Profesor mě pozval na oběd. Teprve u nich jsem si všiml, že celou dobu nosím nějakou aktovku. Netušil jsem, co je uvnitř, a otevřel jsem ji. Byla tam partitura dvou symfonií, čtyři sonáty pro housle, jeden kvartet a nějaké velké dílo pro mužský a dětský sbor a orchestr doplněný zvláštními nástroji a altem.

Ukázal jsem všechno profesorovi. Zajásal, zaklel, řekl, že jsem hlupák a pitomec, když jsem to všechno doteďka schovával, dal se do telefonování a okamžitě sehnal elitu hudebního světa. Nejznámější dirigenti se pohádali o to, kdo z nich si vezme jakou partituru; jen houslové sonáty nikoho příliš nezajímaly.

Mezitím se na mě vrhli novináři a večerníky přinesly speciální titulky typu: „Zmizelý virtuóz se vrací jako skladatel“ a podobně.

Odpoledne jsem šel do banky. Vybral jsem velkou částku peněz a ze sejfu vzal starý indický fantasticky drahý prsten a chtěl jsem se vrátit. Ale kam? V tom zmatku jsem zapomněl, kde bydlím. Nebo to byl trik slečny Čarodějky? Udělala ze mě to, co chtěla, a pustila mě, abych se dál už vyvíjel samostatně. To pomyšlení mě přivádělo k šílenství. To znamená, že už ji víc neuvidím!

„Dobrý večer, ty nevěřící Tomáši!“ ozvalo se z taxíku, který zastavil vedle mě. Uvnitř seděla Čarodějka. Obejmul jsem ji, jako bych ji léta neviděl, a navlékl jí na prst indický prsten. Jeli jsme domů – byl to dům s vysokou kamennou ohradou na konci města. Čarodějka byla ve smutku, zahalená do hustého závoje. Když jsme zůstali sami, odhodila závoj.

„Po kom nosíš smutek?“

„Zapomněla jsem ti dát instrukce. Jsem tvoje snoubenka a nosím smutek po sestře, jejíž tělo čekám z Jižní Ameriky, abych ho pohřbila v rodné zemi. Budu chodit pořád ve smutku. Bylo by pro mě nebezpečné ukázat obličej.“

„Proč si ho nezměníš?“

„Tím bych přece změnila i svoje myšlenky.“

„Ale plastická operace myšlenky nemění.“

„Ta řezničina, tedy operace, se mi hnusí. A kromě toho si myslím, že nevypadám špatně. A ty, podíval ses do zrcadla, kterému věříš?“

„Podíval. A musím se přiznat mám dojem, že jsem hezčí než dřív. Stejný, ale hezčí. Všichni si toho všimli.“

„Ženy taky? Dej pozor, jsem žárlivá.“

„Nedělej si legraci! Ty víš, že jsi pro mě to nejdůležitější v životě. Ty jsi… ty jsi podstata mého života. Řekni, že nikdy neodejdeš a nenecháš mě samotného – to bych se musel zbláznit.“

„A i kdybych musela odejít, pamatuj si, že jsi můj, a že až přijde čas, zavolám tě k sobě. Zavolám tě, i kdyby nás dělila ohromná vzdálenost, lidská nenávist a dokonce i smrt.“

Byl jsem opilý štěstím. Co jsem doteďka věděl o slávě, lásce, uznání? Teď mě osud zahrnoval svou přízní. Všude jsem se setkával s obdivnými pohledy, možná i závistivými, ale to já nevnímal. Všichni chtěli vědět, kdo je ta žena, která mě tak změnila. Pochopil jsem, že dříve jsem byl nesmělý, zamračený, roztržitý, nervózní a nepříjemný. Náhle jsem měl kolem sebe spoustu přátel. Pořád mě někdo někam zval, ale já se snažil vytratit co možná nejdřív, abych byl, sám se svou Čarodějkou. Ona se ve společnosti neukazovala a zvědavci nemohli kvůli tomu ani spát.

A já – spal jsem vůbec? Mám dojem, že ne. Bál jsem se, že když usnu, zmizí jako sen.

Ona taky nespala. Snad proto, že věděla, co se stane, a čekala.

„Čeho se bojíš?“ vyptával jsem se jí. „Jsi skoro všemocná, kdo tě může ohrozit. Zajistím ti ochranu.“

„To je zbytečné. Žádná policie by mě neochránila před těmi, co chtějí využít výsledky mých pokusů, aby se zmocnili vlády nad celým světem.“

„A kdo to je? Gangsteři, špióni…?“

„I gangsteři i agenti spousty států. Jsou příliš silní a je jich příliš mnoho. Musíme odjet.“

„Počkej ještě týden! Ve středu budou prvně hrát moji symfonii a ve čtvrtek odjedeni.“

„Už teď je pozdě. Poslouchej.“

Zdola z haly Bylo slyšet nějaké opatrné kroky.

„To jsou oni,“ řekla. „Ale neboj se. Přikrej se a dělej, že spíš. A pamatuj si, že tě zavolám. Ať se děje co chce, čekej! Nevěř ani vlastním očím a čekej!“

Políbila mě a odešla.

Za několik minut se z haly ozvaly výstřely. Třesoucí se rukou jsem vytočil číslo policie. Přijeli okamžitě. Našli ji zastřelenou osmi výstřely. Našli i stopy přítomnosti čtyř lidí. Začaly nekonečné výslechy. A já neumím lhát. Řekl jsem celou pravdu, a proto jsem se octl u vás, páni psychiatři.

Ano, zkoumejte můj psychický stav. Neuráží mě to. Já sám bych na vašem místě taky považoval za blázna každého, kdo by tvrdil, že tahle fantastická historie je čirá pravda. Ale doufám, že se brzy přesvědčíte o tom, že můj rozum je naprosto v pořádku. Dokonce velmi brzy. Slyšíte tu zvláštní pohřební hudbu – úryvek ze Smrti a dívky, a do toho úryvek Prokofjevova koncertu pro violoncello? A to všechno v podobě smutečního pochodu. A jak to zní posměšně! Prostě se vysmívá smrti. A tamhle jde pohřební průvod, schválně pod okny kliniky. Podívejte se, vážení páni profesoři a lékaři, na ten výraz v obličeji mrtvé. A vidíte onu štíhlou dámu na konci průvodu? A prsten, který se leskne i pod smutečním závojem? To je ona! Slečna Čarodějka jde znovu na svůj vlastní pohřeb. A když ji znovu zabijí, znovu půjde na další. Je nesmrtelná, protože je částečka kosmu a protože je čarodějka, která vidí dál než vy. A není to vůbec nic tak neobvyklého, aby někdo šel ve svém vlastním pohřebním průvodu. Miguel Servet, Jan Hus, Giordano Bruno i Andreas Vesalius šli taky za svými rakvemi. Není možné, aby hledající lidský duch byl definitivně pohřben. Čarodějnice není možné upálit. Ale kam jste se rozběhli, vážení páni profesoři? Honit slečnu Čarodějku? No ano, ta je vaše stará konkurentka. Zbytečně se namáháte, pánové. Nedohoníte ji, tak jako prostí smrtelníci nikdy nedohoní génia, i když jde pomalu. Důležité jsou kroky, páni profesoři, a ne rychlost!

A teď můžu jít, ano?

Přeju vám hodně úspěchů, páni profesoři, víc porozumění a míň závisti, pánové, míň závisti!

GEORGI VELIČKOV

POHÁDKA O POSLEDNÍM OBYVATELI PLANETY

Elektronické zařízení samo vybírá nejpříhodnější místo k přistání a letadlo plavně klouže dolů. Podvozek se vyklápí, motory zpomalují obrátky, rozsvěcuje se dokonce červený nápis: Připoutejte se! Nekuřte! Přistání je měkké, vibrace doznívají a já otvírám dveře. Provazový žebřík, který jsem sám vyrobil, mi visí pod nohama.

Dříve než se podívám kolem, zavírám na okamžik oči, jako bych se bál, že oslepnu: potom se honem rozhlížím, kde jsem. Přistál jsem na náměstíčku před parlamentem – štíhlá budova se v paprscích zapadajícího slunce leskne jako glazovaná, připomíná to fatu morgánu, vzpomínky se začínají odvíjet a srdce se mi svírá hrůzou. Každý den jsem tudy chodil do knihovny, každý den, jak jsem se objevil na rohu postranní ulice a spatřil budovu parlamentu, se mě zmocňoval slavnostní pocit. Kdy to bylo – před padesáti, nebo pěti sty lety?

Kolem letadla se už sbíhají houfy krys a koček, psi lenivě štěkají, smečka vlků vrtí mírumilovně ocasy. Vytvářím kolem sebe silové pole a sestupuji na dlažbu. Okamžitě je cítit spálenina – pod nohy se mi připletly, dvě krysy, jedno štěně proti mně z legrace poskočilo a padá se sežehlou srstí. Nemám rád pach spáleniny, hnusí se mi, ale všude mě pronásleduje.

Kroky se rozléhají po náměstí. Vím, že se proti mně neobjeví žádný člověk, nepozdraví mě, budu chodit kolem dokola, vcházet do každého domu, do každého pokoje, budu hledat. Nic jiného mi nezbývá, moje možnosti se každým dnem zmenšují; proti zlověstné apatii, jíž propadám, se bráním sebeklamem.

Je mi to až k smíchu – nervózní chraplavý smích – nevěřím ani v sebeklam! Už nevěřím, že někde potkám živého člověka, dávno nevěřím, a přece se zhruba třicet let potuluji po planetě a hledám, hledám. Proč? A kdybych ho našel, co udělám? Bude poslední nebo předposlední? Proč ho vlastně hledám?

Ze začátku jsem věděl proč, přestože teď si nejsem jistý, jestli jsem i tehdy nelhal sám sobě. Aspoň jsem dokázal formulovat svůj cíl, a když jsem ho nedosáhl, tak najít ospravedlnění pro neúspěch.

Jdu po bulváru – raději nemyslet! Jak dlouho se mi už honí v hlavě tyto myšlenky, už z nich šedivím, ale umřít nemůžu. Je to velký trest, když člověk nemůže umřít! Tam začalo neštěstí světa, to byla jeho první křeč bezmoci, protože touha po nesmrtelnosti byla vrozený impuls každého člověka.

Pamatuji si přesně rok, kdy se uskutečnila nesmrtelnost – roku dva tisíce sedmdesát sedm. Pamatuji si i jméno člověka, který udělal ten epochální objev – doktor Ferenc Marengo, syn Maďarky a Itala, s příměsí řecké a slovanské krve v žilách a naturalizovaný v Americe. Tiskové agentury rozšířily tu zprávu po světě za pouhou hodinu. Do každého domu pronikla slova, že hned příští měsíc se sérum nesmrtelnosti začne vyrábět průmyslově v obrovském množství a lidé jím budou očkováni, tak jako se očkuje proti neštovicím.

Senzace byla přijatá bez zvláštního nadšení. Každý den se propagovaly nové a nové objevy, u některých se později ukázalo, že je to šarlatánství, proto zpráva o séru nesmrtelnosti zamkla v proudu informací a zapomnělo se na ni. Vášně se příliš neprobudily, ani když začalo očkování – co na tom, o jedno píchnutí víc, beztak všichni měli od očkování proti nejrůznějším nemocem ruce nad lokty jako řešeta. A efekt séra se taky nemohl projevit okamžitě, musela uplynout léta, a nebyly tedy předpoklady ke spontánní radosti.

Do roku dva tisíce sto žilo lidstvo stále ještě normálně. Prostě neuvěřilo v nesmrtelnost. Nebo snad ze setrvačnosti živořilo a přehlíželo fakta. Vojáci a politici dál mluvili o míru a připravovali se na válku, umělci si dál lámali hlavy nad svými vrcholnými díly, kterými se chtěli stát nesmrtelní, obyčejní lidé se snažili o obyčejné štěstí a nevěřili, že se osvobodili od krátkosti obyčejného lidského života. Kosmické lodě pronikaly stále hlouběji do vesmíru, na zemi zůstalo jen málo neprobádaných míst, byli jsme dokonce před objevem léku proti rakovině, přestože jsme ho už nepotřebovali.

Stávaly se pochopitelně i věci, které se nevměstnaly do rámce tehdejšího vědeckotechnického myšlení. V jednom africkém státě provedli převrat, postříleli bývalé ministry a generály, a ti se druhý den zase stejným způsobem vypořádali s těmi, co převrat zorganizovali. Celý týden se zmocňovali vlády tu jedni, tu druzí, až vzbouřence napadlo, aby si nepřátele upekli a snědli, a tak se jich klasickým způsobem zbavili. OSN je na Valném shromáždění odsoudilo a zvolilo komisi, která měla připravit mezinárodní konvence proti rozkouskovávání lidských těl. Protože i nesmrtelnost má své meze: z rozsekaných kusů, a navíc upečených, se nedá sestavit člověk, takové věci se dějí jenom ve fantastice.

Víc vzruchu vyvolalo to, že si předem nikdo neuvědomil problémy, spojené se specifikou séra. Zjistilo se, že po očkování člověk zestárne za sto let tolik, jak by za normálních podmínek zestárl za rok. Než kojenec dosáhl plnoletosti, musel prožít „tisíc šest set let jako batole a dítě, což způsobovalo rodičům spoustu starostí. Dlouho se diskutovalo o tom, jestli by nebylo rozumnější očkovat děti v osmi, deseti nebo dvanácti letech, ale to by zase byly ošizené o osm set, tisíc nebo tisíc dvě stě let života. Dospělo se ke kompromisnímu řešení, aby se pouze ve výjimečných případech kojenci neočkovali, a to na písemnou žádost speciálnímu výboru, a hned nastal zmatek ve věku školáků: ti privilegovaní (a bylo jich mimořádně mnoho a dokonce uplatňovali nároky, aby to privilegium bylo dědičné) začínali brzy chodit do školy a rychle ji dokončovali – ostatní po staletí čurali do plenek a pak chodili do každé třídy po celé století.

Upírám oči na každý předmět kolem sebe a začínám slzet. Před tisíci nebo kolika lety mi babička říkala:

„Tobě slzí oči jako nemocnému koni!“

V poslední době se stále častěji vracím do vzpomínek. Nejvšednější podrobnosti, kterým jsem tehdy ani nevěnoval pozornost, se mi vybavují jako nějaké důležité a dokonce symbolické objevy. Dojímají mě, dráždí fantazii, a když je v duchu stavím do protikladu se současností, oslabují mou energii, vystavují mě lenosti a neopodstatněným vidinám.

Pokud chci být upřímný sám k sobě, musím si přiznat, že kvůli tomu jsem se taky vrátil do rodného města. Kde jinde bych měl hledat oporu pro vzpomínky, rozbít jejich apatickou idylu, vymanit se z jejich melodramatičnosti, která mi brání, abych udělal, co je v mých silách: prohledat všech šest světadílů, objet oceány a ostrovy, prolézt dokonce i jeskyně, dospět až na mořské dno. Musím to udělat pro svůj vlastní klid a pro vlastní spásu, jinak se budu donekonečna vláčet po téhle opuštěné zemi, odsouzený k věčnému bloudění a věčné nespokojenosti jako bludný Ahasver.

Obchody na hlavní třídě jsou otevřené, výklady plné zboží, uvnitř svítí zářivky. Roboti jsou na svých místech. Před nedalekým uzenářstvím zastavuje nákladní auto bez řidiče, dopravní pásy se zmocňují dovezeného zboží, rovnají ho do příhrad. Vcházím dovnitř, beru si co potřebuju a jdu pryč – poplašné zařízení mi zoufale zvoní za zády. Zacpávám si uši a utíkám, utíkám až nemůžu popadnout dech. Teď si uvědomuji, že kolem mě je normální provoz – nákladní auta bez řidičů jezdí sem tam, v nějaké budově cvakají psací stroje, tramvaje drnčí po kolejích, semafory odpočítávají: zelená, žlutá, červená, červená, žlutá, zelená. Hluk zbavený melodie lidských hlasů tíží, hřmí mi do uší, brání mi v pohybu, tlačí k zemi.

Znovu někam utíkám, abych se ukryl před tím děsivým snem, zdánlivě jsem si už na něj zvykl, ale usadil se v mých ulicích, v mých parčících, v mých domech, zpustošil je a teď se mě svými zkřivenými formami vysmívá.

Nemám kam utéct. Ale i touha utéct zase pramení z idylických vzpomínek. „Když jsem tudy za teplých podzimních večerů chodíval s Marijou a cítil…“ Nesmysl, to nikdy nebylo! Později, později, co se to stalo?

Skutečné neštěstí nastalo, když si lidstvo uvědomilo svou nesmrtelnost. Lidé už neumírali a za pouhých padesát let se začalo se vší krutostí mluvit o přelidněnosti naší planety. Krajní opatření – zabránit rození dětí – vypadalo obludné, mnoho lidí se proti němu postavilo, ale nikdo nenavrhl žádnou jinou úspěšnou metodu. Nepomohla ani prohlášení doktora Ferenze Marenga, že jeho objev ve skutečnosti není absolutní nesmrtelnost – jenže oněch sedm tisíc let, kterých se měl průměrně dožít každý člověk, bylo víc než dost a představovalo prakticky nesmrtelnost, neboť perspektiva, že potom člověk umře, budila ironický úsměv.

Celý ten problém mohla vyřešit stará idea, totiž přesídlení lidí na jiné planety, ale tady se nejvýrazněji projevila slabost nesmrtelného lidstva. Nové objevy vznikaly stále řidčeji a jen náhodou, věda chřadla. Ve. všech oblastech života nás nahradili roboti a elektronické mozky; v domácnostech vládla naprostá automatizace, která zajišťovala lidem veškeré pohodlí. Uprostřed rodinného přepychu a všestranné spokojenosti, spojených s jistotou nekonečně dlouhého a bezstarostného života, nebylo místo pro hledání a tíživé spory.

Na první pohled obludný návrh, zabránit rození dětí, přestal budit pohoršení. Pud pokračování rodu se vůbec neprojevoval, protože rod v dnešní podobě byl věčný. Dokonce egoismus prodělal zvláštní evoluci: byli jsme si rovní ve všem a mohli jsme si závidět jenom v sexuálním ohledu. Ale i tato závist zmizela velmi rychle. Spát stovky let s jedním a týmž člověkem bylo víc než nudné – byla to prostě otrava. Muži a ženy spolu žili a rozcházeli se jak je to napadlo, rodina jako forma styku se rozpadla. Ale ani to nám nestačilo – rozšířily se perverznosti, lidé vyhledávali zrůdy a mrzáky, dělali nejneuvěřitelnější zvrácenosti, až se nakonec dospělo k frigiditě a mužské impotenci.

Nuda – ta nás vyčerpávala nejvíc. I nejpopulárnější zpěváci zpívali v prázdných sálech, protože není možné být na výsluní slávy déle než pár let, a oni se pokoušeli být tam už po staletí. Největší filmové horory nás nedokázaly zaujmout: viděli jsme jich už tisíce a lidská fantazie není bezmezná ani ve vymýšlení hrůz. O knihách nemluvím – vyčerpané mozky spisovatelů se marně snažily vydolovat nějakou novou myšlenku: knihy šly z nakladatelství rovnou do stoupy, prostě jen aby se zdálo, že se něco dělá. Nuda se zmocnila světa natolik, že děvčata netoužila stát se zpěvačkami nebo filmovými hvězdami.

Postupně jsme všichni přestávali pracovat. Armády se rozpadaly, hranice se přestaly střežit, ale nikdo nechtěl nikam jezdit, vlády mizely, aniž podaly demisi, a občané si ani nevšimli, že už nejsou. Společnost fungovala ze setrvačnosti, o roboty nebylo nutné se starat, vyráběli všechno, co jsme potřebovali, a my se povalovali, čekali, až nám naservírují snídani, oběd i večeři a lenivě přemýšleli o smutném osudu.

Budiž řečeno, že malá skupinka lidí se prostřednictvím tisku, rozhlasu, televize, přednášek a referátů snažila vzbudit zájem mas. Chtěli dokonce vyřešit problém osídlení jiných planet, využívali k tomu roboty, jenže roboti ještě nedorostli k tak vrcholně intelektuální činnosti. Tehdy jeden z této skupiny spáchal sebevraždu. Vlezl do stroje na vykosťování masa a veškerá snaha zachránit ho byla marná.

Otřáslo to s námi. Po tolika staletích nesmrtelnosti nám smrt jednoho člověka připadala neobyčejná a vytrhla nás z letargie. Noviny a časopisy otiskly celostránkové fotografie sebevraha, nesmírně rychle se objevilo dvě stě sedmdesát beletristických zpracování jeho životopisu, malíři ho malovali, pořádali výstavy a dělili se na jednotlivé proudy, jedna jihoamerická republika provedla v rychlosti referendum a přijala jeho jméno, nastala prostě všeobecná exploze energie a nadšení.

Druhou sebevraždu spáchal člověk z téže skupiny – bylo to osobité sebeobětování, chtěl tím ještě víc podnítit energii a nadšení lidí. Desátá sebevražda proběhla téměř bez povšimnutí. Lidstvo opět upadlo do lhostejnosti.

Všude po chodnících, u vchodů domů i po cestičkách v parku jsou rozházené hromádky kostí, omývaných deštěm, ohlazovaných větrem, už nepáchnou, nebudí lítost – je to impozantní hřbitov zmalátnělé lidské myšlenky. Je to dostatečně výmluvné, než abych si mohl dovolit iluzi, že právě tady, v rodném městě, Potkám rozumnou lidskou bytost, kromě mě jedinou a poslední.

A přece – proč budu týdny obcházet město a hledat? Proč pomalu třicet let jezdím po všech světadílech a hledám? Když propukla nová vlna sebevražd, řekl jsem si, že počkám. V mém jednání byla i škodolibost – do určité míry jsem se pásl na lidské šíleností, ale velmi dobře jsem věděl, že to nemine ani mě.

Věděl jsem to? Musel jsem věřit, že je to něco víc než šílenství, protože po léta jsem se obviňoval, že jsem zbabělec.

Nová vlna sebevražd vypukla, když už nám nic jiného nezbývalo, vypukla jako zákonitý jev, ale rozšířila se jako móda, která zachvátila celý svět, pronikla i do nejzapadlejších koutů a s různou intenzitou řádila zhruba tři roky. Lidé se předháněli ve vymýšlení co možná nejoriginálnějších způsobů sebevražd, bezpodmínečně k tomu potřebovali diváky, a když ke konci lidí citelně ubylo, jezdili stovky kilometrů, aby našli svědky pro svou „neopakovatelnost“. Někteří však nedokázali překonat strach ze smrti, sdružovali se do skupin a zabíjeli navzájem. Další zase páchali sebevraždy tiše, nehlučně, doma, neviděli jiné východisko, děsila je perspektiva, že zůstanou sami. Objevovaly se však i bandy, které vyhledávaly „zbabělce“ a vraždily je; stanovovali si normy, a když je splnili, páchali sebevraždy i oni. Sebevraždu spáchal i doktor Ferenc Marengo: poskytl interview novinám, časopisům a televizi, v nichž se hořce vysmíval šílenosti světa, prohlásil se za génia, který předběhl dobu a s kletbou na rtech se přenesl do věčností. Jeho smrt na nikoho nezapůsobila.

Schodiště před univerzitou je zasypané kostmi. Jako ve všem, i tady byli studenti nejaktivnější, přicházeli organizovaně, skandovali hesla a před milovanou Alma mater ukončovali svou pozemskou pouť. Vymysleli velkolepé a zvláštní způsoby sebevražd. Nejoriginálnějším ostatní tleskali a nestyděli se přiznat svoji porážku. Dívky se dodatečně zamilovávaly do hrdých krasavců, kteří se zabíjeli před jejich očima, a s oddanou věrností je následovaly do nebytí.

Pozoroval jsem ty výjevy z támhletoho okna, z okna své pracovny v univerzitní knihovně. Chtěl jsem si nalhávat, že se tím bavím, že po určité době i já udělám totéž krásným a zajímavým způsobem a vžíval jsem se do toho tak, že jsem jim až záviděl. A záviděl jsem jim ještě víc, když jsem se vydal po světě – snil jsem o tom, potkat aspoň jednoho člověka a před ním demonstrovat svou vynalézavost. Vybavil jsem si davy studentů před univerzitou a proklínal se, že jsem si nechal ujít příležitost. Určitě i do mě by se zamilovala nějaká krasavice a bez dechu klesla vedle mé mrtvoly.

Pomalu postupuji ke své místnosti v knihovně. Otvírám jedny dveře po druhých, zlověstné ticho na chodbách pohlcuje zvuk mých kroků. Zmocňuje se mě zvláštní vzrušení – ne strach, ne hrůza, ani dojetí ze vzpomínek – nedokážu ho pojmenovat, zneklidňuje mě, protože je známé a zároveň cizí, skrývalo se ve mně desítky let, vyhýbalo se přímému styku s mými myšlenkami a teď se vykrádá ze svého úkrytu, roste, zmocňuje se mě.

V mé pracovně jako by se nic nezměnilo. Roboti utírali dokonce i prach. Z příhrad na mě spiklenecky kývají knihy. Jejich téměř viditelný pohyb mnou otřásl. V tom okamžiku vím, bolestně jasně vím, že někde po planetě jsou i jiní živí lidé kromě mě. Skryli se v nejvzdálenějších koutech země, z bolesti a samoty zdivočeli, a přece čekají, čekají. To není možné, že bych se zachránil jenom já sám, není možné, abych já byl výjimka,

Z okna vidím hromady kostí, které se bělají před univerzitou. Vzrušení mě tiše vede po stopách: i tehdy jsem stál tady, knihy za mnou vytvářely zvláštní atmosféru jistoty, já chtěl jít za ostatními, ale nějaká ošklivost mě brzdila. Měl jsem strach, že začnu zvracet a budu směšný, obviňoval jsem se ze změkčilosti a dlouho, velmi dlouho jsem věřil, že je to skutečné jméno toho pocitu. Zapomněl jsem, že se člověku zvedá žaludek i z určitých činů, jež jsou proti lidské přirozenosti.

Nemůžu být sám, nevěřím, že jsem sám! Zítra, za týden nebo za rok objevím lidi. A pak?

A Panglos říkal Candidovi:

„Tento nejlepší svět ze všech možných světů tvoří události, jež spolu navzájem souvisí, neboť venkoncem vzato, kdyby vás nebyli vyhodili z jednoho překrásného zámku a nenakopali vás do zadku, protože jste miloval Kunhutu, kdyby vás nebyla dostala do drápů inkvizice, kdybyste neprošel pěšky celou Ameriku, Kdybyste byl nenapíchl barona mečem, kdybyste nebyl přišel o všecky ovce z Eldoráda, nepochutnával byste si zde na citrónech a pistáciích naložených v cukru.“

„To jste řekl velmi dobře,“ odpovídal Candide, „nicméně musíme obdělávat svou zahradu.“

Svetoslav Slavčev

Poslední zkouška

Tma se začala rozptylovat, objevila se ohromná červená kola, rozvířila se a rozpadla na jiskry. Potom mu do úst pronikla sladká chuť krve, ale to nebylo nic ve srovnání s bolestí, která mu projela tělem a která…

Fern otevřel oči. Tmu bezvědomí vystřídalo stejnoměrné, známé a trochu namodralé světlo kabiny.

Zase to přichází, řekl si v duchu, když se ho znovu zmocnila slabost; ale kousíček vědomí přece jen vnímal a vzpíral se. Zamžený pohled se zachycoval na desítkách obrazovek a kontrolek řídícího pultu, které jako by chvílemi vyskakovaly kupředu a vbodávaly se mu do očí, chvílemi se rozmazávaly do nejasných skvrn.

Potom tíha, jež ho tlačila do křesla, zmizela. Nebylo už nic, všechno přešlo. Zůstala jen bolest ve spáncích a protivná chuť v ústech. Motory pracovaly normálně, to vnímal celým tělem, nemusel se nad tím ani zamýšlet, ani sledovat řídící pult.

„Klesáme,“ řekl kdosi vedle něho. „Bylo to trochu prudce.“

Fern pomalu otočil hlavu. Rozmazané obrysy toho druhého, co seděl v křesle vedle něho, se vyjasnily. Fern už byl schopný myslet. Ano, to je ten, kvůli němuž letí. Ten druhý. Kdyby nevěděl, s kým letí, sotva by si všiml poněkud nepřirozené růžově barvy jeho obličeje a přehnaně přesných a jistých pohybů rukou. Ale stejně to nebylo nic, co by mohlo upoutat pozornost. Experimentální základna přijímala nejrůznější lidi. V tomto zapadlém koutě Galaxie se vyskytovali mladíci, kteří mysleli, že objeví to, co ještě nikdo neobjevil, i staří kosmičtí vlci, kteří obešli astronavigační komisi a na něž se na Experimentální základně dívali skrz prsty. Přestože lidí bylo málo a tito zkušení piloti, kteří už leccos zažili, mohli udělat kus práce. Člověk nevěděl, s kým se může na krátkých trasách potkat. Mohl padnout na někoho, kdo pamatoval založení Experimentální základny i spory kolem kyborgů. Ale i na někoho z mladých, pro něhož největší událostí v životě bylo, že složil zkoušku z astronavigace na dvacítku.

Ale tady na toho Ferna upozornili. Jméno – Ariel. S úspěchem prošel všemi zkouškami. Let na Tamiru je poslední prověrka.

Má ale hloupé jméno, pomyslel si Fern. Už ho někde slyšel, ale nemohl si uvědomit, kde. Na základně se museli úplně zbláznit, když dávají androidům takováhle jména. Ale to není jeho věc. On má svou práci, svůj úkol – relativně jednoduchý – a s kým letí, to je celkem vzato jedno.

„Klesáme,“ řekl zase Ariel,

Nedalo se mu upřít, že je taktní. Jiný na jeho místě by otravoval Ferna otázkami – jestli se už cítí dobře, jestli by neměli zvolit jinou orbitu, a pak by dlouze vykládal, kdy a jak ztratil vědomí a že to málem mohlo být osudné. A zamlčel by, že tři kontrolní bioautomaty můžou vždycky zajistit bezpečné přistání. Pokud měla ztráta vědomí nějaký význam, tak jen pro pilota, protože signalizovala, že se bude muset brzy objevit před komisí. A co se muže přesně stát, to se dalo těžko odhadnout. Tam se vždycky snaží na člověku něco najít. Esenciální stagmatismus. Kryptogenní diplopie. Z takových termínů se Fernovi zvedal žaludek. Jednou zle potrápil mladého lékaře, když na něm chtěl, aby mu vysvětlil, co to všechno znamená, a nakonec pochopil, že slova jako esenciální a kryptogenní neznamenají vlastně nic. Nebo přesněji řečeno znamenají něco jako skrytý nebo objevující se, což bylo ve svých důsledcích totéž – příčina byla neznámá a dovedně se zamaskovávala složitými termíny.

Fern se natáhl a zapojil postranní průzory. Jejich kulaté oči zasvítily a v nich se objevil ovál planety. Na inkoustově černém pozadí se rýsoval purpurově červený velký disk, pokrytý ostrými temnými čarami. V horní části byla červeň světlejší a čáry výraznější. Byla to Tamira – jedna z dobře prozkoumaných planet. Nebylo na ní nic zvláštního – neměla atmosféru, neexistoval tam život a jedinou pozoruhodností byla malá astrofyzikální stanice, postavená na začátku století a obsluhovaná automaty. Lidé by tady byli zbytečný přepych. Právě pro takové stanice, kterých měla základna desítky, se zřejmě začalo s výrobou androidů. A navíc by to na Tamiře člověk dlouho nevydržel. I ti nejzapřísáhlejší samotáři to nesnesli déle než dva měsíce. Potom se dostavily halucinace.

Nyní se na základně domnívali, že výroba androidů situaci změní. Řekl to Fernovi dokonce sám hlavní konstruktér. Ferna nikdy ani nenapadlo, že by se k němu mohl dostat, a nesmírně ho překvapilo, když ho tam zavolali.

Konstruktér přecházel před ohromným okrouhlým panelem, na němž se pohybovala plastická schémata a otáčely stereo-obrazovky. Prohlédl si Ferna od hlavy až k patě. Fern nebyl zvyklý, aby se na něj někdo takhle díval, a proto zaujal co možná nejnevzrušivější postoj, který měl v rezervě.

„Vy jste Fern, e-e? Astronavigátor druhé třídy?“

Konstruktér byl štíhlý, starý muž, jakoby utkaný ze samých nervů. Navíc mel zvláštní zvyk, protahoval věty jakýmsi e-e, a na základně o tom kolovala spousta vtipů. Ale směšný dojem, kterým působil – prostě vysušený, nervózní dědek – se okamžitě rozplynul, jakmile se mu člověk podíval do očí. Byly to oči člověka, který viděl galaxie zblízka. A nebál se je vidět. Takže Fern stál nevzrušeně, ale ne drze, jak měl ve zvyku, Věděl, s kým má tu čest.

„Ano, já jsem Fern. Astronavigátor druhé třídy.“

„A jste tady sedm pozemských let, e-e?“

„Ano.“.

„Chci vám navrhnout, abyste se podílel na našem pokusu. Vyzkoušíte jednoho androida. Vaším úkolem bude…“

Nebylo to nic zvláštního. Android měl sestoupit do Velkého kaňonu Tamiry a vzít vzorek lávy. Potom se konstruktér zmínil o androidovi. Dokonalá konstrukce. Čtrnáct miliard krystalických neuronů, uspořádaných tak, že psychické poruchy jsou vyloučené. A napodobení lidského těla je také dobré. Astromechanicí dokonce tvrdí, že androidi jsou pohyblivější než lidé.

Tehdy u hlavního konstruktéra to Fernovi připadalo zajímavé a okamžitě souhlasil. Ale teď…

Měl bych něco říct, pomyslel si Fern. Něco milého nebo… Přece jen to není příliš příjemné, trčet tam na Tamiře pod duralovým příkrovem stanice a poslouchat zvuky z vesmíru. I když má někdo čtrnáct miliard krystalických neuronů, nezmění to nudu v požitek. Fern se nikdy nezajímal o to, jestli androidi vůbec něco cítí nebo ne. Nezeptal se na to ani konstruktéra, přestože měl příležitost.

„Je možná nepříjemné, když…“ Fern se chtěl Ariela zeptat na jeho pocity, ale otázka vyzněla nešikovně a jinak, než jak to myslel. Ariel se na něj na okamžik pátravě zadíval – úplně jako člověk.

„Ano,“ řekl, „je to nesmírná nuda. Mám strach, že to nevydržím.“

Fern se cítil trapně. Tolikrát letěl s neznámými piloty a vždycky se klidně bavil o spoustě věcí, jaké spojují dva piloty při naprosto všedním letu. Teď však nevěděl co říct a nemohl se zbavit nepříjemného pocitu, že něco není v pořádku.

„Já to chápu,“ řekl Ariel nečekaně. „Prostě vás přivádím do rozpaků.“

Fern kývl. Proč by to nepřiznal.

„Pro mě to taky není lehké,“ dodal Ariel. „Vy víte, že…“ na okamžik se odmlčel, „jsme rozdílní. A že nás pozorují.“

Ty zatracené stereokamery – Fern na ně docela zapomněl, V přílbách – jeho i Arielově – byly zamontované mikrokamery, a na základně tedy v každém okamžiku věděli, co se tady děje, viděli je i slyšeli. Člověk si nemohl ani zanadávat, když měl chuť, protože tamtěch na druhém konci by se to nijak nedotklo a pouze automaty by Fernovi strhly bod za psychickou nevyrovnanost, a pak vyhodnocovaly, jaká je, jestli esenciální, kryptogenní, nebo nějaká jiná.

„Přemýšlím nad vaším jménem,“ ozval se Fern, „jaký má vlastně původ?“

Přece jen nedokázal sedět a mlčet. Musel něco říct.

„To je z mytologie. A potom, vzpomínáte si, ho použil Shakespeare, ten dávný dramatik.“

„Ano,“ zabručel Fern nejistě. A znovu se odmlčel. Rozhovor se nehýbal z místa.

Proč právě na něj připadl tenhle let! Nikdy by nesouhlasil, kdyby věděl… co kdyby věděl? Nedokázal to definovat a rozladěný už na nejvyšší míru se zadíval průzorem ven.

Klesali. Disk Tamiry se změnil ve změť rovných ploch, které i přes ten purpurový nádech byly prostě ohavné. Průrvy na povrchu se přibližovaly a ukazovalo se, že první dojem byl klamný – nebyly to těsné, ale široké, ostré pukliny, bezedné propasti, vyhloubené jakoby kyklopy. Planeta byla mrtva, paprsky jejich dvou sluncí ji spálily. Pohyb existoval jenom hluboko v průrvách. Ale nebyl to život. Vzdouvala se tam a přelévala do ruda rozžhavená láva.

Ne, na Tamiře nebylo nic příjemného. Fern si na okamžik představil, že by tu měl být týden, dva, pět, a podrážděnost vůči Arielovi začínala mizet. Osud androidů nebyl právě lehký. A kdoví, jestli se s tím ty vychvalované výtvory základny vůbec vypořádají! Když se vytváří android podle modelu člověka, neměla by se od něho požadovat nadlidská síla a neměly by se mu dávat nadlidské úkoly!

„Úkol znáte, že ano?“

Samozřejmě, že ho znal, ale Fern už měl toho mlčení dost. A chtěl ho přerušit.

Ariel kývl.

„Ano, znám. Myslím, že je jednoduchý.“

To si Fern myslel taky. Slýchal o zkouškách, při nichž bioautomaty dostávaly těžké a složité úkoly. Na Arielovi se chtělo pouze to, aby po žebříku slezl do velkého kaňonu a vzal vzorek lávy. Byla to práce na pár minut. Fern bude v té době sedět v planetárním vozidle u kaňonu a stereokamerou Aríela sledovat. Na základně chtějí být svědky každého jeho kroku.

„Můžeme se podívat na místo k přistání,“ řekl Ariel. Zapnul otočnou obrazovku a pomalu s ní začal pohybovat. Fern se trochu předklonil, aby si prohlédl planinu, a koutkem oka viděl, jak Ariel svírá napětím rty. Konstruktéři se prostě postarali o všechno. Fern pocítil cosi jako soucit. Byl vytvořen rozum, dokonalý dvojník člověka, byla do něho vložena lidská zkušenost, a proč? Aby ho poslali na nějakou opuštěnou stanici na ještě opuštěnější planetě. Nemá to smysl.

„Ale ne, má to smysl,“ řekl Ariel hluše.

Fern ztuhl překvapením. Čte mu myšlenky, nebo myslí na totéž? Možná že konstruktér vložil do Ariela některé z telepatických zařízení, o nichž se na základně v poslední době tolik mluvilo. Android, který čte myšlenky – ne, to by bylo nefér! A konstruktér by to neudělal.

Ariel se dál díval před sebe na otočnou obrazovku, jako by se nic nestalo, ale vyvěral z něho smutek. Teď už měl Fern skutečně chuť vynadat těm na základně. Vytvořili dvojníky lidí, ale vůbec je nezajímá, co si ti dvojníci myslí. Zkušební série, ověřovací zkoušky… nesmysl! Jen až se vrátí, on už ví, co kde říci – jeho ostrý jazyk je pověstný. Ale teď bude raději mlčet.

Fern vstal a zatímco raketa pomalu klesala, nasadil si přílbu. Potom se ze zvyku podíval na kontrolní proužek na skafandru. Kyslíku sice moc nemá, ale stačí. Stejně ho nepotřebuje, v planetárním vozidle jsou dostatečné zásoby.

Když ucítil měkký náraz přistání, seděli už oba s Arielem v planetárním vozidle. Výstupní otvor rakety se nehlučně otevřel a těžkopádný stroj vyjel ven.

Na obzoru zapadalo rudé slunce a planinu přetínaly dlouhé ostré stíny skal Ale neměli čas se příliš rozhlížet, protože druhé slunce Tamiry, šedomodrý obr, vyjde za pouhou hodinu. A proti jeho vražedným paprskům je jediná bezpečná ochrana – pancéřové stěny rakety. Všechno však bylo propočteno tak, aby se stačili vrátit.

Ariel řídil vozidlo naprosto suverénně a zastavil až na okraji Velkého kaňonu. Když vystoupil, Fern mu podal skládací žebřík a sám taky vyklouzl ven. Ariel si vzal nářadí na odloupnutí vzorku lávy, karabiny na záchranném pásu zaklesl za ocelová lana, důkladně zajistil žebřík a začal sestupovat. To bylo všechno; Fernovi zbývalo jen zaměřovat stereokameru, co měl na přílbě, a podivovat se divoké ošklivosti Velkého kanónu.

Kaňon působil nesmírně tísnivým dojmem. Fern se snažil definovat, proč vlastně tak působí. A přišel na to. I v těch nejdivočejších kaňonech na Zemi byl nějaký vnitřní smysl, ošklivost byla podřízená logice, kterou člověk chápal, a bez ohledu na to, jestli ji schvaloval nebo ne, byla mu prostě jasná. Záplavy, zemětřesení, sesuvy půdy – ať byly svými rozměry sebeneskutečnější, přece se vměstnaly do lidských představ. Ale tady jako by v tom nebyla žádná logika. Útesy ostré jako břitva klesaly přímo dolů a ztrácely se v hloubce. Vpravo nebylo nic – pouze černý prostor jako vchod k Nicotě. Puklina vlevo byla relativně mělká a rozvětvovala se do celé sítě drobnějších puklin.

Kdesi dole bublala láva. Její rudé odlesky klouzaly po protějších útesech, ale nedalo se odhadnout, odkud pochází ta krvavá barva – jestli je od zapadajícího slunce nebo ze dna propasti. Z této průrvy se má vzít vzorek. Ariel upevnil žebřík a pomalu začal sestupovat dolů. Fern si říkal, že by nechtěl být na jeho místě. Kdyby to bylo potřeba, udělal by to sice taky, ale nechtěl by být na jeho místě.

A tehdy se stalo to neštěstí – nečekaně, jako vždycky. Žebřík se Arielovi pod nohama zlomil. Ariel okamžik padal, ocelová lana se napnula, zadržela pád, a on zůstal viset ve vzduchu. Rozhazoval rukama, kopal nohama a vypadal jako nějaký obrovský brouk. V první chvíli Fern údivem ztuhl. To není možné! To prostě není pravda! Ale okamžitě se ovládl. Dole visel Ariel a marně se snažil dosáhnout na poslední příčku.

Na přemýšlení nezbyl čas – Fern zhodnotil situaci téměř instinktivně. Ariel je odsouzený k smrti, vytáhnout za lano ho nemůže, protože lana jsou propojená s žebříkem. Zatracený systém, kdo ho jen vymysleli

Zbývala jediná možnost – rezervní žebřík z vozidla. Fern se vrhl dovnitř a horečně se rozhlížel. Proboha, je ale pitomec! Ten úkol mu připadal tak lehký, že nevzal druhý žebřík. Polil ho studený pot. Znovu vyběhl ven.

Musí se rozhodnout. Dole se Ariel zmítal na lanech, sám nemohl dosáhnout na žebřík, prostě tam visel, zalitý rudou září lávy. Teď se přestal zmítat – jako odsouzenec, který pochopil, jaký ho čeká osud a už se s ním smířil.

Vlastně – co! Ariel měl počítat se vším! Prostě nesplnil požadavky. On ho jenom doprovází. Je to naprosto jeho vina, Arielova. A zřejmě si to uvědomuje, proto mlčí a neozývá se. „Vy se vraťte!“ uslyšel Fern ve sluchátkách přílby. Takhle tedy! Teď mu bude dokonce radit, co má dělat! Fern zaťal vztekle zuby. Je to sice šílenost, ale dá se to udělat – sestoupí po žebříku a pokusí se Ariela odtamtud dostat nebo uvést do pohybu lana. Příčku po příčce začal sestupovat dolů. Bez záchranného lana, které by ho jistilo.

Času bylo taky málo, strašně málo. Z propasti se plížil stín.

Dole visel Ariel a mlčel.

Riskuje – proč vlastně? Copak na tom záleží, jestli bude o jednoho androida méně? O jednoho lidského dvojníka méně, a proč to má být za cenu jeho života, proč by měl on, Fern, riskovat, to je prostě nesmysl, tak jako jsou nesmyslné všechny tyhle zkoušky, jeho život je mnohem cennější, proč by měl tedy lézt dolů, jenže je v nebezpečí tvor, který může myslet a být smutný, musí se mu pomoci, není možné to neudělat, protože on, Fern, není podlec, a je lepší umřít, než muset žít jako podlec, a tak tedy on, pitomec, leze dolů, ale opatrně, protože dole je cosi strašného, už je skoro tma, a nesmí se dívat dolů, protože by to nevydržel, teď musí takhle natáhnout jednu ruku, nepodařilo se to, ale‘ nevzdá se, ještě jednou, lana jsou stranou, z téhle příčky by to šlo, ano, ještě kousek, takhle, Ariel se točí na laně nad propastí, ale je blízko… ano, takhle, už se zachytil rukama, teď ho vytáhnout… hotovo… rychle nahoru… rychle…

Když jim příklop rakety nehlučně zapadl za zády, průzory se už leskly šedým světlem strašného slunce. Fern si sundal přílbu a klesl na křeslo před řídícím panelem. Nebyl schopný jediné myšlenky, jediného slova. Vedle něj se posadil Ariel.

Oba ještě mlčeli, když se rozsvítila obrazovka a na ní se objevila konstruktérova tvář, zbrázděná jiskřením kosmických“ poruch. Pak obraz zmizel úplně a bylo slyšet jenom hlas:

„Gratuluji ti, Ferne! A celá základna… e-e… celá základna ti gratuluje! Obstál jsi ve zkoušce!“

Fern se nechápavě díval na prázdnou obrazovku, ale hlas pokračoval:

„To byla, e-e, to byla zkouška tebe a jenom tebe! Jaký budeš mít ty, člověk, vztah k uměle vytvořenému rozumu. A nezklamali jsme se, Ferne! Nebral jsi ho ani jako sluhu, ani pána, ale přítele. Tak to má být, Ferne! Protože rozum ve vesmíru je jenom jeden! Jeden!“

TOŠO LIŽEV

NESTŘÍLEJ ANI Z LEGRACE

Měl skvělé srdce, pevné svaly a odolné tělo. Oči bystřejší než sokol, rozum pružnější než tětivu aborigénského luku. Všechno znal a všechno dokázal.

Říkali mu Din, a jeho jméno bylo známé na polovině planet soustavy Lví skok. Znali ho piloti, průzkumníci, přesídlenci, aborigéni, roboti i děti.

Teď kráčel Din zhruba sto metrů před ostatními. Tenhle svět on znal. Ale neměl právo riskovat, protože člověk nemůže předvídat všechna nebezpečí a navíc se podle instrukcí musel chovat tak, jako by na planetu vkročil prvně.

Představoval si, jak ostatní jdou za ním v hloučku, těsně vedle sebe, s doširoka otevřenýma očima, jak se třesou při každém zapraskání větvičky a každém pípnutí ptáka.

Byly to však naivní představy. Ani jeden z deseti stážistů se nebál; všichni spoléhali na Dina, jehož jméno znali už ze Země, tam byl prostě legendární postava.

Din byl také první lidská bytost, s níž se setkávali obyvatelé jiných planet. Jako kočka se prodíral džunglemi, brodil řekami a močály, šplhal na kopce a pohoří – první pronikal tam, kde se nedaly využít hlučné a nedokonalé automaty.

Byl skvělý průzkumník.

A teď na něm chtěli, aby stejně tak dobře připravil své kolegy.

Začala epocha velkého galaktického osídlování, Lidstvo se vrhlo k neznámým cizím světům. A nejvyhledávanějšími lidmi se stali průzkumníci. Procházeli všestranným náročným výcvikem a nakonec je posílali na dvouměsíční praxi ke zkušenému průzkumníkovi na některou planetu.

Dina ta práce nudila. Dny plynuly jednotvárně – pořád chodil známými cestami, mezi známými rostlinami, zvířaty a ptáky. A toužil octnout se v nějakém novém, neznámém světě.

Teď zvedl Din hlavu, přimhouřil oči před září Lva 17, který se skláněl k obzoru. Byl čas si odpočinout. Nedaleko bylo holé, kamenité místo. Počkal na ostatní a dovedl je tam.

„Dvacet minut odpočinek a lehká svačina,“ prohlásil.

Nikdo si nesedl.

„Co je?“ podivil se.

„Nesednem si raději na trávu? Tamhle je krásná louka.“

„A jseš si jistý, že je to skutečně tráva?“

„Promiň, veliteli, znám sice instrukce, ale vím, že ty jsi na tom zeleném, co se tak nápadně podobá trávě, určitě už seděl. Není to tedy nebezpečné. Všechno na téhle planetě je už víceméně známé.“

„Ale ne pro vás! Vy jste na ni vkročili teprve včera.“ Totéž jim říkal před hodinou. A předešlý den. Říkal to i minulé skupině, i předtím… Dokdy to bude opakovat? Stážisté se neochotně posadili a pustili se do jídla. Bylo horko, dusno, ptáci se někam schovali, nebylo vidět živého tvora. A náhle něco zašustilo. Všichni se otočili. Z houští zvědavě vykukovala kulatá žlutá hlavička. Din okamžitě zvíře poznal – byl to hltoun. Pojmenoval ho tak, protože hltoun sežral, na co přišel, jednou dokonce ukradl Dinovi všechny zásoby. Hltoun se odvážně přiblížil až k lidem, kousek od nich se zastavil, stoupl si na zadní a směšně zakroutil čumáčkem. Jeden ze stážistů natáhl ruku.

„Nedotýkej se ho,“ zašeptal Din, „a nedávej mu jídlo.“

„Otrávil by se?“

„Ale kdepak, nic by se mu nestalo,“ povzdechl si Din, „ten žere všechno. Jenže vy to nevíte a musíte na to teprve přijít. Ale podívejte se!“

Všichni zvedli hlavu. Nad lesem kroužil modrý pták s dlouhými křídly. Na jasném nebi bez mráčku se ostře rýsovalo protáhlé tělo, zakřivený zobák a široký ocas. Náhle se s ptákem stalo něco podivného – křídla zmizela. A za okamžik se znovu objevila. Jako by je tělo do sebe vsálo a pak bleskově vystrčilo.

Jeden muž zvedl pušku a zamířil. „Nestřílej!“ zařval Din..

„Já jenom z legrace. Prostě reflex lovce. Když má člověk takový pěkný terč…“

„Nestřílej ani z legrace, nikdy!“

„Veliteli, ty jsi nikdy nestřílel?“ ozval se jiný. „Ani z legrace?“

Din se zamračil.

„Ani jednou. Přestože jsem nejlepší střelec v soustavě Lví skok. Víte přece, kdy je dovoleno střílet – jenom v případě napadení, když je to nevyhnutelně třeba a při poruše energetického a obranného systému průzkumníka.“

„Ale člověk jako ty nemůže být otrokem instrukcí. Ty jsi ani jednou nevystřelil jen tak, pro vlastní potěšení?“

„Ne, v neznámém světě se nestřílí. Taková legrace může zničit to, co se tak lehce neobnoví.“

„Co, veliteli?“

„Důvěru.“

„Jenže copak jsou na všech planetách inteligentní bytosti?“

„Takhle tu otázku nelze stavět, protože vychází z omezenosti lidských představ. Pořád ještě nevíme, jak vypadá rozum mimo Zemi, a proto musíme ke každému ptáku, zvířeti a vůbec ke všemu živému přistupovat jako k rozumnému a rovnoprávnému tvoru. Průzkumník nemůže jednat svévolně.“

„Škoda, že nemůžem dělat žádnou legraci,“ povzdechl si jeden stážista.

„Počkejte na mě,“ řekl Din a vstal. „Za chvilku jsem zpátky,“

Jak to řekl ten kluk, co mu teče mlíko po bradě? Legrace… Ano, oni by se tady chtěli mít jako na výletě.

Legrace… Jako by on po ní netoužil.

Zabral se do svých myšlenek natolik, že málem zapomněl, proč šel napřed. Tady někde je ten záhadný jev, ten odraz. Když na něj narazil prvně, připadalo mu to prosté – považoval to za zrakový přelud, něco jako fata morgána. Jakýsi optický klam, vzniklý lomením paprsků. Din však věděl, že to, co se zdá jasné, ještě jasné vůbec nemusí být.

Tušil, že to může být i něco jiného. Něco zvláštního, co nezná, snad nějaký zrcadlový svět, snad se prolínají dva různé světy, kdy jeden opakuje ten druhý. Tohle všechno ho napadlo už tehdy, když tady byl prvně. Vědomě se na to snažil zapomenout, ale teď se mu to znovu vybavilo.

A ti stážisti mu lezou na nervy čím dál víc. Měl jich až po krk. Chtějí si dělat legraci. Neuvědomují si odpovědnost lidí vůči cizímu světu. A jemu se určitě po straně vysmívají, považují ho za suchara bez jakékoliv fantazie.

Jo, drahouškové, kdybyste mi tak padli do rukou jinde, to byste viděli, jakou legraci bych si z vás udělal, jakou bych vám sehrál komedii, jak… Nečekaně a bleskurychle se objevil onen přelud. Holá kamenitá pláň, spousta morény, půda zvrásněná erozí,

I neduživé nízké křoviny, v dálce temné obrysy lesíka. Din věděl, že každý kamínek, každý list, každé zrnko prachu je totožné s tím, co je tady. Celý ten obraz je kopie světa, v němž je on sám.

Přímo proti němu stál druhý Din. Člověk se skvělým srdcem, pevnými svaly a odolným tělem. Oči měl bystřejší než sokol, rozum pružnější než tětivu aborigénskéhb luku. Vynikající průzkumník, který všechno zná a všechno dokáže.

Nesmysl, tamto je pouze nehmotná kopie. Hra světla. Din potřásl hlavou. Postava udělala totéž.

Din instinktivně zvedl ruku.. Ten druhý taky. Dlaní svíral pušku, Din se na něj udiveně zadíval. Proč sundal z ramene pušku?

Od místa, kde čekali stážisté, se ozval smích. Dina bodl do srdce.

V jeho vědomí cosi povolilo. Pronikl do něj proud vzpomínek. V okamžiku znovu prožil všechno – neznámé planety, těžkosti, trpělivé hledání… A uvědomil si, že celé ty měsíce a všechny ty roky v sobě něco potlačoval.

To ksakru nemůže aspoň jednou dělat, co chce? Udělat si jednou jedinkrát legraci?

Proč ne. Je to tak jednoduché. Nikdo mu přece nikdy nezakázal vysmát se sám sobě.

Tohle je samozřejmě hra světla. Přelud. Za tím neviditelným zrcadlem je jenom kamenitá, kilometry dlouhá pustina. Zná to tam, prošel to křížem krážem a věděl, že nikomu neublíží, nikoho nevyděsí.

Din opřel pažbu o rameno a namířil na druhého Dina.

Druhý Din taky namířil.

Rozlehl se výstřel.

Tětiva se přetrhla.

„Veliteli! Veliteli!“

Desatery nohy zadupaly. Deset mužských1 obličejů se sklonilo nad nehybné tělo.

„Je mrtvý.“

„Jak dlouho může trvat, než zavoláme záchrannou službu a dopravíme ho na základnu?“

„V nejlepším případě dvě až tři hodiny. Když se nepřihodí nic dalšího.“

„Zvládneme to. Musí žít!“

„Bude žít. Tři hodiny – to pro novou metodu regenerace nic neznamená.“

„Sáhněte si na hlaveň! To je k neuvěření. Din střílel!“

„Ale my slyšeli jen jeden výstřel.“

Stážisté se zmateně rozhlédli. Zhruba sto dvě stě metrů daleko stála proti nim skupinka deseti mužů.

Stážisté zvedli ruce na pozdrav. A protože drželi pušky, zdálo se jim, že ti naproti na ně míří.

Naráz cvaklo deset závěrů.

„Nestřílejte!“ vykřikl kdosi. „To není žádná legrace. Kdyby nás přece jen zabili, za tři hodiny přiletí záchranná raketa a doktoři nás vzkřísí.“

Jeden po druhém sklonili pušky.

Pak si všimli, že tamti jsou taky v uniformách průzkumníků. U nohou jim leželo nehybné tělo. Musí zachránit ještě jednoho člověka – napadlo všech deset stážistů

Ale oni už nebyli stážisty. Období výcviku skončilo

„Na téhle planetě všechno začíná znovu…“

SVETOSLAV ZLATAROV

PŘÍPAD PRÓTEUS

„Androniko, Androniko… probuďte se. Budeme přistávat.“

Andronika jsem já! trhla sebou. Než stačila otevřít oči, všechno se před ní nejprve rozvířilo, ale pak stanulo na svém místě. Zkouška!

Před několika hodinami ji zavolal profesor: Letíš na planetu Faros. Vyšetříš případ Próteus a okamžitě ho uzavřeš. Nastal čas, abychom si ověřili, jestli máš právo už samostatně pracovat.

Žádné vysvětlení, žádné tabulky, žádný kapesní logický rádce. Letěla a nevěděla ani, co je to za planetu a kde leží. Podle pravidel se při zkoušce dospělosti nesmí používat žádné příručky. Akce institutu byly tajné. Musela si vymyslet i jméno. Andronika – napadlo ji bůhvíproč, a tak se taky zapsala na kosmické lodi.

Vzpamatovala se. No tak, Androniko, otevři oči a jako opravdový hvězdný detektiv se chovej mile. Vzpomeň si na pravidlo: Úsměv pomáhá při sbírání předběžných informací.

Její nejbližší spolucestující se pohnul. Tlouštík s ospalým výrazem v obličeji. Usmála se na něj.

„Už jste se probudila? Podívejte se průzorem,“ řekl otcovsky. „Vidíte tu nádherně žlutou planetu? Vypadá jako zralá dýně.“

„Spíš jako ohromná slunečnice,“ odpověděla vesele.

Tlouštík zamrkal.

„No, vy jste mladá, romanticky naladěná. Jenže v naší době člověk může obletět celou Galaxii i bez romantických zážitků. Kdysi to bylo jiné: nápory vzduchových vln, řev raket…“

Na Andronice bylo vidět, že ji to zajímá.

„Kdežto tohle, to je nějaké cestováni? Člověk vejde do kabiny, hermeticky ji uzavřou, uspí ho. Zvuky varhan hovoří o velké harmonii, A pak člověka probudí pár minut před cílem. Jako by se ho vůbec netýkalo, že se loď zmítala v prostoru a zhuštěném čase, že byl možná na cestě k tomu, změnit se v purpurovou hvězdu. Kdysi lidé cestovali krok za krokem.“

Ten je ale upovídaný! Buď vychovaná, Androniko! Každý má právo na určitý počet chyb.

„A teď snad každá cesta nezačíná a nekončí rychlostí lidských kroků?“ přerušila ho.

„No ne, snad nejste studentka filozofie?“

„Ano, něco takového,“ málem se prozradila.

„A unavená studováním si zřejmě letíte na Faros odpočinout, ne?“

„Hm… ano. A co vy, za prací?“

Okamžitě se rozpovídal, jako by na tu otázku čekal. Lidi, kteří přilétají na Faros kvůli práci, jsou výjimka. A jeho profese je taky pomalu vzácnost – studuje prý staré kultury, Čekají ho tady zajímavé výzkumy, ale není trénovaný na zdejší podmínky, a tak to pro něj nebude lehké.

„Podívejte, podívejte,“ přerušil se sám, „už letíme nad městem. Dneska jsou všechna města stejná, všechno je poniklované, naleštěné. A tady jsou staré antény, komíny, elektrické osvětlení, nad střechami se válí dokonce kouř. Ale už musíme vystupovat. Na shledanou.“

Konečně odešel. Nápadité mechanismy ho sunuly k východu. Andronika měla číslo hned po něm.

Srdce jí bušilo. Přijďte mi na pomoc, vy matematické psychologie a palsokybernetiky! Odvahu, Androniko, čeká tě první opravdový úkol. Tvař se povýšeně, sebevědomě – teď tě uvítají představitelé místních orgánů.

První dojem byl nepříznivý. Hala přecpaná lidmi a plná hluku z kosmodromu. Kdosi na ni kývl a prodíral se k ní davem.

„Andronika? Vy jste přiletěla kvůli…“

„Případu Próteus. Ano, jsem Andronika.“

Jméno, sloužící jako heslo, ušetřilo zbytečné vysvětlování.

„Vítám vás. Pojďte tudy. Seznámím vás s tím případem.“

Dokonale upravený muž, s vybranými gesty. S nudně pravidelnými rysy obličeje, s otravně pečlivou dikcí. Tak se mluví na téhle planetě? Kolik je mu asi let? Člověku je tolik, kolik ukazuje jeho individuální index. Nenechte se oklamat kosmetikou v praxi!

„U vás je ale strašný rámus!“

„Tudy, tudy.“

„To tady nemáte pohlcovače hluku? Myslela jsem, že jsou povinné pro celou Galaxii. Pravidlo číslo dvě charakterizuje hluk jako…“

„Nemáme, nemáme. Tudy.“

„Nějak moc pospícháte. A nervózní spěch je hygienickým pravidlem číslo třináct přece taky zakázaný,“ cvrlikala Andronika. „Jé, to je ale směšný stroj.“

Její společník pohlédl přes rameno.

„Multikára na zavazadla. Dávné zařízení.“

„Podívejte, a ten člověk zvedá kufry vlastníma rukama,“ divila se Andronika.

„Všechno vám vysvětlím.“

Před pohyblivými schody se rezolutně zastavila.

„Snad nechcete, abych si stoupla na něco tak strašného!“

„Eskalátor je nejkratší cesta do města,“ prohlásil její společník důležitě, jako by pronesl nějakou výjimečnou moudrost.

Takovýhle eskalátor Andronika viděla jenom v atlasech paleotechniky. Z města k nim doléhal rámus, v němž se občas daly rozlišit jednotlivé zvuky: houkání klaksonů, hluk motorů, skřípění kovu. Teprve teď pochopila, co myslel její soused z kosmické lodi, když říkal, že není trénovaný.

„Zvláštní město, netušila jsem, že v naší Galaxii…“

„V zájmu vyšetřování vám musím okamžitě poskytnout veškeré informace o zdejších podmínkách,“ přerušil ji. „Všiml jsem si, že vás udivuje zdejší rámus a styl života. Faros je lázeňské středisko. Tady je všechno starobylé jako v druhé polovině 20. století. Zachované nebo restaurované. Vás, lidí z pokročilých světů, leckdy omrzí dokonale uspořádané planety bez hor, niklová náměstí, umělé parky, vily uprostřed filtrované mořské vody. Přichází chvíle, kdy už nemůžete snést myslící ledničky a chytré vysavače. Není to tak jednoduché, aby člověka od narození až do smrti poslušně pohupovalo pneumatické pole, které vyplňuje přání už předem, zkracuje vzdálenosti, rozkládá čas. Dříve nebo později nastává únava z moci, neuróza vzniklá z toho, že všechno jde člověku naprosto hladce. Tehdy se předepisuje pobyt na Faru.“

„Chápu, Tady je cosi jako léčebná rezervace.“

„Ano. Vymysleli to už před staletími. V té době už skoro nebyla divoká příroda. Zato byla města. Shromáždili tedy všechny možné krámy a vybudovali tohle středisko, v němž není nic z dnešní techniky. Dokonce i městské stráže nechávají létací dopravní prostředky a zbraně mimo hranice města. Jedině kvestor má právo nosit starodávnou pistoli jako atrakci pro rekreanty. Sem lidé jezdí obvykle tak na měsíc, sami si otvírají dveře, sami řídí auta. Ze začátku je to pro ně těžké, potom se v nich probouzejí dávné návyky, spící biologické síly; získávají ztracenou psychickou rovnováhu a po lékařské prohlídce se ve značně lepší psychické kondici vracejí domů.“

Andronika nahmatala v kapse zbraň, kterou měli právo nosit absolventi institutu – univerzální zneškodňovač: paralyzátor věcí a uklidňovač lidí… Tak tedy pouze ona a kvestor s tou jeho starobylou pistolí mají v tomto městě zbraň.

„Jenže vznikají další problémy,“ ozval se znovu mužův melodický hlas. „S minulostí není možné si pohrávat beztrestně. V člověku jsou různé vrstvy, které se probouzejí, jakmile se octne ve starodávném prostředí. V případě Prótea a jeho…“

Větu už nedořekl, protože dojeli na konec eskalátoru. Andronika nebyla zvyklá jezdit na takových primitivních zařízeních, zavrávorala a málem upadla, ale její průvodce ji pohotově zachytil. Z kapsy jí vyletěl zneškodňovač, odrazil se od chodníku a dopadl na asfalt. Zdálo se jí, že podléhá zrakovému klamu. Mužova ruka se nepřirozeně prodloužila, sáhla po zbrani, rychle ji uchopila a podala Andronice. Otočila se k němu, ale už tam nebyl.

Změť hlasů ji přiměla podívat se nahoru. Po schodech běžel rozběsněný dav, dupal a křičel: „Chyťte ho! Střílejte! Je támhle nad námi!“

V čele byl červenolící ramenatý muž, který vykřikoval:

„Ticho! A ty slez dolů!“

Po eskalátoru se řítila lavina lidí. Všichni ukazovali nahoru. Červenolící muž mával rukama – v jedné držel pistoli. To je kvestor! Andronika se taky podívala nahoru a vyjekla: ve vzduchu, nehybně jako dokonalý létací stroj, stál muž, co jí přišel naproti, a pokoušel se mluvit:

„Jí, jí všechno vysvětlím…“

„Vzdej se, Prótee! Nech se zneškodnit!“

„Ty strašidlo, ty panáku! Kvestore, střílejte!“ řval dav.

Rozlehl se výstřel. Nahoře, v kupoli nad ulicí, třesklo rozbité sklo. Muž udělal ve vzduchu několik tichých velkých oblouků jako netopýr a zmizel právě prostřelenou dírou. Kvestor si všiml zbraně v Androničině ruce.

„Vy držíte zneškodňovač a nepoužila jste ho! Kdo vám povolil nosit zbraň? Jste spolupachatelka!“

„Já! jsem Andronika! Nekřičte a vysvětlete mi, co se tady děje.“

Kvestor se zarazil.

„Andronika? Vy? Zplnomocněnec v případu Próteus? Bože, matičko Galaxie, dokdy budou ze střediska posílat pořád nezkušené stážisty! Já vám měl přijít naproti! Já! Ale tenhle mazaný Golem se tam vnutil!“

Když se kvestor rozohňoval, zrudla rozpaky i ona. Kybernetická diagnostička a nepozná robota!

Eskalátor vyplivoval stále nové zvědavce, kteří se shlukovali do velkého davu. Nápor lidských těl zesílil, dav se zavlnil a vrazil do kvestora, který ztratil rovnováhu a upadl do jízdní dráhy. Řítící se autobus by ho přejel, ale v tom okamžiku zasvištěl nad davem blesk. Na asfalt dopadlo ohnivé klubíčko, z něhož se vysunuly paprsky, odklonily řvoucí stroj a udiveného představitele moci zvedly na chodník. Vedle Androniky se znovu objevil chladný Próteův úsměv.

Dav oněměl. Kvestor se třásl vzteky.

„Ty… ty jsi porouchaný. Re… relé je potřeba jinak seřídit.“

„Nesahejte mi na moje relé!“

Andronika vytáhla zbraň a vykřikla:

„Kvestore, vždyť nikoho neohrožuje. Právě vám zachránil život.“

„Střílejte, kvestore, nebo čekáte, až nám ten plechový člověk dá elektrický šok? Zahrává si s námi!“ pokřikoval zevlující dav. „Vytáhněte paralyzátor a střílejte!“

Andronika mávala zbraní a křičela:

„Zpátky, nebo vás všechny uspím!“

Její výhrůžka se však rozplynula ve všeobecném rámusu. Namačkaná těla se znovu zavlnila. V tom zmatku opřel kvestor pistoli o Próteova prsa a zmáčkl spoušť. Ozval se výstřel, bleskla elektrická jiskra. Próteus se naklonil, zavrávoral a rozpadl se. Změnil se v potůček stříbřité tekutiny podobné rtuti, který si razil cestu mezi dlažebními kostkami a pak se vsákl do země.

Kvestor zuřil:

„Podám o tom zprávu! Vy jste za to odpovědná! To byla trestuhodná pasivita!“

„A já budu volat k odpovědnosti vás, jestli jste ho poškodil, No tak se uklidněte. Musíte mi všechno vysvětlit popořadě.“

Kvestor zafuněl a začal vykřikovat:

„Rozejděte se, prosím! Zločinec je zneškodněný.“

Reptající dav se pomalu rozcházel.

Seděli v nějakém směšném podniku, kterému kvestor říkal kavárna. Nejzvláštnější bylo, že automaty čekaly, až člověk stiskne knoflík, ale nepřijímaly objednávky, ani ústní, ani ty, co člověk pronesl v duchu.

Kvestor se trochu uklidnil a vysvětloval, oč jde. Próteus, dokonaly superrobot, měl prý hodně předností – četl myšlenky, létal, zachycoval nejrůznější signály. Do rekreačního města ho nezákonně přivezl matematik dr. Fock. Ani o dovolené nechtěl totiž dr. Fock přerušit práci o tečkách a čárkách v čase. A před několika dny ho našli v bezvědomí způsobeném mohutným elektrickým nábojem. Když ho vzkřísili, objevily se u něj příznaky ztráty paměti. Jediný možný pachatel je Próteus, který se od toho okamžiku jako by do země propadl a objevil se teprve na kosmodromu, když ji přišel uvítat.

„Tak vypadá ten případ. Poškozené roboty je třeba okamžitě zničit. Za bezpečnost města odpovídám já. A není mi jasné, proč ze střediska posílají takové nezkušené experty. Bože, kdybych měl k dispozici graviplány, anihilátory nebo aspoň kapesní logický přístroj, to bych uspořádal nádherný lov! Honil bych ho jako divočáka, pronásledoval ho elektronickými chrty a nakonec bych rozstříkl jeho myslící molekuly po dláždění,“ horlil kvestor.

„Zase jste se dostal do ráže. Nepochybuju, že byste tak jednal. Možná že jste ho už poškodil. Chováte se jako nějaký pradávný šerif.“

„Ale pochopte, vždyť před nedávném ten robot dr. Focka málem zabil! A teď se předvádí před námi. Ty stroje jsou mazané jako zvířata.“

„A já si myslím, že lidské výtvory jsou naši přátelé a musíme je chránit,“ prohlásila Andronika poučně. „Zakazuji vám ho jakkoli pronásledovat. Odpovědnost beru na sebe.“

Kvestor jako by na ta slova čekal: vstal, zatvářil se nesmírně dotčeně a měl se k odchodu:

„Rozmyslete si to dobře, děvče. Překračujete svoje práva. Budete litovat. S robotem nejsou žádné žerty. Já si myju ruce. Sbohem.“

Andronika zůstala sama v cizím městě, mezi davy nervózních lidí, sama se svou nezkušeností. Věděla, že se musí setkat s Próteem, vyslechnout ho a sama uvážit, jestli je pro lidi nebezpečný, nebo ne. Ale kde a jak ho má hledat? A jestlipak je po všech těch útocích a po tom neobyčejném převtělování vůbec v pořádku? Není opravdu agresivní a nebezpečný?

Doba, kterou zatím strávila na Faru, jí přinesla jen neúspěchy. Naskočila jí husí kůže, když si uvědomila, že by to její učitelé ohodnotili tím nejhorším způsobem – přezíravým úsměvem. Nebyla to ani hodina, co přiletěla, a už ji vodil za nos sám robot, kvůli němuž je tady. Dostala se do konfliktu s místními orgány a po onom trapném incidentu u eskalátoru nezbylo po tajnosti její mise ani památky. Ale nesmí ztrácet čas. Musí začít doktorem Fockem.

„Hned jak jsem vás uviděl, děvče,“ rozpovídal se drobný, obrýlený dr. Fock, „všechno jsem pochopil. Kvestor vám uložil najít mého tajemníka Prótea. Byl to výborný pracovník. Odvlekli ho snad?“

„Okamžik, doktore. Nejdřív se budu ptát já. Nevšiml jste si u Prótea něčeho nezvyklého? Choval se normálně?“

„Co to povídáte! Byl prostě ideální! Exaktní! Já ho vymyslel, je to svým způsobem moje matematické dítě. A vyrobil ho nejpreciznější závod.“

„Pokud vím, tak sem, na Faros, je „dovoz robotů zakázaný. Jak to, že jste si dovolil překročit zákon?“

„Věděl jsem, že to místní orgány zajímá. To je vaše bolavé místo. Hned vám však, děvče, musím říct, že právnické otázky vám nejsou jasné. V kterém okamžiku se nějaký stroj stává robotem? Když ho smontují? V kterém okamžiku montáže a seřizovaní? Nebo když se pustí životodárné proudy protonů? Jsou snad robot moje hodinky, které řeší kvadratické rovnice? Nebo z nich bude robot, když jim dám řekněme infračervené oči? A Próteus je skoro člověk. Když jsme přiletěli, nikdo o tom nepochyboval. Abych obešel zdejší zaostalé zákonodárství, mohl jsem ho změnit třeba v plameňáka: jeho mikrominiaturní molekulární struktura umožňuje jakékoliv proměny. Já jsem vědec známý v celé Galaxii a můžu si dovolit drobná narušení různých předpisů.“

„To znamená, že se vám Próteus nepokoušel žádným způsobem škodit?“

„Jak by mi mohl škodit? To nemůže. To je vyloučené.“

„Dobře. Chcete ještě něco dodat?“

„Nic. Jestli ho můžete najít, tak ho najděte. Bez něho se mi chce spát, jakmile si sednu k práci. A když zavřu oči, pořád se mi vybavují nějaké loutky. Ale to nemá s vaší prací nic společného.“

Andronika se naposled rozhlédla po pracovně, přeplněné chronometry, knihami a se zařízením s pomrkávající obrazovkou, nazývaným knihovnický videopost. Ta malá obrazovka umožňuje, aby člověk mohl „doma pracovat s knihami z kterékoliv knihovny v Galaxii. Obyčejná kybernetická diagnostička může o takovém drahém zařízení, které přední vědci používají bezplatně, jenom snít.

Andronika odešla ještě sklíčenější. Matematik si nevzpomínal ani na to, že by ho Próteus nějak ohrožoval. Tu záhadu může rozluštit jedině zmizelý robot. Jenže kde ho má hledat?

V ponurých myšlenkách se vracela k hotelu. Na jednom rohu na ni někdo zavolal jménem. Všimla si, že se po ní lidi dívají.

Byl to její soused z kosmické lodi.

„No ne, vy víte, jak se jmenuju?“

„Po té příhodě na eskalátoru to vědí všichni. Byla jste v těžké situaci, jediný ozbrojený člověk uprostřed těch násilníků. Člověk pak lehko ztratí hlavu a využije svou převahu. Ale vy jste se ovládla. Neztrácejte kuráž. Andronika je hezké jméno, v jednom starověkém jazyku znamená pokořitelka mužů. Povězte, mohu vám v něčem pomoct?“

„Bohužel v ničem. Vlastně počkejte. Vy přece znáte starověké jazyky a kultury. Můžete mi říct, co znamená jméno Próteus?“

„Divím se, že vás tohle neučí. Pro samou matematiku a sport nezbývá na filozofické fakultě čas na důležité věci. To není náhoda, že dnešní superroboti mají starobylá jména. Podle jakýchsi starověkých rybářů byl Próteus ve službách vládce moří Poseidona a pásl stáda tuleňů, kteří byli majetkem Poseidónovy manželky. Próteus měl mnoho podob, neustále se měnil: proměňoval se v tekoucí vodu, v mořského draka, ve lva, ve strom… Byl to vlastně vodní bůh, který odrážel podobu každého, kdo se zrcadlil ve vodě. A ještě něco: Próteus uměl předpovídat budoucnost.“

„Náš Próteus odpovídá svému jménu. Jeho vnější podoba se mění,“ uvažovala nahlas Andronika, „ale tady se skrývá nějaká jiná záhada, Říkáte, že předvídal budoucnost Předvídat budoucnost, to znamená rozlišovat, který z dnešních činů bude zítra dobro a který zlo. Bože, v tomhle strašném rámusu nemůžu ani myslet.“

„Tak si to jděte promyslet do vašeho pokoje. Přeju vám hodně úspěchů,“ řekl historik, mávl jí rukou na pozdrav a zmizel v davu.

Ani ticho hotelu jí nepomohlo. Proč Próteus napadl svého pána? Proč mu utekl? Nechtěl ho snad dr. Fock rozmontovat nebo zničit? Ale to je vyloučené. Je pro něj nepostradatelný – sám to přece řekl.

Hlava jí ze všech těch otázek třeštila; řekla si, že raději půjde ven. Znovu se ponořila do hluku města a doufala, že vypluje u parku. Ve spleti ulic ji stále něco dráždilo, něco jí chybělo a rozčilovalo víc než všechen ten chaos a výfukové plyny.

Náhle to pochopila. Na téhle planetě nejsou žádné děti. Bylo to přirozené a správné: kdo by taky pustil děti do toho neuspořádaného a nebezpečného světa. V parku byl poměrně klid. Pod uměle omlazenými staletými stromy se procházeli červenolící starci a na regenerovaných větvích zpívali dokonce ptáci, Andronika šla pustou pěšinkou, zahnula a vyjekla údivem. Na jedné lavičce seděla světlovlasá holčička s panenkou v náručí. Holčička se rozběhla k Andronice.

„Teto, podívej, jakou mám panenku.“

„Ty jsi tady sama?“

Slova uvízla ve vzduchu, Andronika ztuhla. Potom dostala vztek.

„Ne, Prótee, podruhé mě neoklameš. V tomhle městě nejsou děti.“

Ozval se zvuk jakoby přetržené struny a Andronika div neomdlela, přestože měla trénink ve sportovní disciplíně panoptikum hrůz. V okamžiku z holčičky vyrostl dospělý muž. Nepříjemný pohled!“

„Promiňte, neuvědomil jsem si, že ta podívaná je neestetická. Už se to nebude opakovat. Prostě jsem na vás čekal.“

„Prótee, vysvětli mi, proč jsi napadl svého pá… svého nadřízeného, dr. Focka?“

Přestal se usmívat.

„Vysvětlovat něco, to znamená urážet. To znamená ospravedlňovat se. Ospravedlňovat se znamená svalovat vinu na někoho jiného. A mluvit proti němu znamená ubližovat mu. Podobné věci jsou v rozporu s mým programem.“

„Ale jak se pak můžu dozvědět pravdu?“

„My roboti nepředkládáme hotové pravdy, jenom se k nim snažíme lidi dovést. Šetříme jejich sebevědomí. Musíte na to přijít sama.“

„Nechtěl tě snad dr. Fock zničit? A ty podle zákona sebeobrany…“

„Narážíte na starý zákon robotechniky. Ale to jsou pověsti. Teď nastoupila éra čisté logiky. Pověsti jsou určité zjednodušení, mytologie. Samotného Asimova vymysleli fantasti. Podívejte se na jeho jméno etymologicky…“

Andronika ho nechala povídat; tak odhalí víc podrobností z vlastních myšlenkových pochodů.

„Jsi značně vzdělaný. Jak jsi vlastně nashromáždil tolik informací?“

„My roboti nespíme. To je dobře, protože náš logický rozum by ve spánku produkoval nevídané divy. Když dr. Fock v noci spal, já se přehraboval v knihovně. Můj patron málokdy čte knihy, protože je pro něj pohodlnější využívat přístroje. Ale pracovat prostřednictvím obrazovky s elektronickými kartotékami, to je něco jiného, než si sám listovat v knihách. Jedna otázka rodí druhou. Zvláštní detaily – typy písma, vazby knih, vůně, to všechno vytváří určitou atmosféru a výsledkem je touha přečíst toho co nejvíc.“

„Četl jsi tedy každou noc?“

„My nespíme, ale to neznamená, že nepotřebujeme odpočívat. Ať vám to připadá sebedivnější, někdy si prostě potřebuju poslechnout hudbu, řešit už vyřešené úlohy, prostě jen tak, pro zábavu, nebo si klást otázky, třeba o motivech lidského jednaní. To je taky matematika… Pak jsou pro mě lidi pochopitelnější. Jenže jsem si nemohl odpočinout vždycky; v poslední době je dr. Fock z toho zdejšího rámusu celý nervózní. Začal podezíravě vyhlížet na ulici, zamykat dveře. A večer mě proměňoval v psa, abych ho hlídal, když spí.“

„Tak tohle to bylo? Pocit ponížení? Copak vy ho taky máte?“

„Ne, samozřejmě že ne. A nemusí vám být trapné říkal slova jako robot, patron, pán. Když to můj patron nařídí, je mojí povinností hlídat jako pes. A když je to potřeba, tak i jako had, jak se to stalo kdysi na jednom vzdáleném ostrově. Ne, to není uraženost. Odpověď je blízko, ale musíte ji najít sama, jinak si to neodpustíte. Teď vás nechám samotnou. Změním se v ptáka.“

„Počkej! Neutíkej. Kdybych chtěla, můžu tě zadržet páralyzátorem.“

„Víte sama, že to neuděláte. To by znamenalo, že mi smažete paměť. Já od vás neutíkám, ale za pět vteřin tady bude kvestor.

A skutečně – zároveň se zašustěním křídel se ozvalo zaskřípání brzd.

Objevil se kvestor a zadýchaně vyhrkl:

„Vy jste tady? Zachytili jsme jeho stopu. Je někde blízko. Nebo jste ho snad schovala?“

„Kvestore, dohodli jsme se, ne? Nejpozději zítra ráno ho vezmu za ruku a vrátím doktorovi – mírného a v pořádku.“

„Vy jedno tvrdohlavé stvoření!“

Kvestor zaklel a nastartoval.

Večer se Andronika dlouho převalovala v hotelové posteli. Oknem pronikal dovnitř hluk tramvají a vzdálené houkání vlaků.

Dobře, proměňoval ho v psa… To bylo Próteovi nepříjemné. Proměňoval se ve zvíře, ale neztrácel svou podstatu, stejně tak to přece dělal i sám, z vlastní vůle.

Nakonec však usnula; jako by se rozplynula v minulosti a proměnila v malou, bezmocnou panenku, zapomenutou v tmavé krabici mezi polámanými hračkami.

Přichází malá světlovlasá holčička, vyndává ji, objímá, houpe. Hraje si s ní dlouho, ale pak ji to omrzí. Odhazuje ji, znovu ji bere, ale něco ji rozzlobilo a začíná panenku bít, trhat jí vlasy, sahat do očí. Andronika, které se zdá, že je ta bezmocná panenka, si toužebně přeje, aby byla nablízku matka a dítě potrestala. Panenka v tu chvíli myslí a cítí jako matka. Dítě musí být potrestané ne kvůli několika umělým vlasům, které vytrhlo, ale kvůli sobě. Andronika nechce před krutostí a necitelností zachránit sebe samu, ale dítě.

Probudila se. A hlavou jí blesklo vyřešení celého problému. Próteus potrestal Focka ne v sebeobraně, ale aby ochránil doktora před sebou samým. Aby zachránil důstojnost jeho výtvoru.

Každá matka přece zná tuto prostou pravdu a nemusí překonával čas a prostor Galaxie, ani studovat diagnostickou kybernetiku.

Na okno přilétl výr – byl to samozřejmě Próteus. Díval se na ni kulatýma očima a souhlasně pokyvoval hlavou.

Andronika se na něj usmála a sáhla po telefonu.

„Chci nadiktovat telegram.“

„Galaktické středisko pracovní diagnostiky. Próteus není vinen. Není ani poškozený. Odpovězte, jestli existuje zákon, který by ochraňoval lidské výtvory před jejich tvůrci. Má dr. Fock právo používat myslícího robota jako psa? Andronika.“

Její úkol byl u konce. Próteus seděl mírumilovně na okně ve své nejreprezentativnější, tedy lidské podobě. Oba složili zkoušku, teď čekali na zhodnocení.

Přišlo ráno. Telefon zazvonil. Bylo slyšet zvlášť sladký a úmyslně bodrý kvestorův hlas.

„Chci vám jako první blahopřát k vašemu velkému úspěchu a tlumočit telegram ze střediska.“

„Andronice prostřednictvím místního kvestora. Postupovala jste správně. Případ Próteus je precedent ve vztazích mezi člověkem a robotem. Odborníci teď vypracovávají návrh na ochranu lidských výtvorů. Paměť dr. Focka ať zůstane v případě Próteus zastřena – jako profylaxe a trest. Zkoušku jste složila úspěšně.“

Za hodinu Andronika odvedla Prótea k dr. Fockovi. Jeho nepřítomnost vysvětlila malou poruchou, kterou za její pomoci odstranili.

„Já věděl, že to není nic vážného. A byl z toho „takový rozruch. To nic, dvoudenní odpočinek mi přinesl nové nápady. Hned se dáme do práce.“

„A já vám taky děkuju,“ obrátil se k ní Próteus. „Po vašem zásahu jsem mnohem zvídavější.“

Ohromná kosmická loď pohltila cestující jednoho po druhém. V sousední kabině se znovu usadil odborník na staré kultury.

„Tak zase letíme společně,“ usmála se Andronika. „Víte, že to, co jste mi řekl o jménu Próteus, mi nesmírně pomohlo?“

„To mě těší. Gratuluji vám ke zkoušce. Za všedním incidentem se vám podařilo vidět složitý etický problém. Lidský výtvor musí za všech okolností zůstat přítel člověka.“

„Vy toho o mojí zkoušce nějak hodně víte…“

„Byl jsem nucen. Jsem představitel vlády ve zkušební komisi. Příjemnou cestu a pěkné sny.“

Vesela Ljuckanovová

Posel

Šli proti nám, ale neviděli nás. Byli vysocí a štíhlí, na pozadí temného nebe se jasně rýsovaly jejich siluety. Kráčeli těžce, naše gravitace byla zřejmě mnohem větší, než na jakou byli zvyklí. Od okamžiku, kdy ono těleso, které je přeneslo prostorami, přistálo na naší planetě, jsme je stále sledovali. Zapojili jsme všechny pozorovací systémy a poplašné signály. A potom jsme je obklopili – ovšem v úctyhodné vzdálenosti. Táhla nás k nim zvědavost i opatrnost. Protože naše přístroje se prvně chovaly nezvykle.

Tři postavy šly jedna za druhou. Pomalu. Velmi pomalu. První se pořád shýbala. A něco sbírala.

„Filipe,“ říkala, „tady… minerály… množství… ruka… zlato… viď?“

Druhá postava došla tu první, skláněla se k její ruce, neodpovídala; na obrazovkách našich analyzátorů, které stále ještě váhaly, jak spojovat jednotlivá slova jejich jazyka, bylo jasně vidět, že mlčí.

Pak druhá postava bere kolem pasu tu třetí, jdou a objímají se, prohrabávají půdu a snášejí na jedno místo kousky kovu, který je tady k ničemu. A potom přicházejí další jako oni, stejně velcí, stejně oblečení, berou to, co je na hromadě, někteří odlétají ve stroji, kterým přiletěli, jiní zůstávají a druhá postava jim vyměřuje prostor na naší planetě, zbavují ho keřů a stromů a hromada kovu stále roste. Druhá postava si spokojeně mne ruce.

Je to zvláštní. Třetí postava, která naplňuje představivost té druhé, se liší od prvních dvou. Je drobnější a její těžké a nemotorné pohyby nám působí bolest. Jako by překonávala gravitaci jen s největší námahou. Ještě nic o ní nevíme. Dívá se vysoko nad nás, nemyslí, obrazovky mlčí, ale všechno se na nich chvěje, rozehrávají se nejrůznějšími barvami, září žlutými a oranžovými odstíny. Ale kroky té postavy se stale zpomalují.

„Jsem unavená,“ ozývá se její hlas a na jedné obrazovce vidíme, jak leží se zavřenýma očima. „Musím… chránit… dítě…“

Houpá v náručí nějaké malé stvoření, sklání se nad ním, hladí ho. A ještě jedna postava se nad ním sklání – ta první. Letí zpátky ke vzdálené planetě, dítě se už učí mluvit, učí se chodit, rychle se seznamuje s přístroji uvnitř kabiny, je stále větší, a vzdálená planeta se stále blíží a naplňuje obrazovku měkkou modrou září.

Analyzátory se rozehrály vzrušením, pořád ještě nevyjádřenými slovy, vybuchovaly červené křivolaké čáry, Jejichž jazyky váhaly mezi dvěma krajními polohami, až se konečně uklidnily v zlaté modři.

První postava se zastavila. A obrátila se k té druhé.

„Filip… s Doris… A já… dál. Planeta vypadá neobydlená… křoví… minerály… Ani nižší… života nepozoruji. Žádný rozum… divné. A gravitace je strašná. Kdyby tady byli živí tvorové, byli by přilepení k zemi… Vezmu co nejvíc vzorků a… vrátíme. Ztratili jsme sto třicet hodin.“

Naše přístroje se v jejich jazyce orientovaly stále lépe.

„Hvězdných, zapsaly i Filipovu myšlenku. A proč jsme je měli ztratit? Tady se dá žít. A není to snad náš cíl, rozsídlit lidstvo i mezi hvězdy?“ A náhle promluvil hlas:

„My s Doris se vrátíme na loď. Necítí se dobře. Nechoď moc daleko, Roberte. Podle instrukcí mám být s vámi oběma současně.“

A tady jako by analyzátory začaly fungovat nesprávně. Mlčeli jsme a vyděšeně se dívali. To nemůže být pravda. V něčem musí dělat chybu. Filipův hlas zněl ustaraně, jeho slova taky, ale tajila se v nich jakási výhrůžka. Ne, analyzátory fungují nesprávně. Filip vzal Doris klidně za ruku a společně odcházeli. Doris se neustále otáčela dozadu.

Bojím se. Nenechávej mě samotnou, Roberte, prosila v duchu a naše obrazovky tmavly a pulsovaly, viděli jsme na nich prchající stín Doris i stín Filipa, který ji dohonil a natahoval po ní ruku.

Ale nic takového se nedělo. Šli pomalu a myšlenky Doris k Robertovi nedospěly. Ten dál bral vzorky, byl klidný a zaujatý prací. Jenom my jsme zachycovali nevyřčený výkřik Doris o pomoc. A nebo prostě žádný výkřik neexistoval a naše analyzátory se podruhé spletly. Jenže to je vyloučené!

Oba vstoupili do kosmické lodě. Stane se to, co už jsme viděli na obrazovkách? Jsi moje! zajásala vítězoslavně Filipova myšlenka. Pomalu sundal z hlavy průzračnou přílbu a my jasně viděli jeho obličej. Usmíval se. Doris se posadila. Chce se mi spát – pomyslela si a všechno v ní usínalo. Také si sundala přílbu a její obličej nás překvapil. Podívali jsme se na sebe.

„Filipe, nesmíme nechat Roberta samotného. Podle instrukcí se musíme pohybovat přinejmenším dva pohromadě. Nesmí se mu nic stát.“

A možná že právě to chce, blesklo jí hlavou a vstala. Zapojila nějakou jejich obrazovku a zuřivě začala otáčet knoflíky. Jak to tam měli všechno nedokonalé! Ale postava Roberta se přece objevila. Nehrozilo mu žádné nebezpečí. Shýbal se k zemi, narovnával se, kráčel stále kupředu, shýbal se a narovnával.

„Nemáš dojem, že se to křoví kolem něho hýbe?“ zašeptala. „Podívej!“

Filip si stoupl za ni. Poplašný signál dospěl ke všem. A na obrazovce se pohyboval jenom Robert.

„To se ti zdálo, Doris,“ zasmál se Filip. „Raději si lehni a trochu se prospi.“

Doris byla skutečně velmi unavena. Reakce měla zpomalené, myšlenky se odvíjely pomalu, ale nechtěla spát. Sledovala Roberta. Na našich obrazovkách se objevily temné body, jež pohlcovaly světlo, rychle se zvětšovaly, chvěly se a rozlézaly. Doris se třásla strachy. A Filip přecházel z jednoho prostoru lodi do druhého, dával rozkazy jakýmsi těžkým kovovým bytostem, které myslely samostatně, ale bez, reptání plnily jeho rozkazy. Jedna z nich podala Doris neznámou tekutinu, Doris ji vypila, druhá chtěla vylézt a jít za Robertem, ale Filip ji předběhl. Rychle proklouzl do řídící kabiny a všechny ty těžké a poslušné bytosti byly náhle nehybné, bez jediné myšlenky. Jenom Doris ve spánku dýchala.

Z velkého tělesa, které proletělo prostorem vesmíru, vyskočilo jiné, menší. Jeho pohyby řídil Filip, stojící u obrazovky, na níž pozoroval Roberta. Filipovy myšlenky nedoletěly k Robertovi a nevarovaly ho. Strašná nedokonalost! A my neměli právo zasahovat do jejich záležitostí. Čekali jsme. Byli nás hodni? Každý z těch tří dával odlišnou odpověď. A to nás neuvěřitelně mátlo. Ale můžeme snad propást tuto jedinou příležitost ke kontaktu, na který čekáme tak nekonečně dlouhou dobu?

Těleso se nehlučně pohybovalo směrem k Robertovi, který ho viděl, ale klidně pracoval dál. Teprve v posledním okamžiku, než ho ten stroj přitiskl do hlíny, zachytily naše analyzátory jeho údiv: Filip zešíleli To není možné!

Na obrazovkách jsme viděli vzorky, které Robert sbíral, jakési malé stvoření držící Roberta kolem krku, vzdálenou modrou planetu. A náhle všechno zmizelo.

Filip vystoupil z velkého tělesa, aby se přesvědčil, že Robert je skutečně mrtvý.

Obrazovka, která reprodukovala jeho myšlenky, jasně zářila, protínaly ji zlaté a stříbrné mihotavé čáry. Objímal Doris, už objímal i naši planetu, která se mu směšně malá pohupovala v rukách. Pro něj bylo všechno možné! Vrátil se k tělesu, které je přeneslo prostorem, a začal dělat cosi, co jsme hned nepochopili, dokud jsme znovu neviděli jeho myšlenky. Skloněný nad spící Doris snil o nové civilizaci, která začíná od‘ něj. Půda se pokryla neznámými rostlinami. Uprostřed nich si Filip postavil dům. Kolem začaly poskakovat různě velké bytosti a Doris na ně volala různými jmény. Ve Filipově fantazii rostly neuvěřitelně rychle. A kosmická loď zamířila k oné modré planetě, s níž jsme se setkali už v myšlenkách Roberta i Doris. Potom přiletěli další jako oni a Filip, ano, Filip jim rozkazoval. Doris se probouzela pomalu. Čekala, že nad sebou uvidí Roberta a otvírala oči zvolna a s požitkem, ale setkala se s pánovitým a změněným obličejem Filipa. A s Filipovýma rukama, které jí nějak vztekle přejely po těle.

„Kde je Robert?“ vykřikla, ale už věděla, Že Robert je mrtvý a že ho zabil Filip; od té doby, co zůstali jenom oni tři, se toho bála. Naše obrazovky jiskřily a prskaly. Doris nevěděla, že jí hrozí nebezpečí. Nebo ne, nehrozí jí nebezpečí, pokud se podřídí jeho přáním. Viděli jsme, jak plamen nenávisti se změnil v žár, na němž se usadil klidný popel. A na něj stoupne Filip. Doris si na ten okamžik počká. Přijala Robertovu smrt jako přirozenou a plakala pro něj ve Filipově náručí. Bylo to příliš složité, než abychom to mohli pochopit Chtěli jsme to analyzoval později, až budeme dělat závěry. Musíme čekal. A čekali jsme. Poslouchali jsme naše analyzátory a čekali.

„Co teď?“ ptala se Doris a vzpomněla si na každého z těch, kdo zahynuli. Vyletělo jich jedenáct. „Zůstali jsme ve vesmíru „úplně sami.“

Sami, znělo jí v myšlenkách a naše obrazovky se naplňovaly tmou. Sami.

Plakala dlouho ve Filipově náručí. A Filip ji dlouho hladil a z konečků prstů mu vyletovaly jiskry: Jeho duše zpívala.

Rozhodli jsme se počkat.

Neměli jsme na vybranou.

Filip obcházel naši planetu. Prohlížel ji. Byla však příliš velká, než aby ji mohl obejít. A celou ji prohlédnout. Spokojeně si mnul ruce a říkal sám pro sebe:

Kolik jsem dneska ušel? Deset tisíc kroků na východ, deset tisíc kroků na jih, to je deset tisíc čtverečních metrů, po sto pětatřiceti jeden…

Zahloubá val se do nějakých svých výpočtů. Analyzátory zachycovaly to, co jsme potom slyšeli znovu.

„Kdy vyletíme?“ ptala se Doris.

Pořád měla u sebe malou laserovou pistoli. Byli na planetě úplně sami, a to ji děsilo. Netrpělivě čekala na okamžik, až odletí. Několikrát ho už prožila v myšlenkách. Pohybovali se stále spolu, ale byli od sebe vzdáleni na kilometry. A Filip nespěchal, aby se jí svěřil s tím, co hodlá udělat.

Takovéhle jsou ženy, říkal si Filip v duchu. Jak rychle zapomínají! Na Roberta si vůbec ani nevzpomene. Ale naše přístroje ho neustále zachycovaly a chvěly se tak silně, jako by, každým okamžikem měly vypětím shořet.

Filip se Doris často upřeně díval do obličeje, ale za jejím úsměvem nic nenacházel. Jak strašná nedokonalost!

Konečně si Filip vybral místo pro své město, a to přímo nad jedním z našich měst. Zastavil se a vítězoslavně se podíval na Doris.

Analyzátory nám vykreslily jeho představu. Ztuhli jsme hrůzou při pohledu na rozlehlá náměstí, vysoké budovy, vzdušné a nadpovrchové dálnice, na nesmyslné proudění aut, na veškerý ten blázinec, který vytvořily ty všechny stejné chamtivé bytosti, které ničily naši přírodu. My ji chránili nezměněnou nekonečně dlouho. Abychom ji chránili nezměněnou i teď. I vždycky.

„Co tady bude?“ podivila se Doris.

Začal jí vyprávět o tom svém městě. Prvně byl upřímný. Slova se přesně kryla s jeho myšlenkami. Doris se usmívala a souhlasně pokyvovala, ale vnitřně se bouřila, až si najednou představila samu sebe, jak stárne vedle něho úplně sama se svými dětmi. Strnula.

A s našimi přístroji se stalo něco strašného: ztemněly, hromy, je roztřásly, proťaly je blesky, zasypalo vražedné velké město a skučení v nich bylo přímo nesnesitelné.

Pistole našla Filipovo srdce. Padl na zem s roztaženýma rukama, jako by chtěl vzít do náručí celou naši planetu a odnést ji s sebou. V obličeji měl šťastný výraz. Doris se rozběhla k lodi, která je sem přivezla. Odcházela. Odcházela. A my pořád ještě čekali. Naše obrazovky byly stále temné bez záblesku světla. Tma. Chaos. Doris vklouzla do kabiny a v jednom rohu obrazovky se vyjasnilo. Nadechla se, několik minut seděla v křesle se zavřenýma očima. Obrazovka se vyjasnila úplně a před námi se objevila vzdálená modrá planeta, k níž se Doris vracela.

Nastavila automatické řízení na zpáteční kurs, Nastartovala a čekala.

Nic.

Znovu zkontrolovala kurs. Opatrně nastartovala ještě jednou.

Nic.

Ruce se jí už třásly. Modrá planeta jí náhle zmizela z vědomí. Opřela se. Pokusila se sebrat myšlenky, ale rozprchly se a ozývala se jenom jedna: konec… konec! Nikdy se nevrátí, nikdy neporodí své dítě. To jí dodalo sílu, celá se napjala. Velmi pomalu, velmi pozorně a velmi opatrně nastartovala ještě jednou.

Nic.

Vrhla se k automatickému ovládacímu pultu a začala ho osahávat. Začala hledat. Aby měl Filip Doris úplně ve své moci, vzal odtud to nejdůležitější: krystal s programy. Zřejmě ho měl u sebe.

Jako šílená vyběhla ven. Ale my už mrtvého Filipa odstranili, tak jako jsme odstranili Roberta. Doris ho nemohla najít. Doris nemohla odletět.

Stála nehybně na místě, kde Filipa zastřelila. Chytila se za hlavu, pokoušela se pochopit, co se stalo, najít nějakou logickou souvislost.

Konec… konec… konec…

Není to konec, Doris, ale začátek!

Ta slova dospěla ke každému z nás. Příliš dlouho jsme čekali. Déle už nebylo třeba.

Začali jsme se k ní přibližovat Odešli jsme od analyzátorů a blížili se k ní. Pomalu. Ze všech stran. V kruhu. Byla zahloubaná do sebe. Náhle nás uviděla.

Všechno se odehrálo velmi rychle. Vystřelila. Kolena jí pod-klesla. Tiše se zhroutila. A tiše řekla: „Roberte…“

Proč? Proč? ptali jsme se. Nebyla připravená na takové setkání? To jsme tak strašní?

Pozorně jsme se sklonili nad jejím tělem. Ještě teplé jsme ho odnesli do laboratoře a položili vedle otevřeného Filipova těla. Robert už neexistoval. Celého jsme ho rozpitvali, řezali ho a pálili, hledali jsme jeho rozum, dělali analýzy a zkoušky, oddělovali jednotlivé části a odhalovali jejich funkce. Ve Filipově těle bylo všechno stejné. Byli tak rozdílní, ale vytvoření ze stejných prvků: uhlík, kyslík, vodík, dusík, síra, fosfor…

Doris, ty ses bála i nás?

Někteří se zabývali Doris a my zatím pozorně prohlédli těleso, které je přeneslo prostorami. Bylo strašně nedokonalé. Využívalo energii s nedostatečnou silou. Přístroje byly také nedokonalé, hrubé, špatně udělané. Byla to šílenost, letět takhle mezi hvězdami. Šílenost to byla! Pronikli jsme do jednotlivých částí lodi, našli jsme fotografie všech zahynulých, našli jsme deníky a dlouhé pásky se záznamy, které nám ukazovaly jejich svět, nekonečně odlišný od našeho, plný protikladů a tajemství. Všechno jsme vzali s sebou a vrátili se do laboratoře.

Nahé tělo Doris leželo pod namodralým světlem. Obličej měla neuvěřitelně krásný a nikdo se ho neodvážil dotknout. Tělo bylo také krásné a lišilo se od tamtěch dvou těl křehkostí a zaobleností forem. Museli jsme s ním zacházet velmi opatrně, protože v sobě skrývalo život. Pracovali jsme pomalu, až jsme vytáhli její dítě, živé, ošklivé. Strašlivě křičelo. A lačně se nadechlo vzduchu naší planety, která se mu stala domovem. A my všichni se stávali jeho rodiči. Každý den nás bude vidět takové, jací jsme. Bude od nás přijímat potravu, I znalosti. A mít nás rádo.

„To bude jednou náš posel na Modrou planeta,“ řekl nejstarší z nás.

MITKO STOJNOV

ZACHRÁNCE LIDSTVA ANEB O ÚČELNOSTI FANTASTICKÉ POVÍDKY

Toho rána se autor sci-fi Stanilov probudil neobvykle brzy a náhle, nadzvedl se na loktech a doširoka otevřel oči, jako by chtěl pomoci realita, aby do nich pronikla co nejrychleji. Měkké světlo rána a známé tvary ho brzy uklidnily; s ulehčením si povzdechl jako člověk, který unikl nebezpečí, klesl znovu na polštář a vybavil si svůj sen.

Zdálo se mu o bytosti, kterou tak podrobně popsal v poslední fantastické povídce. Stála přímo před ním, zřejmě měla k svému stvořiteli dobrý vztah, protože přátelsky mávala chapadly a dobrácky pomrkávala jediným okem, kterým ji Stanilov obdařil. V jednu chvíli opatrně natáhla chapadla, aby otřela stvořiteli z čela velké kapky potu.

Právě setkání s vlastním výmyslem Stanilova vyděsilo. Přejel si rukou po čele a uvědomil si, že je opravdu zpocený. Zaklel nad rizikem svého povolání a šel si uvařit obligátní ranní kávu. Když velkými doušky pil tuto povzbuzující tekutinu, dospěl k energickému rozhodnutí, že nenapíše zamýšlenou sérii povídek, jejichž ústřední postavou měla být právě ona bytost, která projevila nečekanou agresivitu. Zajistil si tím sice klidný spánek, ale okradl se o téma. V duchu přelétl syžety, k jejichž vyčerpání skromným podílem také svého času přispěl, ale brzy té zbytečné činnosti nechal. Sedl si na gauč, zapálil si cigaretu a začal prolistovávat noviny z předešlého dne – někdy se dějí ve skutečnosti věci hodné fantastiky. Tentokrát neobjevil nic zvlášť zajímavého, ale přece jen si poznamenal: pokusy s novou zbraní, Mírový kongres, další masová psychóza ve „svobodném“ světě a z populárněvědeckého časopisu: banální zprávy o létajících talířích, nevysvětlitelné poruchy v éteru a teprve na poslední stránce cosi povzbudivého – vypsání konkursu na fantastickou povídku. Kratičká zpráva byla tím očekávaným impulsem, který Stanilova definitivně probudil, do krajnosti zmobilizoval mozek a přivedl do příjemného stavu vzrušení, jež předchází tvorbě. Fakta, která si právě přečetl, dostala v jeho myšlenkách nový, neobyčejný smysl a postupně se spojila do nereálných, ale logických souvislostí. Zamáčkl cigaretu, posadil se k psacímu stroji, myšlenky mu plynuly profesionálně hladce a pokoj se naplnil rytmickým ťukáním. Za hodinu a něco byl hotový, spokojeně se zvrátil do opěradla a s láskou pohlédl na svůj nový výtvor. Chtěl mu zajistit dobrou budoucnost, a proto sáhl po telefonu. Znal se s redaktorem populárněvědeckého časopisu a chtěl slyšet jeho názor na novou povídku. A kromě toho se něco dovědět i kolem konkursu.

„Prosím redaktora Račeva,“ řekl Stanilov, když na druhém konci drátu někdo zvedl sluchátko.

„U telefonu,“ ozval se hlas jeho přítele.

Téhož rána expedice RO vstoupila do poslední etapy programu. Posádka, velitel a dva průzkumníci, byli z hvězdy Limy, mnoho světelných let vzdálené od Země, přiletěli super-letem, majetkem tamní společnosti RAUB. Společnost se zabývala objevováním a exploatací planet středně i velmi vzdálených od Limy a obdobnými expedicemi už zamezila evoluci na nejedná planetě, kterou změnila v pustinu. A supersilné teleskopy společnosti nedávno objevily v třináctém sektoru ideální objekt – kvetoucí planetu se stopami rozumného života. Teď tedy průzkumníci už několik dní nepozorovaně kroužili na RO kolem Země a k mozku lodi neustále proudil příliv informací. Na obrazovce se před velitelem řadily údaje o složení atmosféry, povrchu planety, přírodním bohatství, organickém životě a jiné. Průzkumníci po dva dny studovali lidskou společnost a dospívali k nadějným výsledkům. Obyvatelstvo – rozumné bytosti typické pro vesmír s koeficientem inteligence průměrným pro tuto galaxii. Civilizace planety je ještě příliš mladá, ale už je na konci první etapy rozvoje. Bylo dosaženo uspokojivé technické úrovně, započalo se se zkoumáním vesmírného prostoru, energie atomů a tak dále.

Představu o lidské psychice získávali vetřelci především odposloucháváním rozhlasových a televizních pořadů, takže měli představy do jisté míry zkreslené a neúplné, ale shodovaly se s cíli, které sledovali. Objevili rozpory lidské povahy, její sílu i slabosti. Tuto slabost viděli v rozdělení planety na dva antagonistické tábory, které dělají první rozhodné kroky pro vzájemné pochopení a spolupráci, ale vlivem rozdílnosti ideí a zájmů je jejich schopnost jednotné protiakce značně snížená. Dále dospěli k závěru, že jednostranně rozvinutá technika, nadměrná urbanizace a řada dalších nezvládnutých sociálních procesů vedla k labilnosti lidské psychiky, ke sklonu podléhat masovým psychózám a sugesci.

Výzkumy se už chýlily ke konci. Průzkumníci se ještě snažili hlouběji proniknout do lidské psychiky, zpřesnit životní a osobní potřeby lidí, a proto odposlouchávali telefonické rozhovory ve středně velkém pozemském městě. Mozek lodi, jenž uchovával a zpracovával ohromné množství informací, dospěl k preciznímu závěru: použít hypnotické vlny X se zvýšeným kmitočtem. Tyto vlny udělají z lidí poslušné vykonavatele rozkazů bez vlastních myšlenek a vůle. Lidé budou řízeni jako roboti a budou těžit, zpracovávat a posílat na Limu všechno, co může společnost RAUB zajímat, a to až do doby, než se i tato planeta změní v neživou mrtvou skálu.

Během výzkumů dospěl velitel k přesvědčení, že expedice bude úspěšná. Proto s údivem zaregistroval poplašný signál, který vyslal průzkumník a na obrazovce si přečetl: „Mimořádně zajímavý rozhovor, přepínám!“

V kabině se v překladu do mimozemského jazyka ozvala Stanilovova slova, která říkal příteli v redakci:

„Přilétají k Zemi, ne aby s námi navázali kontakt, ale se špatnými úmysly, nepozorováni krouží kolem a studují lidstvo. Rozhodli se, že pomocí hypnotických vln udělají z lidí otroky, kteří budou poslušně plnit jejich rozkazy. Chtějí oloupit naše nebe a naši zemi o všechno, co můžou využít pro vlastní superblahobyt. Ale my při zkouškách gravitometrů zjistíme, že jsou obklopení ricochetovým polem, které naši vědci nedávno objevili, a které vrací každou energii, vyslanou s agresivními cíli, zpátky k jejímu zdroji. Stávají se obětí vlastního záření, což je přivádí do stavu naprosté bezvýchodnosti. Ricochetové paprsky fungují dokonale, lidstvo je zachráněné od zlověstného přízraku války!“

„Stop! Vypni!“ nařídil velitel a průzkumník přerušil odposlech. „Plníme variantu Zet – okamžitý start. Na téhle planetě už nemáme co pohledávat.“

Když se superlet vymaňoval z vlivu zemské přitažlivosti, velitel si v duchu povzdechl: Zřejmě jsme při zkoumání psychiky těchto bytostí přehlédli něco podstatného. Objevit ricochetové pole při tak nízkém stupni vědeckých znalostí, to je prostě neuvěřitelné. Vždyť my teprve teď teoreticky dokázali možnost vytvořit tu nejefektivnější, nepřemožitelnou zbraň!

Kdyby si velitel vyposlechl onen rozhovor až do konce, slyšel by, jak redaktor kategoricky odmítl Stanilovovu povídku, poradil mu, aby se poohlédl po novém tématu, a autor sci-fi vztekle praštil sluchátkem.

Nikdo není prorokem na své vlastní planetě!

AGOP MELKONJAN

ROZHOVOR S NIKÝM

I

Tehdy jsem si myslel, že je to jenom pohlazení vzduchu. Nebyl to teplý mořský vánek, ten je sebevědomý, blíží se hrdě po vodě, ale toto bylo něco jiného. Plaše to přešlo kolem mě, hlasem unaveného prodavače mi cosi řeklo a zmizelo. Zřejmě jsem z toho šepotu něco vytušil, protože jsem se schoval pod vysmolené břicho loďky a nechtěl nikoho vidět. Čekal jsem, až přijde, až se protáhne úzkým proužkem světla mezi pískem a vesly. Moře se lesklo tisíci odlesky, racek byl jako tenký bělavý zářez mezi modří moře a modří nebe. Čekal jsem do tmy, zřejmě i potom. Ale nepřišlo to…

Nepřišel jsi. Bylo to před čtyřiatřiceti lety, od té doby tuším, že existuješ, vždycky jsme blízko jeden druhého, ale schováváme se. Cítím vedle sebe tvoje kroky, tvůj dech, záchvěv světla, lehkou křeč fluida, které tě prozrazuje, ale nikdy se nezastavuješ, neukazuješ se. A já chci, abys stanul přede mnou a řekl: tady jsem! Protože ty jsi můj nejstarší neznámý.

Když se pokoušíš na mě promluvit, přestávám na tebe myslet. Říkáš, že se bojím, ale může se člověk bát něčeho, co sám vymyslel? Vždycky jsem měl pocit, že jsi vymyšlený. Přestože už tehdy, před čtyřiatřiceti lety, se tam na břehu moře do mě vplížila’nějaká pochybnost; v koutku duše jsem tušil, že existuješ, a to bylo nejmučivější váhání. Potom jsem tě bral jako sen, výmysl, fantazii, skrytý hlas nebo všechno dohromady. A teď mi říkáš, že prostě existuješ nebo můžeš existovat jenom takhle – jako hlas.

Co? Jako myšlenka, která se potom ve mně stává hlasem?

Nevěřím, že myšlenka má samostatný život. Někdo ji přece musí stvořit a nosit, ne? Já posuzuju, zda věci jsou reálné nebo ne podle toho, jestli jimi může začít pohádka. Představ si: byla jednou jedna myšlenka… Kdo uvěří takovému začátku? A není to tak jedno, jestli věřím nebo ne; čtyřiatřicet let je hodně, když člověku neustále leží v hlavě nějaká záhada, když žije v pochybnostech. Tehdy jsem byl kluk, věřil jsem v mořské příšery, mohl jsem tě přijmout, ale teď…

Chci tě pochopit, ale jsem nedůvěřivý, proto jsem byl okamžitě podezíravý a nervózní. Mám právo na vlastní způsob myšlení; ať je špatný nebo dobrý, je můj a jenom, jemu věřím. Vím, co řekneš: že si nejdřív vypracuju způsob myšlení a teprve potom začínám myslet. Snad to má být skutečně obráceně, ale taková je naše logika – nejdříve vytváříme principy, metody, styl, a teprve potom je aplikujeme.

Tolik let ses schovával, žil jsi tajně mimo mě a teď mi náhle vstupuješ do života… no dobře… do hlavy… lakonickým „ahoj“. Pokoušíš se být záhadný, nechceš mi říct celou pravdu najednou. To je ta pravda tak strašná? Můj mozek není bezmocný, nezapomínej, že už profesí jsem nucený zabývat se paradoxy, mým řemeslem je to neobyčejné.

Musíš mi říct, kde jsi. Těsně vedle mě, pokud vůbec někde jsi? Vidím jenom bílou kovovou skříňku, skleničky s odpornými léky, sáček citrónů, dopis od manželky. To je asi tak všechno. Otravné nemocniční prostředí, něco jako dům pro kandidáty na umrlce. Chápu, že nejsi mezi nimi, protože to jsou věci z mého světa. Každý žije věcmi svého světa, nosí je v sobě, má je rád, a vždycky je mu smutno, když se musí rozloučit, protože se připoutává k věcem, a není nic hloupějšího než to, že věci nás přežívají a jsou nevděčné. Tvrdíš, že jsi tady, u všeho, všechno obklopuješ, ale já tě nemůžu vidět – je to hrozné. Určitě je to nudné, existovat jako myšlenka, být všude a zároveň nikde.

Uznej, že si tě vymýšlím dobře, dělám to mistrně, každý spisovatel by mi mohl závidět mou fantazii.

Chci na tebe zapomenout; říkáš, že na tom nezáleží, že jsem s tebou nikdy nemluvil, že jsme se nesetkali ani tam, vedle loďky, ani potom. Už není pravda, že na tom nezáleží, nemůže to být pravda. Přichází čas, abych všechna čísla podtrhl, a poslední položky jsou velmi důležité, jsou osudové, protože součet pak může vyjít bud nekonečně velký nebo nula. Záleží pouze na veličinách – které člověk napíše s plus a které s mínus. Teď jsem lokátor, připravený zachytit nezachytitelné. Teď má všechno význam – přichází vrchní a musím zaplatit účet.

Dneska ráno jsem napsal první báseň, Bílé loučení. Je to ale naivní sebevědomí, viď! Profesor kvantové mechaniky píše báseň, plete se do řemesla těm, co chodí s hlavou v oblacích a spí s múzami. Kolem mě je všechno bílé a všechno je loučení. Dokonce i ta tlustá vrchní sestra je protivně bílá, šaty, vlasy, obličej, i oči má bílé.

Nastav uši, pokud při té hloupé formě existence máš vůbec nějaké uši. Pšššt, ticho… nebojím se té bělosti, ale loučení! Nevím, jak dlouho žiješ ty, ale čtyřicet let není mnoho, věř mi. Čtyřicet let je teprve začátek. Otec mi řekl před smrtí: dvaaosmdesát let, to je chlapče jenom začátek života. – Ze nechápeš tyhle věci? Ale stejně je mi příjemné si s tebou povídat, někdy dokonce zapomínám, že jsi jenom’myšlenka. Každý přichází odněkud a kvůli něčemu, ani ty nejsi určitě

160

výjimka. Přišel jsi ze svého podivného světa do mého a to není návštěva, která svědčí o dobrém vychování. Něco chceš, něco hledáš; jsi možná ďábel, kterému musím upsat duši. „0 okamžiku, postůj!“ bude snad cena mé nesmrtelnosti. Jestli je to taft, tedy odejdi, už je to napsáno a honorář vyplacený. Znamená to, že si špatně vymýšlím, jsem plagiátor a nedokážu napsat nic vlastního.

Pochopil jsem, že ty jsi onen šedý holub, který jednou přilétl na náš dvorek. Směšně se kolébal na krátkých nožičkách a váhavě vrkal. Chtěl jsem se do něho převtělit, abych viděl, jak vypadá svět očima holuba. Když jsem to později pověděl Savce, řekla, že jsem vědec s podivnou vizí, ale tohle je přece přání každého dítěte. Nad dvorkem stálo slunce jako velký disk ze zlaté fólie, maminka věšela prádlo a holub se na mě hnědýma očima podíval a zavrkal. Doteďka si na to pamatuju – podíval se na mě hnědýma očima a zavrkal. Určitě mi chtěl připomenout „nikdy víc“, ale on nemá právo mi to připomínat. Je holub, a ne havran!

Přiznal jsi, že tomu nerozumíš. Přiznal jsi, že jsi všude kolem mě, ale tajíš, proč jsi u mě. Mám z tebe strach – to tys mi připomněl „nikdy víc“, viď?

Stůj, slyšel jsem tě! Řekl jsi: „U vás, na Zemi.“ Ale každý přichází odněkud a kvůli něčemu. I holub tehdy přiletěl kvůli něčemu, muselo to být důležité, ale podařilo se mu jenom zavrkat, neměl dost odvahy, potom zamává] křidly, vzlétl přímo vzhůru, ale já se vylekal a vyběhl na ulici, proběhl jsem kolem domku dvou čarodějek, kolem Sofoklovy kavárny, kolem mých sestřiček lip, které se večer měnily v letadla, běžel jsem pod těžkým příkrovem jejich vůně a pořád dolů ulicí, kolem Kosty, prodavače pantoflí, kolem sklepa Anastasie s tisícem koček, kolem velkých železných vrat slepé Rimsime, a pořád dolů, kde bylo nádherné, zářící objetí moře…

II

Zase jsi tady?

Dneska je čtvrtek, den vycházky. Do notesu jsem si zapsal: bloumání po ulicích. Bude to příjemné? V neděli je Sofie prázdná, procházka ve čtvrtek je něco jiného. Určitě sis všiml, že ve čtvrtek se vždycky holím. Dříve jsem se holil každý den, ale teď mě to unavuje. Není to snad jedno – takhle aspoň vypadám víc jako kandidát smrti. Vezmu si modrou košili; Savka tvrdí, že v ní vypadám mladší. Ale ani na tom nezáleží, protože tady mě nikdo nezná. V hlavním městě je člověk odjinud jako ztracená věc, kterou nikdo nikdy nebude hledat. Zůstává mu pouze sebevědomí, že může existovat i v tomhle zmatku. Jenže existence je to poslední, na co může být člověk pyšný; nic pro to neudělal, ničím k tomu nepřispěl.

Na těch mých procházkách je nejtěžší začátek, totiž schody – jeden pod druhým. Kdosi nepříliš chytrý vymyslel, objevil a nařídil, že se výtah nesmí používat pro jízdy dolů. Existují lidé, pro které je vymýšlení domácích řádů přímo koníček. Jeden z našich rektorů byl takový – neustále vymýšlel nějaké direktivy, nařízeni, pokyny a směrnice. Sepsal dokonce speciální pravidla pro používání veřejných záchodů; první bod hlásal: záchody se používají pouze k účelům, pro něž jsou určeny. A to byly jediné písemné památky, které po sobě zanechal následujícím pokolením.

Dnes jsem povídavý, je mi příjemné, že spolu tak otevřeně mluvíme. Skutečně jsem měl nějaké vidění, než jsem usnul? Nepamatuju se, už se nepamatuju, někdy zřejmě sním s otevřenýma očima. V poslední době se toho na mě nahrnulo moc, a navíc ty velké dávky léků na utišení bolesti…

Už jsem ti řekl, že schody jsou pro mě úplné utrpení. Teď musím uctivě pozdravit vrátnou, protože mi každý den nosí noviny. Je to hloupé – umírat a číst noviny.

Vyčítáš mi, že na to neustale myslím. Jsi zdvořilý, jako bys byl vychovaný v anglické koleji. Říkáš „to“, ale je třeba rozumět „konec“.

Kývl jsem dobře? Dívala se na mě chudák tak, jako by mi záviděla. Nebo mi skutečně závidí? Jsou lidé, kteří závidí všechno, ať je to cokoliv, prostě jen aby v sobě živili ten pocit. A pečují o něj s velkou vášní, s velkou energií, nezbytně ho potřebují, žijí s ním. Vyjádřil jsem se nepřesně – žijí pro něj. Ty těmhle věcem musíš rozumět. Studuješ mě už čtyřiatřicet let, a vedle mě jsi začal rozumět i jiným. Tak jako jim rozumím já, tak jako já je přijímám. Stalo se z tebe moje pokračování. Nesouhlasíš; ty jsi to, co chci být já? Teď tedy snaha a cíl jdou společně. Řekl jsi, že jsi myšlenka, a co je pak to jiné, co mi bzučí v hlavě a pobuřuje mě? Jsi tedy myšlenka, ale ne moje myšlenka. Jsi myšlenka úplně jen tak, pro sebe. Řekl jsi to nádherně – skoro jako Kant – „jsem myslící substance“. Máš zřejmě i filozofické sklony. Ne, neříkej, že to nemůžu pochopit, protože bych tě obvinil, že trpíš velikášstvím. „Já nemůžu trpět, já jsem jenom myšlenka a nemám jiné průměty než sama sebe.“

Ty ses zmohl i na hlas, úplně jsi ožil. Geniálně si tě vymýšlím, zřejmě mám netušené heuristické možnosti. Nebo úplně blázním. Ta hra mě zaujala a budu v ní pokračovat. Odkryjme karty: já mám mozek, kousek hmoty. Poslouchej – kousek hmoty, která chápe sama sebe. Velkolepé, co? Ten kousek hmoty je skrytý tady, pracuje, a jeho produkt se nazývá myšlenka. A teď se představ ty.

Nevykrucuj se; samozřejmě, že chci dospět k podstatě, Neomrzelo mě to. Zase opakuješ starou písničku: dvacet let jsem útočil na strukturu hmoty a nedokázal pochopit, že velké pravdy jsou pro nás nepoznatelné. Když budem všechno dělit na „vy“ a „my“, nedospějeme nikam.

„Plné poznání věcí je mimo náš obzor.“

Zase ses ozval. Obzor je, kamaráde, klamná hranice. Kilogram a něco hmoty v několika krychlových decimetrech naprosto stačí. Hlavně hmota s takovými kvalitami!

Poslední večer s Emilijí jsem byl strašně unavený. Ležela mi na rameni a něco povídala a já se podkrovním okýnkem díval na Orion. Ženy nejraději spí na něčím rameni. Zaryjí člověku nos do prsou, až má pusu plnou vonících vlasů, a v téhle pozici můžou prožít tucet geologických epoch. Potom se pokusila recitovat Whitmana, ale já ho nikdy neměl rád, a tak jsem ji neposlouchal. Víš, proč nemám rád Whitmana? Protože řekl všechno, co já vymyslel. Jako by on byl Michail Branev nebo já Walt Whitman. Nakonec mi Emilija řekla: jednoho dne všechno pochopíš.

No dobře, řekla mi: jednoho dne se pokusíš všechno pochopit. Potom dodala: a to bude strašné.

Myslím, že to strašné teď přišlo.

„Ještě jsi nepochopil všechno.“

Tvůj hlas už na mě nedělá žádný dojem. Postupně si na něj zvykám, je to příjemnější, povídat si s hlasem. Napadá mě, že jsi vlastně šťastný. Teď například jedeš bez lístku. Tady budeme vystupovat. Tobě to musí být jedno, protože jsi všude, to znamená, že nenastupuješ, nejedeš, nevystupuješ.

Ano, máš pravdu, rozhodl jsem se, že se budu vracet. A kdy jindy to mám udělat! Jakási síla mě táhne zpátky, v noci mě budí, dobývá se ke mně a všechno probouzí. I ty věci, o nichž jsem netušil, že jsou živé. Dřímají ve mně a čekají na svůj svátek, aby mě popravili nejsladší popravou. Nemám nad tou silou moc, ale přiznávám, že se jí nevyhýbám. Je to duševní masochismus, budiž!

V probouzení oné hmoty, co váží kilogram a něco, je cosi trýznivě krásného. Za pouhou hodinu se v ní odehraje desítka nádherných představení. Předlož jí známé jméno, slyšený zvuk, viděný obraz a překvapí tě nejneobyčejnějšími kombinacemi prožitého a neprožitého. Režisér tam uvnitř je vynalézavý a krutý; může rozpitvat všechny vzpomínky, chladnokrevně je položit na podložní sklíčko, bez umrtvení otevřít chladným skalpelem a potom znovu implantovat do sledu událostí. Jak se to děje, pověz mi, jak se to děje!.

„Vaše věda je taková – aby něco pochopila, musí to rozkouskovat. Před celkem jste bezmocní. Mozek se nedá pochopit mozkem.“

Provokuješ mě, ale budu klidný. Nebojím se podívat na pravdu z druhé strany. Ty víš, že jsem tam nakukoval, stoupal si na špičky, vydlabal dírku do stěny, tisícem očí tam upíral pohled, protože teritorium za onou stěnou mě lákalo. Musel jsem toho brzy nechat, ale co jsem neudělal já, udělají jiní. Ve vědě to tak je – co neuděláš ty, udělá jiný. Jsem sentimentální, to mi vždycky vadilo…

Okamžitě jsem pochopil tvůj následující postup uvažování: všichni jsme sentimentální, všichni stojíme před nějakým otazníkem s mozkem, v němž máme víc lásky, strachu, představ, fantazie, obdivu a fetišů než myšlenek; vlečeme nahoru po svahu veškeré to atavistické dědictví, hýčkáme ho, laskáme, milujeme… To jsi přece chtěl říct, ne? Promyslel jsem to dávno před tím dnešním představením. Ale já se tě zeptám – co je člověk bez těchto věcí? Cynicky holý mozek! Děkuju za pozvání, pane substance.

Pokud si vzpomínám, její podkrovní pokojík byl tady. Sedmé poschodí, třetí dveře vlevo, mosazný visací zámek, který tenkrát visel lhostejně, přestože na věčné časy uzavřel jednu historii. Jednu lásku, když tě to rozčiluje. Nezůstalo nic, pouze v malé škvíře nad zámkem čtverečkovaný lístek ze sešitu: „Nepodařilo se ti mě vyřešit. Emi.“

Vykašlal jsem se na univerzitní kariéru, na reaktor, který mi sliboval uspokojení, na šéfa katedry, který mi sliboval své místo. Stejně jsem začal přednášet na univerzitě, i když v Plovdivu, kde mám laboratoř, v níž jsou čtyři voltmetry a jeden rozbitý oscilograf.

Ano, právě tady bylo to její podkroví Bříza před vchodem byla tehdy jenom křehký a nejistý kmínek, a podívej, jaký je z ní mohutný strom! Špinavý vchod špinavého sofijského činžáku, kam večer chodí čurat opilci. První schránka v nejdolejší řadě patří inženýru Pašovovi. Vidíš, kolik zbytečných věcí si pamatuju? Protože právě před tou schránkou jsem ji líbal na dobrou noc. Když jsem Emi objal, prsty jsem se dotýkal bronzové tabulky a palcem osahával reliéfní písmena: P-A-Š-O-V.-Každý večer až do onoho, kdy jsem se podkrovním okýnkem díval na Orion.

Jsem chudák, pokud čtu, i když líbám, viď?

A vy se máte rádi? Vy tam, substance, které někdy nakukujete k nám. Vy, co jste jenom myšlenky.

„Říkáš to klidně, jako by nešlo o jinou formu rozumu.“

Jiná forma rozumu – to jsem dospěl až tam? Jako bych některé věci už nevymýšlel já. Dobře, přijmu tě tedy jako model jiného rozumu – dlouho jsem o tom přemýšlel, a tak mě to teď nemůže překvapit. Zvyknu si i na tuhle představu, stejně jako jsem si zvykl na tolik paradoxních věcí. Ztratil jsem tu nejkrásnější lidskou vlastnost – nechat se překvapit, divit se, dívat se na svět jako dítě. To mi vzala věda.

Už jak jsem se podkrovním okýnkem díval na Orion, řekl jsem si, že vás musím pochopit. Tehdy jsem se prvně ponořil do onoho nesmírného prostoru a pocítil, že začínám pronikat do nekonečna, že svou myšlenkou naplňuji prostor, že vidím vzestup a pád miliónů nebeských těles, harmonický chaos červených, bílých a žlutých trpaslíků, jejich grandiózní chorovod kolem středu vesmíru. Už tehdy jsem‘ pochopil, že musíte existovat, že musí být někdo, pro koho je všechno tohle přirozené a běžné. Prvně jsem ucítil chuť vesmíru, byl jsem šokovaný, přestal jsem být já, protože jsem se osvobodil od gravitace, osvobodil jsem se ze své lokálnosti, políbil jsem zdroj a ústí času. Už jsem nebyl soustředěný, ale rozprostřel jsem se do všech rozměrů, vyklouzl jsem ze své uzavřenosti do prostoru a času, tak jako šnek vylézá ze své spirály, aby pochopil, že svět není spirála; rozbil jsem skořápku tělesné nicotnosti a vykročil jsem – svobodný, věčný. Nepotřeboval jsem křídla, byl jsem paprsek nebo neutrino, byl jsem částí všeho nebo samo všechno. Spojil jsem se s ním, přijal ho do sebe, obsáhl ho, dal mu právo žít ve mně. Veškerá energie miliard mých buněk se stala energií translace, dostal jsem strukturu nekonečné řady čísel, pomalu jsem se otevíral, jako vějíř z galaxií, abych se stal alfou i omegou tohoto světa i všech ostatních světů.

Tehdy jsem se prvně polekal sám sebe, protože jsem se prvně pokusil pochopit sám sebe, ale Emi mi ležela na rameni jako důkaz klamu. To ona mě přikovala k tomuto bodu s konkrétními ix, ypsilon a zet, k určitému a reálnému okamžiku.

Byl jsem tam i tehdy, nebyl jsem nikde jinde a v žádném jiném čase. Znovu mě přitáhla, znovu mě udělala trojrozměrného, změnila mě v zanedbatelný bod Descartesova prostoru. Ale v těch několika vteřinách jsem pochopil, že vy pro mě existujete. A to ne v oné banální humanoidní podobě z primitivních sci-fi, ale přesně takhle – jako energie, jež zaplnila veškerý prostor, jež je všude a vždycky blízko mě, stejně jako je všude a vždycky blízko všeho ostatního.

„Ty nemáš ve vědomí slovo pro naše pole. Pokouším se ho vytvořit, abych ho vložil do tebe.“

Ne, neslyším nic… Vlastně jako bych zachycoval… Je to pro mě těžké, sotva zachycuji stopu… Křič ksakru pořádně! Já to chci pochopit! A proč bych neměl nakukovat za ohradu? Je to příjemné, tam nakukovat. Nemám čas na únavu.

Co je to za tu tezi sto čtyřicet sedm? Vylučuje výměnu prospěšných informací mezi civilizacemi, ano? Určitá civilizace se o ostatních tedy nikdy nic nedoví? Vymýšlíš si. Já chci jenom jedno slovo. Chápu, ne,ní vyslovované řečí, je signál, vzájemné působení vašeho pole, pro mě nezachytitelného, ale řekni mi to slovo a jdi. Tak jak ho říkáš svým.

„My nemáme zájmena.“

To znamená, že všichni jste jeden a jeden jste všichni. Vy jste mnoho jednotek, spojených v jednu.

„My nemáme čísla, neznáme pojem množství.“

Nemáte tedy vědu!

„My objevujeme svět nikoliv „kvantitativně a kvalitativně, ale v jeho podstatě.“

Dost! Nikdy jsem netušil, že se věci můžou chápat takhle, bez čísel a bez hodnot Nikdy jsem to nevěděl a nemohl jsem to tedy teď vložit do tebe, říct to místo tebe. Možná že jsem si tě tedy vymyslel, ale existuješ, jsi realita, když říkáš věci, které jsem nemohl vymyslet. Kdo mi to všechno říká?

„Já ti to všechno říkám.“

Nech mě samotného. Abych se prošel kolem výkladů, poslouchal tremolo deště po svých zádech, potkal ženu s očima jako měsíce a pohlédl na ni s příslibem. A potom ten příslib splním. Budu závidět těm za staženými roletami, kteří nikdy nevyšli sami ze sebe a nevydali se na cestu k Orionu, nikdy se skrz obdélník podkrovního okýnka nedotkli nekonečna a nikdy se s tebou nesetkali. Naštěstí pro ně tě nepotkali! Chci si zazpívat tuhle písničku: la-la-lii, la-la-lii…

III

Chceš, abych ti přečetl, co mi píše manželka v posledním dopise? Co na tom, že jsi zároveň u mě i u ní… Předpokládám, že nenakukuješ přes rameno, jsi vychovaný. „Milý Míšo, všichni tvoji kolegové věří, že brzo budeš mezi nimi.“ Zřejmě tím myslí moje mrtvé kolegy. „Všichni ti přejí brzké uzdravení. Kvůli učebnici se netrap, korektury udělám sama. Slibuju – udělám je velmi pečlivě a pozorně. Tvůj článek v Parabole vzbudil rozruch. Všichni ho komentují. Hypotéza nekonstantnosti prostoru je skutečna bomba! Tvoje stať se teď překládá do ruštiny. Kornelie je v pořádku, opravila si dvojku z matematiky a zřejmě bude mít samé jedničky. Někdy se jí po tobě stýská, dokonce až žárlím, ale děvčata bývají víc připoutaná k otcům. Už několikrát se v telefonu ozval příliš zdvořilý chlapecký hlas, ale určitě to není nic vážného, A navíc už má na to léta. Líbá tě Savka.“

Žena dokáže uzavřít do deseti řádek veškerou existenci – tvoji, svoji i všech ostatních. Vidí pouze kontury a píše stylem evangelistů. Ve skutečnosti je Savka ušlechtilý člověk, ne? Přestože má nejstrašnější vadu – je fyzická bez fantazie! Nad dortem je virtuózka, každá její růže z máslového krému je hodná Louvru, člověk by řekl, že ta žena překypuje fantazií. Ale jakmile začne uvažovat o neživé přírodě, sama umírá.

„Všichni si říkáte, že jste myslící, a sotva tak jeden z tisíce dokáže skutečně myslet.“

A zaplať pámbu! Myšlenka je jako déšť – když mrholí, je to požehnání, jakmile začne liják, nastává potopa. A přece mi Savka dala hodně lásky, v tom jsou ženy géniové.

Dneska je bolest ostrá, cosi se náhle připlížilo a jako by mě to rozřezávalo. Neplíží se to samotná rakovina? Slyšel jsem, že lidé s mojí nemocí v posledním okamžiku zvracejí vlastní vnitřnosti.

Kdysi byl v Sozopolu člověk, který řezal dřevo, Armén, vždycky zarostlý a unavený. Byl biblicky starý a s námahou vlekl dřevěnou kozu po ulicích. Měl měkký, bílý plnovous a možná i svatozář, možná, to si už nepamatuju. Vždycky se zastavil u velkého kamene před námi, zapálil si, hlava se mu třásla a u špičky nosu měl průzračnou kapičku. Zastavil se u kamene před námi a začal si povídat sám pro sebe: „Teď je léto, je vám hej, teď jste všechny děti slunce, milujete se nahý pod fíkovníkama, ale přijde zima, ještě se nestalo, aby nepřišla, přijde i sníh. Zapomněli jste na zimu, lidi? Povídám vám, že přijde. Zima vždycky přichází pro všechny.“ Nepospíchal, byl klidný jako monastýrská relikvie, jako by čas na něj zapomněl. Sklonil se s pilníkem nad pilu a začal ji brousit, zub po zubu, zub po zubu, jako by brousil svůj nudný život. A zpíval píseň, jejímž slovům nikdo nerozuměl.

Dobře, nebudu se vzrušovat. Když budu klidný, zachráním, se? Neslibuješ mi to.

„Nejsem chirurg, tvoje tělo se mi nepodřizuje.“

Buňky se mi rozpadají, mechanismus je poškozený. Jsou jich miliardy a vždycky se najde aspoň jedna, která nechce poslouchat. Našeptává to dalším, vytvářejí koalice, vzpoury, jedna buňka zdegeneruje, je však silnější než ostatní, z nerozumu dělá divy, a to všechno s nepěkným úmyslem – aby umřela. Nemám nic proti tomu, je to její osobní záležitost, může si se sebou dělat, co chce, je svobodná. Nemůžu jí vnucovat podmínky a smysl její existence, ať umírá, pro ni je to lehké – neuvědomuje si to. Ale já si to uvědomuju – a to je všechno.

Zeptáš se mě, jestli je možné si uvědomovat smrt, jestli je možné jí vytušit. Nevím, umřu prvně. Ať je to sebenepříjemnější, děje se to jenom jednou a to mě utěšuje.

„Ty asi umíráš na rakovinu.“

Jsi nejen krutý, ale i sobecký, protože koketuješ se svou nesmrtelností a psychika bohů je odporná. Ani za čtyřiatřicet let se ti nepodařilo naučit se dobrému chování. Radím ti – trochu přetvářky a budem tě malovat na ikony.

„Nemůžu tě mít rád. Nic nás nespojuje, jsme naprosto protichůdní. Neexistuje připoutanost, neexistuje nenávist, neexistuje lhostejnost. Neexistuje nic. Chtěl jsi přece, abych ti to řekl, ne? Utěšuješ se tím, že zůstáváš hrdý i před tím nejrozsáhlejším rozumem. Ale kdybych tě mohl vyléčit, prodal bys mi svou duši.“

Nesmysl! Nekšeftuju nejnezbytnějšími věcmi. Moje instinkty jedou na plné obrátky, pracují na pokraji zhroucení – mám strach, přiznávám. Ale když jsi natolik logický, odpověz mi: má smysl řešit úkol, když je z principu neřešitelný? Ano, moje vyrovnanost je jen zdánlivá, při narážce, že zítra nebo za týden už nebudu, mi naskakuje husí kůže, začínám být bojácný a podrážděný, ale strach je zkrocený… Ten pokus je kategorický – šance je nulová, nemám žádnou variantu, s kterou bych mohl vyhrát, hra se chýlí ke konci, neschovávám v rukávu páté eso a právě proto sázím všechno na koncovku. Vidíš tam dole na zahradě to vousaté zoufalství v modrém pyžamu? To je horník, velmi známý horník, se dvěma řadami vyznamenaní; je známý dokonce i tím, že má sedm dětí. Kouří bojácně, stydí se, protože rozfoukává svou vlastní hranici. Může najít pro sebe ospravedlnění?

„Existuje ospravedlnění, i když ho nechápe.“

Každou neděli přijíždějí z Perniku jeho děti, nosí mu plné síťovky jídla, kterého se on nikdy nedotkne, a mlčí. Někdo z nich se chvílemi ozve – jez citróny, nekuř, netrap se, budeš zas v pořádku! Ale sám nevěří tomu, co říká. S otcem je konec, když ani děti už nevěří a odepsali ho. Tehdy opona padá, v sále ještě doznívá potlesk, ale představení skončilo a rozpačitý klaun pospíchá, aby vklouzl za kulisy.

„Každý člověk s rakovinou je mutant, dočasné řešení. Evoluce hledá vaši novou variantu – současnou, kvalitní. Všichni jste jenom nepodařené pokusy.“

Tvoje otevřenost mě děsí.

„Jednou se experimentuje s mozkem, podruhé s krví, s plícemi. Teď je každá rakovinná buňka jenom předpoklad, hypotéza. Hledá se nová náplň, nové jádro, nový systém obsluhy.“

To jsou experimenty naslepo!

„Příroda tak pracuje. Nikdo neomezuje ani její pokusy, ani zdroje. Má hodně času a hodně materiálu. Nynější model je precizní, složitý, přesný. Je třeba promyslet každý element, každý krok.“

Pohráváš si se mnou, využíváš mou bezmocnost i slepou nadějí; strašíš mě svými chladnými pravdami.

Nechci vidět ve své smrti nějaký smysl!

Vešel jsem do temné chodby a ohmatávám všechno kolem sebe. Prsty se dotýkám stěn – jsou studené, hrbolaté, vlhké, s tisíci lezoucích šneků. Chci udělat krok dopředu, potom ještě několik. Na konci je kruh světla, tam končí veškerá nevědomost a začíná louka nakreslená ranním sluncem. Na koberci z pampelišek leží děvče s bezbarvými rty, v pestrých šatech, s nohama tenkýma jako paprsek a vlasy barvy zralé ořechové skořápky. Viděl jsem ji tehdy na brigádě v Rodopách; to děvče na mě čeká, ale je daleko, musím zavolat, aby mě slyšel hlídač; vlak přijíždí, ve tmě je jako probuzený prehistorický kyklop, oslňuje mě, tluču křídly jako motýl v kuželu světla z reflektoru. Proč je tu tak těsno? Nemám se kde schovat! Na prsou mě bolí, cosi uvnitř mě řeže, plíží se to sama rakovina. Tak to říkal ten člověk, co řezal dříví: Bolí to dřevo, když se do něj pila zakousne vostrejma zubama? Bolí. Uhoď sekyrou do jeho kůry a potečou votamtaď slzy. Nakonec vyzvracím vnitřnosti a všechno kolem mě bude rudé. Zavolám Kornelii a zeptám se jí: co je to za ten chlapecký hlas v telefonu? Budu přísný, nejpřísnější otec na Zemi. Nic spolu nemáme, řekne. Proč nic, copak je potřeba nemít nic? Kdo řekl, že chlapecký hlas v telefonu je nic?

A skončí experiment, jehož cíl nechápu.

Každý člověk s rakovinou je krok k nejasné budoucností, k nové dokonalosti, tak je to?

„Tvoje plíce jsou jenom prototyp. Když to přežijí, stanou se principem i metodou, když ne – tak znovu, jiným způsobem. Budoucnost mozku, krve, končetin i žláz se zkouší současně. Až vznikne člověk, celý z rakovinných buněk.“

Dosti Nechci, nech mě, ať skončím klidně. Potřebuju trochu vzduchu. Nevymyslel jsem tě, abych se tě bál. Ta hra je nevyrovnána: učíš mě pravidla, a sám jdeš do toho, lstivě se vykrucuješ tím, že jsi všude a vždycky. Jenom já házím kostky, tahám figurkami dopředu k předem jisté porážce, a ty jsi nezaujatý pozorovatel mimo turnaj. Ty vždycky vyhráváš, protože nehraješ.

„Chtěl jsi to pochopit“

I teď chci! Uhodil jsi někdy svůj mozek bičem? Bolí ho to, ale běží, vrhá se kupředu, ržá spokojeností, chvěje se touhou po vítězství. Žokej je plachý, bojí se, že jeho kůň pádné, že se zraní a už nikdy nevstane, vpředu je příkop, za ním překážka, ale kůň letí jako bez rozumu, vítr mu hvízdá do uší nejsladší hudbu, zvanou pohyb. Podívej, na okamžik ztrácí sílu v nohách, zakopává – upadne! – ale člověk mu zarývá ostruhy do slabin, na vteřinu se odpoutává od zemské přitažlivosti. Osudná vteřina, v níž buď padneš nebo zvítězíš. Tehdy se jezdec i kůň slévají v jedno, předávají si energii i vášeň a pokračují. Tuto vteřinu je třeba vydržet.

Ty bičuješ můj mozek a on pak utíká kupředu. Mockrát jsem to udělal stejným způsobem, když totiž nechtěl přijmout to nepřijatelné, protože myšlení je právě tohle – neustále přijímat nepřijatelné, rozbíjet skořápku očividných věcí a ubytovávat v mozku paradoxy. Pravdy není možné pochopit zdravým rozumem, který jsme získali každodenní zkušeností.

Víš, co mě nejvíc mate? Nechápeme to, co známe. Všichni znají „panta rhei“ ale nikdo to nechápe, protože nejobtížněji se chápe pohyb. Mluvíme o evoluci, o logice „narození – smrt“ a to jsou moudrosti, hřmotné demonstrace inteligentnosti! Tys mi ukázal část této logiky v jejích ohromných rozměrech, v jejím celém rozsahu, ale já ji nepochopil. Řekl jsi, že musím umřít společně s milióny dalších jako nevydařená varianta, že musím odejít, protože je to nutné, že právě to je negace negace a přirozený výběr, o němž s takovou chutí vykládáme. Ale já ti nerozumím! Nemůžu to prostě přijmout!

K něčemu se ti přiznám: můj bůh se jmenuje Alexis Zorbas. Patří k těm druhořadým bohům. A ještě ke všemu je smrtelný. Zorbas říkal: „Píše se v tvých knihách, pane, proč lidé žijí a umírají?“ Všichni se na to ptají, váhají, jestli mají být či nezbýt. Toho člověka, který přemýšlí nad Zorbasovou otázkou, pokládají u nás za moudrého. Je to hřích rouhat se svým bohům, ale víš, co je nejostudnější? Ta otázka je hloupá, protože je nekonkrétní. Na to neexistuje odpověď, a když na něco neexistuje odpověď, tak to není otázka, ne? Proč když se mě někdo ptá: proč lidé žijí a umírají? – říkám ti, že ta otázka je věčná – tak odpovídám: a proč by ne? a likviduji ten filozofický problém.

Nejsilněji jsem nakopl vlastní mozek tehdy, když mě napadla myšlenka nekonstantnosti prostoru. Ze začátku jsem se vylekal, ale nebylo to nic strašného – měl jsem požehnání vzorců: stačilo pouze připustit, že délky se nemohou zmenšovat nekonečně, že existuje nějaká nejmenší délka, metrický kvant. To není moje myšlenka, ale ostatní k ní dospěli, kdežto já odtamtud začal. Když prostor má kvanty, musí mít i vlny, chápeš? Když v rozličných polích postupují částice i vlny společně, musí to tak být všude. Příroda nerada plýtvá nápady.

Můj profesor kdysi říkal: nehledejte místo pro vaše nápady v přírodě, ale její nápady hledejte v sobě. Stará škola. My, fyzikové, často dáváme svoje mozky do lebky přírody. Někdy si dokonce říkám, jestli skutečně má všechny ty idiotské vlastnosti, které jí připisujeme.

A proto jsem jí připsal ještě jednu – prostorové vlny. A dokázal jsem je. Je to prosté – metrickou analýzou. Ale neuspokojilo mě to. Savka mi radila, abych toho nechal, protože další závěry začínaly být nemožné, nepřijatelné, v určitém smyslu kacířský. Ale setrvačník se už roztočil…

A co když kvanty a vlny tvoří shluky, tak jako je to v mikrosvětě? Nemluvím o shlucích de Broglieho. Sedm měsíců jsem hledal řešení a nakonec přišlo s celou svou strašnou propastí důsledků. Tyto shluky můžou mít libovolně velké rozměry – od mikro do mega, záleží na frekvenci oscilací, na záchvěvech prostoru. Při prvním přiblížení jsou funkcemi kosmologických konstant. A kromě toho jsou věčné – dokud existuje prostor, existují i shluky.

A přesto mi cosi leželo v hlavě. Pokud se vesmír skutečně rozšiřuje, a on nemá jinou možnost, měří se jeho vlastní záchvěvy, prostor se stává nekonstantní, rostou i rozměry shluků. Krásné, ne? A primitivně logické – právě to mi leželo v hlavě! Vkládal jsem dobře svůj mozek do lebky vesmíru? Dělal on to, co jsem já chtěl dělat?

Trápila mě spořádanost jeho chování. Hypotéza, majestátní a stabilní jako egyptská pyramida, není žádná hypotéza. Aby mohla žít, musí mít Achillovu patu. A já vybral tuto variantu, která nebrzdí další myšlení.

Prostě jsem šel opačně.

Anebo se snad vesmír rozšiřuje, protože ony shluky rostou? Mohou vytvářet organizované systémy, celé kolonie nekonečných řetězců, které se shlukují a rozdělují. Snad se řídí svými vnitřními zákony, svou logikou, protože můžou mít libovolně mnoho stupňů volnosti. Rozšiřuje se snad vesmír proto, že se shluky CHTĚJÍ rozšiřovat?

A tou tázací větou končila moje stať v Parabole.

Tajně jsem do oněch shluků vložil rozum, chápeš, dal jsem jim volnost a vůli. Dal jsem jim právo řídit svět!

Tato hypotéza je vrchol mé vědecké práce. Můžu pokračovat, mám nápady, věř mi. Ale nemoc přišla nečekaně, zastihla mě nepřipraveného.

Když jsem tu stať psal, nazýval jsem vlnovo-kvantová společenství „shluky“. Tehdy mě nic jiného nenapadlo, ale za každou cenu jim musím vymyslet jméno. Rozhodl jsem se, že jim budu říkat kosmiony.

„Teď je to lehké, překonal jsi tezi sto čtyřicet sedm. Už máš ve vědomí ono slovo. Náš rozum je z kosmionů.“

IV

Chci vyházet z vlastního vědomí harampádí podezření, všechno smetí rozumové hniloby. Nablýskaná paměť je začátek každého štěstí. Myšlenky vlečou ve svém řečišti staré větve, prohnilé kmeny, plevel, zátky a mastné skvrny, proto se musí vždycky pročišťovat, aby v nich mohl být znovu život.

Nejlehčí je říct: dost, už se nebudu podřizovat starým představám a cizím dogmatům. Ale v člověku vždycky zůstává nějaká stopa minulosti, přesvědčení, které si nekoupil za vlastní peníze. Nemůže prozkoumat tento svět od začátku do konce, aby se přesvědčil, že má pravdu: musí věřit i jiným. Oni zkoušejí, domnívají se, trpělivě nanášejí výsledky do grafů, řadí do pouček a principů, z nichž člověk musí vycházet a věřit jim.

Potom se sice ukáže, že jejich pravdy nejsou jeho pravdami, ale přesto se nedokáže odpoutat od jejich nedostatků.

Jeden můj přítel říká: lidstvo se skládá ze dvou polovin. Jedna je zralá hodit ji rovnou do smetí. A s trochou námahy se k tomu dopracuje i ta druhá. Je skeptik, nevěří nikomu, ani sobě ne. Je to ospravedlnitelné, nevěřit sám sobě? Samozřejmě že nikdo jiný neklame člověka tak nestydatě, jako jeho vlastní mozek. Lže mu s drzostí profesionálního lháře, ale dělá to vkusně, podmanivě, protože spekuluje s tím, že jste si blízcí.

Vidíš, já svému mozku ani doteďka nemůžu uvěřit, že existuješ. Mám dojem, že jsem si tě vymyslel, abych řekl sám sobě všechny tyto věci. Sám sobě.

Víš, z čeho mám největší strach? Z knihoven. Nekonečné řady vzorně srovnaných svazků, bezedné krabice s časopisy a dokumenty mohou vyvést z rovnováhy i tu nejstabilnější psychiku. Hřbet s čísílkem, hřbet s čísílkem – jeden vedle druhého v úděsných řadách a mezi deskami napěchované myšlenky, fakta, cifry; ve stránkách je uzavřený a vypreparovaný osud nějakého Homo sapiens sapiens, který si celý život nad něčím lámal hlavu. A na povrchu prach a plíseň. Pokud se nějaká kniha nečte, rychle stárne. Když jsem byl mladý, rozhodl jsem se, že přečtu všechny knihy z městské knihovny v abecedním pořádku. Už dvacet let jsem u písmena A. Chci, aby mi napsali jako epitaf: Tady leží člověk, který celý život četl písmeno A. Je to snad málo: Abel, Ady, Aischylos, Ajtmatov, Aksakov, Alberti, Alkaios, Amado, Ambarcumjan, Amp? re, Amundsen, Andersen, Apollinaire. Je to snad málo? Dospěl jsem k Aristofanovi. A u Aristofana jsem musel skončit, aniž bych někdy nakoukl do dalšího, do Aristotela.

Řekneš, že se stejným úspěchem, nebo přesněji řečeno, se stejným neúspěchem, jsem mohl začít i Britskou encyklopedii, ale já encyklopedie z hloubi duše nenávidím. Hodí se jenom na luštění křížovek. Jednou jsem se zeptal studenta, kdo je to Einstein, a on mi odpověděl: velký německý fyzik 20. století. Právě tohle je encyklopedický přístup.

Co asi teď dělá Kornelie?

Když jsem ji vzal prvně do náručí, byl to čtyřdenní červený a scvrklý tvoreček, skoro jako balíček telecího. Savka tvrdila, že ta naše je prý nejhezčí z celé porodnice. Ta krasavice často zoufale křičela, bolívalo jí bříško, já měl tehdy před aspirantským minimem a toužil jsem strčit ten živý uzlík pod postel. Jednou jsem to dokonce udělal, ale plakala tak, že se mně jí zželelo. Všechno začíná soucitem, ale velké věci přicházejí potom, úplně maličko potom.

Tyhle věci tě vlastně vůbec nezajímají.

Když jsem se díval podkrovním okýnkem na Orion a prvně pocítil kosmickou translaci ducha, uvědomil jsem si, že nedokážeme pochopit nekonečno. Mozek se instinktivně bouří proti věcem, které nemají začátek a konec. Proto vždycky mluvíme o nekonečnu jako o něčem velmi, velmi velikém. A hotovo. Když řeknu studentům, že vesmír je ohraničený, vždycky se ptají: a co je mimo něj? Vidíš, nekonečno nedokážeme pochopit.

V okrajových částech jedné z miliónů galaxií, na jedné nestydatě triviální planetě nedaleko nevzhledného žlutého trpaslíka existují smrtelné bytosti. A pokoušejí se myslet v metagalaktických měřítkách. Je to krásné nebo hloupé? Máme se tím pyšnit nebo se za to stydět? Musíme se pyšnit, říkám já, protože tím překonáváme svou prostorovou omezenost, vystupujeme z řečiště pokusů a snažíme, se nabýt intelektuální rozměry Homo cosmicus.

Musíme se stydět, říká můj přítel, skeptik, protože nikdo nemůže obsáhnout neobsáhnutelné – má velmi rád Kozmu Prutkova; protože vesmír se svou vesmírnou nedůvěřivostí a vznešeností se jenom zasměje našemu ubohému snažení.

Ale člověk vždycky dosáhl své cíle – říkám. Závisí na tom, jaké ty cíle jsou, pokračuje tvrdošíjně on. Když chce mravenec postavit mraveniště, podaří se mu to. Kdyby chtěl vyřešit nejjednodušší diferenciální rovnici, nedokázal by to. Ale já se nedám: protože je to mravenec, protože nemá vědomí. Vědomí? opakuje přítel. Nerad vedu spor s takovými neurčitými pojmy.

Někdy se přistihnu, že nemám protilátky proti jeho pesimismu. Závisí snad skutečně všechno na tom, jaký cíl si zvolíme? Nebo řekněme, jakou máme šanci? Jestli lidstvo hodí dvě šestky – aby se zachránilo a nevyčerpalo se – tak se snad cíle stanou dosažitelné. Musí je tedy hodit! Pokud se přirozeně zaměří na obsáhnutelný kosmos a předvídatelnou budoucnost.

Spor pokračuje, dokud Savka nezavolá: pojďte do kuchyně, jídlo vám už vystydlo!

V naší kuchyni je útulno, Savka dokáže vyhřát i severní místnosti. Je vidět trojici kopců, kdesi pod nimi teče Marica a rozkládá se veletržní městečko. Říkám si, že jak vejdu do kuchyně, vyléčím se.

Podívej se na něj – pokračuje můj přítel – prý studuje předvídatelnou budoucnost, ale nestanovuje koeficient předvídatelnosti. Na tu otázku je třeba se podívat statisticky, vyjít ze současnosti, a to není ani tak lehké ani tak optimistické.

Je to zajímavé, nad tím by se měl člověk zamyslet. Ale vždycky se najde někdo, kdo řekne: marš do kuchyně.

Marš do kuchyně, říká ten někdo, jsi celý zmrzlý!

Tohle ti povídám proto, že chci z vědomí vyházet všechno smetí pochybností, co se tam nakupilo za těch čtyřicet let. Mám být spokojený? Stal se ze mě fyzik, profesor, doktor, mám hodnou ženu, hezkou dceru, teplou kuchyň, moje kosmiony jsou něčím podložené. A v posledních dnech, jako finále, setkání s jinou formou rozumu. Ne každý toho může tolik dosáhnout.

„Ironizuješ sám sebe. To ti dodává sílu.“

Sílu potřebuju, jen abych vydržel tu bolest. Za chvilku přijde vrchní sestra s koňskou dávkou opiátu a přenese mě do poloexistence, kde se nedá odlišit sen od skutečnosti, kde je vždycky šero a kráčí podivná dlouhonohá stvoření s křivými nosy. Někdy vidím palmy, exotické profily, nějaké děvče – snad bohyně nebo Tahiťanka – sklání své křehké tělo, chci políbit obrysy jejích chodidel, konečky prstů, úplňky kolen, ale ona mizí, jakmile natáhnu dlaně. Ne, nemizí, jenom mává rukama a já vidím, že je to šedý holub, který se na mě dívá svýma hnědýma očima a vrká: nikdy víc!

Nechci opiáty, musím si zachovat krutou jasnost myšlenek. Není čas na přeludy, na blouznění v polospánku, mozek musí být chladnokrevný skalpel. Sestřičko, nechtě mi mou bolest. Když bude nesnesitelná, zavolám vás, slibuju.

Co říkáte, sestřičko? Ale, mluvím sám se sebou. Ano, nahlas. Vykládám si s vlastním svědomím. A se svým kosmionním polem. Že tomu nerozumíte? Já taky ne, tak natož pak vy… Na shledanou sestřičko.

Tak jsme zase sami dva. Musíš to vydržet, potřebuju vyházet z vědomí všechno smetí.

Vždycky jsem tušil za zády čísi kroky a v očekávání si sedal obličejem ke dveřím. A nakonec sis přece jen přišel popovídat. Budeš tedy poslouchat, viď, vždycky něco někomu povídám, pořád se svěřuju, ať jsem kdekoliv. Člověk se potřebuje svěřovat – hlavně sám sobě.

„Ty mluvíš se mnou.“

Zapomínám, že ty nejsi já, že jsi někdo jiný. Nechci přijmout tvůj způsob života.

Řekl jsem život? Jsi živý? Živí se rodí, rozmnožují, umírají. Ano, rodí se, žijí, umírají. Mluvím prostě s nikým.

Řekl jsi, že rakovina je nutná, na ni umírají jenom vyvolení, protože je stupněm k nové dokonalosti. A každý z nás má šanci stát se tím, kdo bude celý z rakovinných buněk. Tohle všechno vím, ale není mi to k ničemu. Proč jsi to řekl? A to o kosmionním poli – proč?

Příliš mnoho shody okolností – právě já mám rakovinu, právě já objevil kosmionní pole, právě já mluvím s tebou. Není to divné?

A nemám právo nikomu nic říct, vid? A kdo by mi taky uvěřil. Budem tedy pokračovat, ještě můžu…

Překvapuje mě ta dokonalost kolem mě, dokonalost všeho živého, a to všechno se vytvářelo samo! Před miliardami let se jakési podivné chemické zrníčko vydalo ke světlu, přesvědčené o svém dobrém počátku. Kdo mu dal sílu bojovat? Potom to zrníčko v sobě objevilo tolik energie, že se chtělo rozdělit na dvě. To je celé tajemství: život je v tom, mít sílu zříct se sám sebe, všechno popřít, rozpadnout se kvůli budoucnosti. Kámen a hlína to nedělají, ale malé zrníčko bojuje s časem a klíčí. Není to úžasné?

Všechno směřuje k chaosu, světová uspořádání se rozpadají, kdežto v buňce je to opačně. Člověk musí být velmi silný, aby se dokázal obrnit proti nejkrutějšímu faktu, proti tomu, co jediné nelze odvrátit. A aby ze snahy po dokonalosti udělal smysl a cíl, navzdory narůstající entropii.

„Stavět se proti okolnostem, které tě stvořily a na nichž jsi závislý – tomu říkáš dokonalost? Jít proti nim se směšným sebevědomím toho, kdo je tu jen chvilku?“

Tomu já říkám sebevědomí!

„A když jsi nashromáždil nejvíc dokonalosti, v určitém okamžiku se rozptýlíš do molekulárního chaosu a uvědomíš si, že chaos je neporazitelný.“

Máš pravdu, je to tak. Padesát nebo sto let člověk zmenšuje dokonalost přírody, aby zvětšoval svoji. Hromadí tu dokonalost v sobě a potom – konec. Ale existuje něco krásnějšího, než umřít z přemíry dokonalosti?

„Existuje. Neumřít.“

Krátce před smrtí mě tatínek zavolal k sobě, vzal mě za ruku a rozplakal se. Celý život páchl rybinou, jódem a chaluhami a určitě i větrem, ale já už zapomněl, jak voní vítr. Můžu rozlišit všechny asistenty podle dezodorantu a všechna vína podle vůně, ale vůni větru jsem zapomněl. Tehdy se tatínek rozplakal a řekl: dvaaosmdesát let, chlapče, to je jenom začátek života. Na okamžik se odmlčel a pak dodal: ale klidně můžou být i konec.

Už jsem ti řekl, náš mozek nepřijímá nekonečné věci, hlavně ne nekonečný život. Chce, aby všechno mělo začátek a konec, aby mohl dát smysl onomu rozpětí, co je mezi nimi.

Jednou tatínek vyjel kvečeru na ryby, ale od břehu začal foukat vítr a on se pozdě do noci nevrátil. Maminka zapálila oheň, aby se měl podle čeho orientovat a čekala. Tehdy jsem dlouho pozoroval její osvětlený obličej, jasně se rýsující na černi nebe, po němž se míhala světla a stíny. Nikdy jsem neviděl nikoho krásnějšího než byla maminka. Úzké rty, řecký profil, oči ve tvaru vajec racků; nikdy se v jejích očích neobjevila pýcha a zloba. Byla to žena smířená s osudem, žena rybáře.

Řekl jsem jí: maminko, vypadáš jako ta paní v kostele, co drží v náruči kudrnaté dítě, ale okřikla mě: mlč, to je Panna Maria. Nevěděl jsem, co je to za Pannu Marii, ale těžko byla tak krásná jako maminka.

Ráno, když se tatínek vrátil, se prvně přede mnou políbili.

I ji si osud vyvolil, jenže u ní experimentovali s krví.

Vždycky jsem se bál toho, sedět vedle umírajícího člověka. Když tatínek ztichl a já pochopil, že sbírá síly, aby odešel, vyšel jsem si zapálit cigaretu. Jsem podlec? Ptám se tě, jsem podlec? Mohl jsem být vedle něj! Ale bál jsem se spatřit poslední stahy prsou, vytřeštěné oči, ubohou snahu rukou uchopit polštář, zachytit se něčeho z tohoto světa, udržet se na něm, být tady ještě aspoň pár minut. Proto jsem si vyšel ven zapálit. Za chvilku maminka vykřikla a já pochopil, že se tatínek nemohl udržet, prsty mu sklouzly, pustil se.

„Z antientropienu se stal entropien.“

Víš, co je to Werner-Bondarevův efekt? Je zaznamenán už dávno. Kolem umírajícího nastává ohromný výboj energie, jakýsi nesmírně intenzívní mrak neznámých polí. Jako by člověk v okamžiku smrti explodoval, vyhodil do povětří svůj život. Jako mohutný jaderný hřib neznámých sil, které chytnou od jeho posledního vydechnutí:

Zhruba před deseti lety jsem o tom četl v Science Tomorrow a byl jsem šokovaný. Dělali prý masový výzkum na klinice srdečních chorob. Psalo se tam, že Werner-Bondarevovo pole pokřivuje dráhu protonů a narušuje mikrovlny. To je všechno.

„Nejsi unavený?“

My, co máme modré oči, sneseme víc bolesti. Jenom se pitomě potím… řeže to, řeže… Chtěl jsem se zabývat Werner-Bondarevovým efektem v nekonstantních prostorech. „Skutečně půjdeš z druhé strany ohrady.“

Ty o tom efektu víš? Poslyš, musíme se dohodnout jednou provždycky: nemáš právo mlčet! Hříšníci se zpovídají ne spravedlivým, ale odsouzencům na smrt, protože ti po popravě odnesou jejich hříchy přímo do nebytí. Odsouzenec na smrt je nejrychlejší poštovní vůz. Pouze já budu znát pravdu a budu vědět nejvíc ze všech!

„Nashromážděná záporná entropie a rostoucí entropie vesmíru na sebe vzájemně působí výbušným způsobem.“

Entropie a entropie? To není možné. Musí se přece změnit v nějaké pole, v nějakou hmotu.

„Mění se v kosmionní pole.“

Ne, ne! Kde je zvonek na sestru? Něco ve mně hoří. Něco se zapálilo. Přesně tady, na prsou. Nějaká ruka mě tam svírá, pokouší se všechno zevnitř vymačkat. Musím jít ven. Svítí tam slunce? Ruce se mi třesou. Ne, nechci do kosmionního pole, to není možné! To je vlastnost prostoru a nemůže mít s námi nic společného. Uměle jsem si ho vymyslel, jenom kvůli dizertaci, jenom kvůli slávě, je to hypotéza a nic víc! Řekl jsem si: a proč by se delta el nemohlo blížit nule? Nemá to opodstatnění, nevidím žádný smysl. Kvanty prostoru, vlny prostoru a najednou – Werner-Bondarev!

Počkej! To znamená, že když člověk nebo zvíře umírá, vřazuje se do koloběhu neživé přírody, ale veškerá nashromážděná entropie se mění v kosmiony? Ale vy přece jste kosmionní pole, ne? Znamená to, že žijete z energie naší smrti? Okupovali jste prostor a živíte se úsilím organické přírody, obíráte její zbytky, které zahrabáváme půl druhého metru pod zem, jako draví ptáci po větvích vesmíru…

„Tak to rozhodla příroda – přesouvat energii z vaší formy do naší.“

Emilija měla pravdu – to strašné přišlo. Chci příliš mnoho. Když to tak musí být, tak ať to tak je. Ptám se: proč? a sám si odpovídám: a proč ne?

Bolí mě to. Kde je sestra? Musím si přes sebe něco přehodit, v zahradě je zima. Sotva hýbám nohama, sotva dýchám. Jenom přemýšlím a přemýšlím! Sestro, chci morfium! Chci vidět palmy a Tahiťanku. Chci dýchat, nic jiného. Vůbec nic jiného!

Mám strach, kosmionní pole. Ahoj. Čekáš? Nebudu tě dlouho trápit:, měj chvilku strpení, chci pro tebe nashromáždit víc dokonalosti, moc, moc jí nashromáždím. Hostina je blízko, budeš mě mít. Já zůstanu tady a zapojím se do koloběhu, bude ze mne tráva, humus, mikročástice. Tak to bude miliardy let. Pěkné, viď? Já, který se nestal ideálem z rakovinných buněk. Je to přirozené, že člověk odejde, ale bojím se. Skutečně se bojím, protože to nechápu. Počkej chvilku a budeš mě mít, slibuju ti to. Tobě i ostatním. Vlastně vy nemáte zájmena. Žijete si prostě tak, bez „já“. Ale já jsem já, ještě chvilku budu, potom si vezmeš všechno, bez toho, z čeho se stane humus, naplníš si svůj energetický zásobník.

Ne, není pravda, že tě nenávidím, prostě jsi mi nějak protivný. Ale i ty jsi závislý na vnějšku, viď? Všichni jsme závislí na vnějšku. No dobře, ještě chvilku. Jako by to mohlo skončit jinak. Všechno tohle vím, ale nechápu to. Nechápu to!

Jak jsi na tom, entropie ve mně? Jsme připravení změnit se v kosmiony?

Přece jen se stáváme rozumem. Srdce mi sotva bije, tiše, tiše, skoro ho neslyším… Proč ho neslyším?

Když to musí být…

Přestože na setkání autorů sci-fi, uspořádaném v době Světové výstavy v Ósace, bylo Bulharsko uvedeno mezi deseti zeměmi světa s nejrozvinutější fantastikou, není u nás příliš známá. Snad je to tím, že ani u nás není tento žánr na výsluní pozornosti, snad i tím, že v Bulharsku nemá příliš dlouhou tradici.

Jeho počátky jsou spojeny s povídkami Svetoslava Minkova z 30. let, jež jsou svým laděním blízké pracím Karla Čapka – nepočítáme-li Georgiho Ilieva a jeho spíš pokus než zvládnutí této tematiky v románě O-Kors, který v nepatrném nákladu vyšel roku 1930. A potom až roku 1941 román Když neexistoval člověk Dimitra Angelova, autora, který této tematice zůstal věrný i v prvních poválečných letech a snažil se o to, aby jeho práce plnily také funkci poznávací a popularizační, na což pak navazovali i autoři další.

Poválečná léta jsou vůbec již obdobím rozvoje tohoto žánru, který se ubíral zprvu převážně cestou dobrodružné fantastiky určené především mládeži (jistou předzvěstí byly v třicátých letech romány Elina Pelina Jan Bibijan a Jan Bibijan na Měsíci), kde podstatným faktorem byl napínavý děj, někdy spojený i s prvky detektivními. Ale jak už to bývá, jen nejlepší práce dodnes obstály ve zkoušce tohoto i krátkého času – dětské nemoci se nevyhýbají ani literatuře.

S výraznými uměleckými úspěchy se setkáváme teprve v posledních zhruba dvaceti letech, a to zejména v oněch prózách, které nechtějí být pouze oddechovou, poutavou četbou, ale snaží se o hlubší pohled, a vystižení psychologické a filozofické problematiky. Vždyť tento žánr skutečně umožňuje, aby se do něj promítly všechny otázky lidského bytí. Třeba let do jiných galaxií je po technické stránce bezesporu nesmírně zajímavý, může být i námětem vrcholně dobrodružným – mnohem závažnější jsou však všechny lidské problémy, od kterých se člověk nemůže odpoutat a nechat je prostě na Zemi, nemluvě pak o těch nových, které ještě nikdo nezažil:

Náš výbor je průřezem bulharským sci-fi posledních let a snaží se ho zachytit v jeho různorodosti tematické i stylové. Zastoupeni jsou autoři, kteří jsou představiteli tohoto žánru – což je především Ljuben Dilov, u něhož sci-fi není jenom ojedinělý nebo okrajový jev, ale prostupuje celou tvůrčí dráhu, Z celkem dvaceti jeho knih je devět vědeckofantastických. Dilov je i autorem stěžejního díla bulharského sci-fi vůbec, románu Let Ikaru, který byl odměněn mezinárodní cenou a který bulharská kritika řadí vedle Vesmírné odysey Arthura Clarka.

Dilov je také jediný z autorů, zastoupených v tomto sborníku, jehož práce vyšly knižně i u nás – výbor povídek Ještě jednou o delfínech, román Karneval bude zítra a slovensky román Břemeno skafandru. (Kromě těchto prací vyšly z bulharské sci-fi česky knižně pouze povídky Pavla Vežinova Modří motýli, od téhož autora novela Bariéra a novely Atanase Nakovského Zastavený déšť.)

Pozorností, kterou ve svém díle sci-fi věnují, se k Dilovovi řadí Vesela Ljuckanovová a Svetoslav Slavčev, a dá se předpokládat, že i autoři, kteří se sci-fi debutovali – Agop Melkonjan, Ljubomir Nikolov a Tošo Ližev – mu zůstanou věrní. Vedle nich jsou zařazeni i prozaici, u nichž těžiště tvorby tkví jinde a ve sci-fi jen hostují, ať už ojedinělou knihou (Velička Nastradinovová) nebo ojedinělými povídkami (povídkář Georgi Veličkov, humorista Miron Ivanov).

Scí-fi se ovšem v Bulharsku věnují i autoři další – za všechny jmenujme alespoň Pavla Vežinova, Alexandra Gerova, Atanase Nakovského, Emila Manova – jejichž jména se v našem výboru neobjevují buď proto, že jejich povídky česky knižně už vyšly, nebo novely přesahují svým rozsahem možnosti tohoto sborníku.

Ludmila Nováková