LIDÉ ZE SOUHVĚZDÍ LVA

SBÍRKA SF POVÍDEK

Alžběta Serberová

KRASOJEZDKYNĚ

Přišli pozdě, představení už bylo v proudu. Skrčení a všelijak zprohýbaní se dostali na svá místa a posadili se. Martin obhlédl manéž, Lukáš vtáhl vzduch. Toužil po pachu pilin a zvířat, po velikých žlutých lvech. „Jsem zvědav, jestli budou lvi,“ řekl. V manéži se právě producírovali psi – toho největšího a nejštíhlejšího trenér v jednu chvíli úplně natáhl a nosil ho tak kolem dokola. Bylo to ošklivé. Pak ovšem diváci zpozorněli: psi, ovládaní jediným trenérem, začali provádět v manéži hotové divy. První scénka byla hasičská: hořel maličký domeček a tým psů hrál hasiče. Všechno probíhalo nad pomyšlení dokonale – dokonce to vypadalo, že trenér nemá vůbec nic na práci. Psi lítali, pumpovali, vynášeli z hořícího domečku oběti (husa a kohout), stavěli žebříky, napínali plachty, dávali umělé dýchání, řídili záchranné vozy i stříkačky, vypořádávali se se vzpouzejícími se neukázněnci; nakonec, po zdařilém zvládnutí požáru, objeli triumfálně manéž na vozech a vesele zvonili. Děti v hledišti nadšením řvaly, dospělí uznale zírali. Trenér se uklonil, psi za břeskného pochodu dechovky odpochodovali. Přišel klaun, ale všichni spíš mysleli ještě na ty psy. Jak byli dokonalí a jak to působilo divně. Lukáš navíc zjistil, že mu už ani éterický vzhled třpytivých artistek nepůsobí taková muka, jako když mu bylo deset. Vůbec byl sám sebou a cirkusem, kde byl zhruba po dvanácti letech, dost zklamán. Jako by se nemohl a neuměl už vpravit do toho dávného pocitu rozechvění, napětí a úžasu nad tajemným, soběstačným světem cirkusu.

Trochu ožil, když klaun vytáhl z kufru panenku. Byla veliká jako člověk a byla hadrová. Pořád padala. Ať ji klaun chtěl posadit, postavit, složit, vždycky mu spadla. Měla plavé copánky a úžasně naivní, sladký výraz tváře. Tahal ji za hadrové nohy div ji neroztrhl, skládal ji a balil nohama za uši, do uzlíčku, snažil se ji natáhnout jako tkaničku a svinout do kufru, ale pořád to nešlo. Pak panenka najednou vstala, sundala si paruku a rozhodila dlouhé, rovné, krásné černé vlasy, a byla to skutečná živá dívka, maličká a elastická, a když shodila šaty panenky a zůstala jen ve stříbrných plavkách, hlediště vzdychlo, protože byla snědá a nádherná jako dítě z Havaje všichni si předtím mysleli, že to je doopravdy loutka. Sklidila ohromný potlesk. „Třeba budou až po přestávce,“ řekl Lukáš. „Kdo?“

„Přece lvi.“

„Pořád s těma lvama. Psi byli náhodou dokonalí.“

„Až moc,“ řekl Lukáš.

Posledním číslem před přestávkou byla vysoká škola, „kterou předvede Miss Nata Green“, jak ohlásil konferenciér. Nata byla opravdu zelená – a nevýslovně vzrušující. Měla bílého koně, vlasy doopravdy zlaté, nakrátko ustřižené, a zelené šaty, které se od bělouše ostře odrážely; jejich sukně, tak obrovská a dlouhá, že zakrývala celý hřbet koně, vytvářela představu (když se člověk díval na koně z profilu), že jezdkyně ke koni odevždy navždy patří.

Lukáš ohromeně pozoroval právě tu sukni. Celé šaty, vzdušné jako zelený oblak, byly prvotřídní, ale ta sukně, složená celá z kanýrů a sahající koni až pod břicho, byla fantastická. Taky jízda byla perfektní. Kůň tančil valčík, sarabandu, ukračoval v neuvěřitelně drobných krocích, přiklekával s nesmírným půvabem a tak lehce, jako by si klekla žena. Graciézně zvedal kolena ve všech těch obtížných pasážích, kterým laik nikdy neporozumí a které musí být pro koně i jezdce ohromná dřina. „Klasa,“ řekl Martin. Lukáš kývl. Lehounce držela otěže, sukně se ani nepohnula, a jestli vedla koně pohyby nohou pod dlouhou sukní, musela to dělat tak jemně, až se to svou neznatelností podobalo spíš výdechům než pohybům. Hudba zahrála tuš, dívka vysoko vyzdvihla koně, ten zaržál a pak oba tryskem zmizeli.

Byla přestávka, vyšli ven. V dětství se nabízela prohlídka zvěřince – ze zvyku bloudili kolem šapitó, ale klece se zvířaty tu nikde nebyly. Zato byla vidět mezi maringotkami spousta automobilů – v měsíčním světle se leskly a vypadaly velmi neskutečné.

Pak, najednou, ji uviděli znova. S běloušem přijížděla po Letenské pláni – jako by se kůň náročnými drobnými krůčky unavil a ona ho chtěla náležitě prohnat, projížděli spolu tryskem nádherní a osamělí křížem krážem pláň. Pak obklusali několik chryslerů a porschů zalitých měsícem. Lukáš s Martinem stáli.

„Co to vyvádí?“

„Co by. Projíždí se,“ řekl Lukáš a fascinovaně pozoroval tu anachronickou krásu koně a dívky na pozadí nočních tramvají. Měla pořád ty zelené šaty, přes ramena nějaký svetřík. „Je už po přestávce. Měli bysme jít,“ řekl Martin. „Jdi sám,“ řekl Lukáš. „Musím si s ní promluvit.“ Chvilku bylo ticho.

„Třeba to není Češka,“ namítl Martin. Lukáš pokrčil rameny. „Tak ahoj.“

Chvilku se loudala mezi řídkými břízami v pozadí Letenské pláně, pak kůň náhle vyrazil a zase tryskem se pustil přes písčitou pláň mezi bíle natřenými fotbalovými brankami. Zíral na to okouzleně. Aby se ujistil, že to je pravda, otočil se na opačnou stranu. Nerušené, svítivě plynula doprava po široké třídě Obránců míru, v domech svítila okna, vozidla skřípala, svištěla, houkala, po chodníku přešlo tu a tam pár chodců, nějaký chlapeček sám vysoko vyhazoval míč k nebi. Protože dívka byla na volném prostranství pláně a Lukáš mezi maringotkami, které byly obehnány nízkou, červeně natřenou mříží, přehoupl se přes nejbližší a vykročil směrem k ní. Kůň už šel pomaleji. Svetřík jí spadl s jednoho ramene, široký, průsvitný zelený rukáv vlál v měsíčním světle. Neskutečně tiše vybuchovaly od kopyt koně gejzíry písku. Přemýšlel, jak ji oslovit, aby mu neujela. Ale vypadala klidná, tak klidná a světlá v měsíci, že nakonec na to přestal myslet, došel k ní a řekl:

„Mám obavy, že nastydnete. Je už chladno.“ Podívala se na něj a usmála se. Kůň stál. Pozoroval Lukáše velikým, vlhkým a moudrým okem s obrovským bělmem. „Jsem tak zvyklá,“ řekla a Lukáš byl hrozně rád, že mluví česky.

„Vaše jízda se mi ohromně líbila,“ řekl a opatrně pohladil koně na krku. Bělouš frkl. „Netušil jsem, že vás najdu tady venku.“

Popotáhla koni uzdu.

„Potřebujeme se občas trochu proběhnout,“ řekla, natáhla se dopředu a dlaní sjela koni po čele.

„Ovšem nastydnout byste mohla stejně. Co kdybych vás pozval někam poblíž na grog. To takhle k podzimu nikdy nemůže škodit,“ navrhl a díval se na ni nahoru. Byla krásná. Tak divně, vážně, dětsky krásná, v měsíčním světle celá jako plavené stříbro, s velikýma tmavýma očima a průsvitnou pletí, která bíle svítila.

„Tak dobrá,“ řekla. Tiše se při tom smála. „Já tady počkám. Než dáte koně domů,“ řekl a pak se lekl, jestli se jí tím „domů“ nějak nedotkl, když nemá kamenný dům a všechny ty náležitosti jako ostatní lidé. „Můžeme jet hned,“ řekla a upřeně se na něj dívala. Měla ohromné rty. „Víte, jak vypadáte? Jako poručík. Z nějakého ruského filmu.“

Zasmál se a trochu se vypjal. Pak zase znormálněl. „Vy… toho koně neodvedete?“ zeptal se. Zakroutila hlavou a narovnala si svetřík na obě ramena. „Když vám to nebude vadit, projde se se mnou,“ řekla. Bičík si záhadným, skoro nepostřehnutelným pohybem zasunula někam do toho průhledného rukávu.

„Naopak,“ řekl a opravdu byl nadšen. „Ještě nikdy jsem nešel na grog s dívkou na koni. Je to senzační. Nesmíte ale jet moc rychle.“

A tak šli a Lukáš měl malou chviličku pocit, že se mu to zdá. Dívka jela vedle něj na koni po písku, on šel vyasfaltovanou cestou, po pravici měl ulici a všechnu dopravu, vlevo měsícem zalitou pláň, dívku a podivné šelestění kopyt v písku. Kůň šel nadmíru ukázněně, lehoučce a pomalu – dívka by nemohla jít lehčeji, s větší grácií.

„Vy se opravdu jmenujete Nata?“ zeptal se. Napravo od nich jezdily večerní tramvaje a lidé v nich uvnitř, ve světle, vypadali jako v akváriu. „Natálie.“

Podíval se na ni vzhůru.

„Jste náramně krásná, Natálie,“ řekl a pohladil koně. „Jak se jmenuje on?“ Ještě pořád jí neviděl ani kousíček nohou. Trochu ho rozrušovala představa, jaké má asi boty. Jestli střevíčky, cvičky anebo jezdecké holínky. Představoval si holínky a to z velmi jemné kůže, smetanově bílé. „On? On je taky Natálie,“ řekla a podívala se na něj. „Kam na ten grog jdeme?“

„Na Špejchar. To máme nejblíž. Vzhledem k tomu, že jste tak málo oblečená. To víte, že bych vás jinak vedl o moc dál.“ Zasmáli se. Písek skončil. Natálie s koněm vjela na trávník a tak šel po něm taky. O kus dál byl sice chodník, ale museli by se motat mezi auty na parkovišti, takže takhle to bylo mnohem lepší. Tráva byla ještě zelená a voněla. Bělouš se v jednu chvíli zastavil a ukousl si. Natálie počkala. „Já jsem Lukáš,“ řekl a díval se na koně, jak trhá trávu. Natálie seděla zpříma, jen maloučko nakloněná kupředu – ohromila ho křivka koňské šíje a to, jak z ní nádherně vyrůstala dívka, před sebou maličký chundel zelené látky, jak měla sukni vpředu shrnutou – obejel ji pohledem celou, tu krásnou hlavu na pozadí nebe s měsícem, pak ramena, rovná a křehká záda a pak zase celou tu nevídanou sukni, táhnoucí se koni až po ocas. Byla v nich, v nich dvou, taková neskutečná krása. a ladnost, až zatajil dech.

„Už nikdy nebudu moct jít na grog, abych si nepřipomněl tohle,“ řekl.

Podívala se na něj vážně, pak se usmála. Ten úsměv mu něco připomínal, nějakou tvář nebo kresbu, možná obraz. Došli na křižovatku. Bylo tu rušněji než na pláni, lidé se za nimi ohlíželi. Hrdě se vypjal. Kopyta na chodníku hlasitě klapala, bylo to jako hudba.

Zadní zahrada byla zavřená, obešli tedy roh. Doufal, že bude otevřeno v přední zahradě venku – vlastně to byl jedinečný nápad, vzít ji sem, kde se může pít i venku, dovnitř do hostince by se s koněm nevešla. A přivazovat koně a nechat ho někde na ulici, to by asi neudělala, napadlo ho. „Ani jsem nevěděla, že tu je tak pohodlný hostinec,“ řekla Natálie a rozhlížela se ze svých výšin. Bylo tu vážně hezky. Za zeleně natřeným plůtkem byly stoly a lavice sbité z tlustého dřeva, napravo od nich kiosek. Vzpomněl si, jak tu s kamarády trávil několik letních nocí a najednou mu, tím koněm a dívkou, přišla ta hospoda tak závratně krásná a významná, až se toho lekl.

„Nemáte hlad?“ zeptal se. Vešla i s koněm vrátky do zahrady. a zůstala stát u stolků. V kiosku byl chlapík v bílém plášti i a brýlích. Vážně si prohlížel Natálii i koně, pak popaměti bezcílně přeskládal nějaké čokolády na kupičku. „Hlad ne. Děkuju,“ řekla. Kůň si odfrkl. „Dva grogy. Půl napůl,“ řekl Lukáš. „Myslím půl rumu a půl vody. Proti nastydnutí.“

Muž v kiosku vážně a důstojně kývl. Hned vedle okénka měl vařič. Stála na něm aluminiová konvice s vodou. Voda pořád vařila a proužek páry unikal okénkem ven. Vedle ve velikém rendlíku pomalu opékal buřty.“Pro koníčka nic?“ zeptal se, když nalil do skleniček rum a sahal po konvici s vodou. Bylo vidět, že má jeden zlatý zub. „Pro koníčka?“ zeptal se Lukáš a otočil se na Natálii. Zavrtěla hlavou.

„Opije se z mýho grogu,“ řekla a zase se usmála tím úsměvem, který mu něco připomínal a on nevěděl co. Vzal dva grogy – vypadaly báječně zlatě a stoupala– z nich pára. V chlapíkově budce slabě hrálo rádio písničku z filmu Podraz. V zahradě u stolku seděli dva mládenci se sportovními pytli a hokejkami přes ramena. Jak přišel kůň, ztichli a pak si šeptem začali něco vyprávět o zvířatech. Bylo to všechno moc krásné. Natálie ve své výšce pila grog jako princezna, bělouš stál zaposlouchaný do nějakých svých, jen koním slyšitelných zvuků, bez pohnutí, jako by věděl, že jeho paní drží v jedné ruce tlustou skleničku, ve druhé lžičku a míchá. „Bezva, co?“ řekl Lukáš. Sedl si na jednu lavici, srkal svůj grog; cítil, jak ho rychle opájí, a díval se na Natálii a koně. „Bezva,“ řekla a přimhouřila oči. Tady, ve světle, které lezlo okýnkem kiosku, byla zase v normálních barvách, ne tak bílá a plavá jako tam na pláni, skutečnější a zase ohromnější, velikánská na koni mezi normálními věcmi. „Jsem v hrozným nebezpečí, že se zamiluju,“ řekl Lukáš. „Do vás a do koně.“ Dívala se na něj chvilku vážně, pak zakroutila hlavou a dopila grog.

„Nechcete ještě něco? Třeba něco sladkýho,“ navrhl. „Děkuju. Bylo to výborný. Už musím jet zpátky. Hledali by mě.“ Dal skleničky na odřený, vikslajvantem potažený pult. Chlapík v brýlích byl o něj z druhé strany opřen lokty a bez hnutí se díval na Natálii. Pak řekl:

„Kdyby tu vedle nebyl ten cirkus, tak mám dojem, že jsem zpátky v dětství.“ A pořád se na ni bez pohnutí díval. Vyšli ze zahrádky. „Je vám trochu teplo?“

„Je mi báječně,“ řekla. „Měl jste ohromnej nápad. Jen aby se teď kobylka nemotala.“ Zasmála se.

Kráčeli zpátky Letenskou plání. Jakmile vykoukl nad stromy měsíc, zase tak neskutečně zbělela ona i kůň, zase tak záhadně se vytvořila jakási hráz mezi ulicí, kterou teď měli vlevo, a ostatním světem, kde tichounce, lehce a tajuplně mlčenlivě kráčelo zvíře a jezdkyně.

Zpáteční cestu ušli v naprostém tichu. Zastavili se před ohradou cirkusu.

„Nechoďte ještě pryč,“ řekl a položil dlaň koni na krk. Dívala se někam přes pláň, pak chvilku za ohradu – byla vysoko a tak jistě viděla všechno, co se uvnitř děje. Zřejmě ji to dovedlo k rychlému rozhodnutí. „Tak dobrá. Protože mi připomínáte toho ruského poručíka.“

„Byla jste do něj zamilovaná?“ zeptal se a nevěděl, co ho bolí víc, jestli ta otázka anebo tajemný, neznámý svět tam za ohrádkou mezi maringotkami, kde zahlédl na šňůře nějaké dámské prádlo a zaslechl útržek rozhovoru v neznámém jazyce. Bílou tmou se mihl maličký ponny, jako by utekl před spaním a teď ho někdo volal tlumeným hlasem. U jedné maringotky byla veranda a svítila tam zavěšená lampa. Pod lampou seděla stařena a v ruce šila. Muž v zelené bundě odemkl mercedes a něco v něm hledal. Neuměl si dobře představit, že tady taky žije ona, že na šňůře tulácky visí její prádlo, šaty a punčochy, že žehlí v maringotce a třeba taky jezdí chryslerem na nákup, k holiči… bylo v tom trýznivé, nesourodé kouzlo a úžasný smutek.

„Natálie,“ řekl zoufale a pohladil jí paži v tom zeleném heboučkém rukávku.

„Byla jsem do něj zamilovaná. A ještě pořád jsem,“ řekla a podívala se na něj těma krásnýma očima. Zářily smutkem a moudrostí.

‚A proč tedy… proč tedy nežijete s ním?“

„To… to nešlo.“

„Protože jste u cirkusu?“

„Proto taky,“ řekla.

Šli chvilku mlčky mezi břízami, po cestičce ke schodům s výhledem na Prahu. Nejasně si přál svést ji až dolů do Prahy, do ulic města, aby viděla a věděla, že mu její cirkusáctví vůbec nevadí, klidně až na Václavák by chtěl jít s ní a s jejím koněm. Procházeli asfaltovými cestičkami parku na Letné. Kopyta klapala, stíny a svit měsíce vytvářely nová zákoutí plná stesku a krásy. Byl podzim, kůň šlapal po listí a další vždycky padlo do ticha nezvučně, takový nad pomyšlení tichý pohyb, jako sen. V parku skoro nikdo nebyl. Když potkali nějaké milence, většinou se zastavili a tiše se dívali na koně i Natálii, tiše a s jemným úžasem, který vlastně ani tak moc úžasem nebyl, protože v jejich lásce přece bylo všechno možné, všechno jemné a mimořádné patřilo k jejím zázrakům. Osamělý chodec v brýlích se zastavil a začal hledat po kapsách cigarety. Došli až k hlavnímu schodišti. Natálie zastavila koně a dívala se dolů na Prahu. Zářila v tenké noční mlze, zářila vlastními světly a měsícem.

„Je krásná,“ vydechla Natálie tichoučce a ani se nepohnula. Byla jako socha, nesmírně tklivá a nádherná socha nad městem.

„Vy jste smutná, Natálie,“ řekl a byl taky hrozně smutný. „Někdy,“ řekla a pokrčila rameny. Využil toho, že stála s koněm o pár schodů níž a natáhl k ní ruce. Přesto byla velmi vysoko, dosáhl jí jen k útlému pasu v těch tenoučkých zelených šatech. A najednou, skoro ještě dřív, než se toho pasu dotkl, sklonil kůň hlavu a současně předníma nohama poklekl, takže Natálie se snížila. Držel uzounká ramínka a pak tu bílou tvář ve dlaních, díval se a díval, usmívala se a on najednou věděl, odkud ten úsměv zavřenými rty zná, byl to prastarý, smyslný a moudrý úsměv krásy, jaký měla Nefretete a potom všechny egyptské posmrtné masky, jaké se dávaly královnám do sarkofágů.

Opatrně ji políbil. Voněla jakýmsi jemným parfémem a trochu pilinami a koněm. Zatočila se mu hlava. Nadechl se a znova stáhl tu tvář k sobě a kůň klečel na štíhlých nohách, tak lehce a prostě, jako by si klekla žena. „Natálie. Natálie,“ zašeptal. Opatrně, lehce se pokusil stáhnout ji k sobě dolů, dolů s koně, stáhnout ji a sevřít celé to štíhlé zelené tělo, celou tu neskonalou něhu s ústy královen. Ale seděla pevně. Otřela svoji tvář o jeho, trochu vzdychla a kůň vstal z kleku. Kolem šli nějací lidé, veselá parta z kina, která se něčemu smála. Když uviděli koně a dívku, zmlkli, ale prošli kolem bez poznámek a Lukáš si najednou uvědomil, že Natálie a kůň působí neskutečně a zároveň možně jako nějaká scéna z Felliniho, že všechno je možné, dokonce ta největší fantastičnost a krása byla ve skutečnosti možná a to byla láska.

„Natálie, prosím vás,“ zašeptal. „Musím se vás ještě dotknout. Ať si klekne,“ zaprosil a pohladil koně. Usmála se a pak řekla:

„Já si kleknu,“ a kůň opět s tou grácií zlomil štíhlé nohy na schod, Natálie sama vztáhla ruce a on do nich vstoupil jako do vody, jako do zeleného moře se stříbrnou hladinou. Líbal ji tak dlouze, až skoro ztratili dech; líbal ji, a aniž si to uvědomoval, najednou vší silou táhl to lehoučké tělo dolů, ale ono stáhnout nešlo a Lukáš si najednou v rukách a v jejích ústech uvědomil něco podivného a strašného – nevěděl co a řekla to ona, když se mu vysmekla a zůstala s jeho hlavou v dlaních.

„To nejde, poručíku,“ řekla tiše a pořád se na něj zblízka dívala.

„Co… nejde?“ zašeptal ohromeně a kolena se mu málem podlomila.

„To nejde… sundat mě s koně.“

Ohromením ustoupil o dva schody výš. Kůň si také stoupl a stáli tam spolu, ta neskutečně nádherná a strašná socha na schodech. „To… to přece není pravda,“ řekl zoufale. Je, je to pravda,odpovídal mu současně jeho mozek, proto ta grácie, neskutečná, proto tak dokonalá jízda, to není kůň, to je ona, všechna ta jemnost a lehkost a… hrůza. Vytáhla z rukávu bičík a hrála si s ním. „Vy… vy nemáte nohy?“ zeptal se. Sestoupil zase k ní, ale bál se na koně nebo dívku sáhnout. Ruka se mu chvěla ve vzduchu.

„Nemám. Vlastně mám. Čtyři,“ řekla. Lehce zvedla pravou přední, pak levou. „Nemusíte se bát. Žádná bájná záležitost.

Prostě nepovedený pokus profesora Ewanse.“

Zkoprněle si sedl na kamennou zídku u schodiště.

„Co – že?!“

Pokrčila rameny.

„Tak jak jsem řekla. Budu už muset jít.“

Vstal. Opatrně položil třesoucí se ruku na její tenkou krásnou paži.

„Ale… to přece… Natálie. Vy žertujete.“ Zakroutila hlavou a řekla: „Nežertuji. Je to tak.“

„A nějak… nějak se vám pomoct nedá? Nějak zpátky…“

„Nedá.“ Otočila koně – vlastně: otočila se a nesmírně graciézně, až se na to skoro ani dívat nemohl, vystupovala zpátky do schodů. V jednu chvíli se zastavila a dívala se na něj dolů. „Můžete mi přece tleskat v cirkuse. Nebuďte smutný.“ Pomalu stoupala a zasunovala si bičík do rukávu. „Natálie,“ zašeptal. Zastavila se nahoře na schodišti. Byla bělostná a líbezná s tou sukní, kterou s koněm splývala a bylo to všechno k zbláznění. „Ahoj, poručíku,“ řekla, chvilku nehybně stála a pak se dala do trysku.

Stál ochrnutý ještě chvíli a pak mu v hlavě cosi blýsklo a on znova uviděl ty nadmíru inteligentní psy, ty přespříliš inteligentní psy –

Vyletěl po schodech nahoru. „Natálie! Natálie!“ křičel. „A co ti psi?! Ti psi?? Natálie! Ti psi!!!?“

Pláň Letné, plná měsíčního svitu, byla prázdná. Od maringotek cirkusu SVĚT se nesla tichá noční hudba.

Václav Kajdoš

KURUPÍRU

(1)

Chraplavý hlas hulákal opilé nadávky. Alan svraštil čelo. „Manoeli,“ zavolal a setřel štiplavý pot. „Manoeli…“ opakoval. Měl by vyjít ven, ale nechtělo se mu zpod moskytiéry. „Hňupi, mezci, proklatý dobytek…“ vypočítával hlas venku vlastnosti veslařů s pedantickou důkladností. Alan si povzdychl. Opravdu by měl vyjít ven a zarazit Spencera. Zatraceně, kde je ten negr… Cítil, že se ho zmocňuje podráždění, a to ho rozladilo. Venku Spencer pokračoval v klení, vynalézaje stále oplzlejší a hrubší nadávky. Pěkný společník… Alana začínal dopalovat. Byl si ovšem vědom nebezpečí, jaké ohrožuje dva bělochy uprostřed bílého místa na mapě – ani hadi, dravci či divoši, ale nervy.

Ovšem, nesmí se rozčilovat… „Manoeli…“ zařval. Venku ustala litanie Spencerových nadávek.

Do škvíry ve vchodu stanu nahlédla tmavá tvář a zářivý úsměv.

„Kde se pořád motáš?“ řekl Alan unaveně. Černochův úsměv se ještě více protáhl. „Senhor Spencer se moc zlobí,“ řekl potěšené. „Moc,“ dodal. „Kávu?“ Alan se proti své vůli usmál a přikývl.

„A proč se zlobí?“ Už v Manaosu ho Spencer odpuzoval, sám by si ho nikdy jako společníka do pralesa nevybral… Pokrčil rameny, co se dalo dělat, když mu Webster přiložil nůž na krk. Nebuďte blázen, Brackforde, hučel starý, ten chlap financuje většinu nákladů expedice a je entomolog. Do řemesla se vám plést nebude, to máme vyjednáno.

Alan si povzdechl. Pravda, do jeho botanického výzkumu mu Spencer nemluví, ale ty věčné tahanice s veslaři jsou únavné – ten chlap má nesnesitelné chování…

„Proč se zlobí seňor,“ opakoval otázku. Černoch si sáhl za ucho, vylovil odtud cigaretu a vtáhl kouř.

„Indiáni se nechtějí hnout dál do kopců, říkají na řeku a domů… Proto se zlobí…“ naklonil se vpřed, vyvalil oči a přitiskl prst na ústa. „Kurupiru,“ zašeptal. „Oni se bojí kurupiru…“

Vždycky když se veslařům nechtělo dál, dovolávali se lesních duchů. A tohle Spencer nemohl pochopit. Alan měl lepší metodu. Namísto aby se hádal s domorodci, nebral lesní duchy na vědomí a čekal. Jakmile mužům došel tabák a cigarety, zmizeli i duchové.

„Pošli mi sem Umarúa,“ řekl Manoelovi, usrkuje kávu. „Po večeři,“ dodal.

Tábor ležel na břehu jednoho z četných menších přítoků Xingú. Tady pod kopci voda ubíhala příliš rychle, než aby se v ní drželi aligátoři a kajmani, Umarú opravdu umí vybrat místo, jen co je pravda… Těsné u tábora se lesní stěna zakusovala do šafránového nebe zpeřenými listy palem. Po večeři vyšel do stanu Umarú. Byl to rozložitý muž s plochou tváří, z níž zíraly úzké štěrbiny očí. Posadil se na zem a sklopil zrak.

Mlčky přijal nabídnutou cigaretu a vdechoval kouř pomalými, vážnými tahy.

Alan řekl: „Umarú se bojí kopců?“ Divoch mlčel.

„Umarú se bojí kurupiru v kopcích?“ Muž vyfoukl kouř a zahodil zbytek cigarety do trávy před stanem.

„Tam,“ pronesl zvolna, opisuje rukou velký oblouk, „tam nahoře je zlé místo…“

Alan trpělivě čekal. Indián pokračoval. „Bílý muž jde za smrtí, ale moji muži chtějí žít.“

Hm, takhle je to tedy… Alan si vzpomínal na bezmála deset měsíců ve společnosti tohohle člověka. Procházeli bažinami mezi jedovatými hady a pavouky, brodili se v říčkách plných piraní a elektrických úhořů a Umarú se nikdy nevzepřel. „Ty a já,“ řekl Alan. „Jsme přátelé.“ Indián pokývl hlavou. „Já znám Umarú a Umarú zná mne,“ pokračoval. „Proč se Umarú bojí?“

Indián natáhl ruku, Alan do ní vložil novou cigaretu a připálil mu.

„Ta země za kopci je špatná… je tam kurupiru.“

„Jak vypadá?“

„Je to pán lesa,“ řekl, „a posílá smrt… Moji lidé nechtějí do kopců.“ Vzhlédl na Alana. „Umarú půjde, když ty budeš chtít, ale moji lidé nechtějí…“

Alan mu před dvěma měsíci, zpocen úzkostí, prořízl velký bolák na noze a Indián se od té doby na něho díval jako na zázračného lékaře všech pozemských strastí. „Umarú není baba,“ dodal.

O hodinu později třídil Alan ve svém stanu poslední úlovek – několik cypripedií, dvě či tři dendrobia a jedno překrásné odontoglossum. Orchideje přesně vzato nebyly jeho obor, ale stále se dobře platily a tak je opatrně ukládal do cínových krabic vystlaných vatou. „Spíte, kamaráde?“ ozvalo se zvenčí. „Ale ne, jen pojďte dál, Spencere…“

Do stanu vstoupil čahoun s narudlým strniskem. Beze všech okolků se posadil na polní židli. Oči mu zběžně přejížděly po hřbetech několika knih na otevřené bedně, po matně se lesknoucím mikroskopu v rohu stolu a po botanickém nářadí rozesetém na stole, nic jim neuniklo. „Věčný študent, jak se tak koukám,“ prohodil. Alana ovanul ostrý závan whisky. Byl rád, že nesdílejí společný stan. „Pořád studujete a pořád nejste dost chytrý,“ šklebil se vetřelec. „A to se o vás říct nedá…“

Spencer na okamžik strnul a potom se rozřehtal. „Zatraceně vtipný, což? Doktore, doktore, tohle se vám povedlo… Takový vtip by se měl zapít…?“

„Čaj je pro vás slabý a líh mám pro jiné účely,“ řekl Alan. Spencer mávl rukou a vytáhl z kapsy poloprázdnou láhev. Postavil ji na stůl, sáhl do druhé kapsy a vylovil odtamtud dvě malé skleničky.

„To abyste věděl, jaký je Jack Spencer kamarád…“ Alan chtěl v prvé chvíli odmítnout, ale pak se rozmyslel a napil se. Spencer ho pokradmu pozoroval. „Není špatná, což?“ zabručel. „Tuhle mi přibalila babička, jen tak, aby se mi nestýskalo po domově…“ a znovu se rozřehtal.

„A co dělají vaši brouci? Nebo jsou to mravenci?“

„Žijí a množí se – jako lidé,“ dodal. Usrknul a drže poloprázdnou sklenku před ústy, strnule se zahleděl kamsi do rohu stanu. „Zatracená práce,“ vyhrkl.

„Napijete se?“ obrátil se na Alana a bez otálení mu nalil. „Věřil byste, chlapče, že ti hnědí holomci se odtud nechtějí ani hnout? – Ani hnout – ne a ne.“

„Neměl byste tolik pít – udělám vám černou kávu, chcete?“ Ale Spencer ho neposlouchal.

„Mají strach, holota… A právě teď mě chtějí nechat na holičkách, právě teď, když stačí natáhnout ruku… Víte, Brackforde, jak je člověku, kterého přes ni vždycky praštili, sotva ji natáhl?“ pokývl hlavou a pokračoval. „Tak si tedy pamatujte, že s Jackem Spencerem to bylo odjakživa takové – kdykoli natáhl ruku, hned ho přes ni praštil nějaký nafoukaný bastard…“

„Podívejte se, Spencere, tady je ta káva a dejte si pohov.“ jeho společník do sebe mechanicky převrátil šálek a Alan použil nestřeženého okamžiku k tomu, aby vyhodil nedopitou láhev ven, do tropické noci. „A ti barevní darebáci si postaví hlavu zrovna teď, jako na zlost…“

Spencerův obor jsou mravenci, tvrdil Webster, ale ať si Alan lámal hlavu sebevíc, ne a ne si vzpomenout na entomologa toho jména… Mravenci – a zrovna tady, v těchto končinách jsou jen běžné druhy. „Je to těžké,“ říkal tehdy starý profesor. „Přimlouval se za něho Lyndall z filadelfské univerzity, nemohl jsem dost dobře odepřít. Kromě toho nám hradí dvě třetiny výdajů, nezapomínejte na to…“ To byl ovšem pádný argument. Když před několika měsíci ztratil tolik cenného materiálu v těch peřejích a oba čluny k tomu, přišel Spencer jako na zavolanou, hrom aby do toho…“A co vy, doktore, co bude s vámi?“ zeptal se náhle Spencer.

„Co by bylo? S tím, co mám, se pěkně otočím na podpatku a vypadnu.“

Spencer pokýval filozoficky hlavou.

„Zkrátka, Jack Spencer udělal své, Jack Spencer může táhnout k čertu.“

„O čem to, k sakru, mluvíte?“

Muž naproti němu se zašklebil.

„Nic ve zlém, kamaráde. Vy jste skončil, a tak se na mne můžete vykašlat… Jako ti barevní holomci…“

„Nechtěl byste mi laskavě říct, co znamenají ty vaše narážky?“

Spencer nejistě vstal a zívnul. „Jen si nehrajte na neviňátko… Nejdřív shrábnete prachy a pak adijé…“

Alan se sotva ovládal. „Nepletete si mne náhodou s veslaři? Jaké prachy?“

Muž s rudým strniskem vysunul spodní čelist. „Zaplatil jsem veslaře na půl roku, nakoupil zásoby a benzín pro čluny. Na vaše jméno je v Manaosu uloženo dva tisíce dolarů. A mister Webster je přejal pro vás osobně.“

Alanovi se dělaly mžitky před očima, musel zatnout pěsti, aby je tomu lumpovi nenacpal do nazrzlé rozchechtané tlamy. Tak Webster ho prodal, jako se kdysi prodávali na jihu negři… To není možné, kmitla naděje, ten chlap lže – ale zase… Co udělá Alan, když je to pravda? Přece se nepostaví proti budoucímu tchánovi a nezostudí ho před kolegiem univerzity – To neudělá, věděl Alan. Právě tak dobře jako tenhle darebák.

Unaveně setřel pot z čela. „Co ode mne chcete?“ Zrzoun si zvolna zapálil lulku a znovu se posadil. „No vida, konečně rozumné slovo,“ zabafal a řekl: „Víte, kamaráde, o vás mi řekli, že to s těmi hnědými darebáky umíte jako málokdo.“

„A co tedy?“

„Dělají mi potíže, nechtějí dál. Ani za prachy,“ dodal Spencer. Alan pokrčil rameny.

„To si mám hodit náklad na záda a šlapat za vámi?“

„Ne, vy je jen přemluvíte, aby to ještě pár dnů vydrželi, to je všechno.“

Alan se usmíval. „Ale jděte, taková maličkost. Co je to, přemluvit dvacet Indiánů poblázněných strachem, aby to vzali ještě dál, do kraje, kde je smrt?“ Spencer sotva pohnul rty. „Blbost“

„Dejme tomu. Ale ti lidé věří, že za kopci žije kurupiru. Podle jejich názoru je to ďáblova země a oni tam nevkročí, ani kdybyste je zasypal penězi…“

Spencer se k němu otočil. „A tu právě přicházíte do hry vy. Přemluvíte je – tak či onak – aby zítra nastoupili cestu.“ Alan si rozvážně zapálil cigaretu.

„Ovšem, v tom případě byste mi musel udat pořádně závažný důvod.“ Spencer se zašklebil a natáhl přes stůl dlouhou tlapu. „Plácneme si?“

Alan si ruky nevšiml a řekl. „A zapijeme to?“

„Kde je whisky?“ zeptal se podrážděně Spencer. Alan ukázal do tmy před stanem.

„Zatraceně,“ zaklel jeho společník a vyklouzl ven. Vrátil se s novou nenačatou lahví a zlomyslně se usmíval. „Kdepak, na Jacka jste krátký, chlapče. Ten když si zamane, že přítele uctí, tak ho uctí a nikdo mu v tom nezabrání…“

„Nemyslíte, že by postel byla více na místě?“ Spencer se rozesmál. „Nejdřív práce, potom zábava, stará zásada mé babičky… Tak tady to máme,“ povzdechl si, pozvedl sklenku a zhluboka se napil.

„Tak,“ řekl potom. „Tak se na to, doktore, podívejte. Copak si myslíte, že to tu máme?“ zeptal se, rozkládaje na stůl před Brackforda mapu. „Takovou mám taky,“ odvětil Alan.

„Počkejte,“ vykřikl najednou a sklonil se nad stolem. Spencerovi hrál kolem rtů nepatrný úsměv. „Tohle je naše tábořiště, tady poslední vesnice Guaraniů, tady brod, bílé skvrny… no ovšem, všechno jako na té mojí…“ vzhlédl tázavě na Spencera. „Jenom se dobře podívejte.“

Alan si sejmul brýle a začal je rozpačitě čistit. Bylo slyšet bzučení nočního hmyzu, zdáli dunělo kvákání obrovských žab jako pohřební bubny. Otevřenou skulinou vchodu k nim nahlížel kus temně modrého nebe se zářícími hvězdami, na druhé straně řeky se černal les. Obrovské světlušky se opile kolébaly tmou jako modrobílé květy. Indiáni u ohňů tlumeně hovořili.

„Tohle je zajímavé – ty šipky.“ Ano, na mapě se skutečně rozbíhaly malé zelené šipky, tak slabé, že je na první pohled ani nepostřehl. Alan sáhl po zvětšovacím skle a prohlížel si mapu centimetr po centimetru.Druhý muž obešel stůl, usadil se naproti a přehodil nohu přes nohu.

„Poslyšte, to jste kreslil vy?“ zeptal se Alan. „Hádejte…“

„Vážně.“

„Docela vážně, doktore.“

„To tedy znamená, že vy sám…“

„To neznamená nic, ale chcete-li, ptejte se, možná, že si vzpomenu.“

Alan se zamračil a vrtěl zaraženě hlavou. „Je to podivné.“

„Je.“

„Ty šipky se rozbíhají na všechny strany jako paprsky z jednoho bodu.“

„Skvělý pozorovací talent, chlapče.“

„A ten bod je v kopcích…“ pokračoval Alan jako pro sebe.

„Teď jste uhodil hřebík na hlavičku. Na vaše zdraví, Brackforde,“ pozvedl druhý sklenku.

Alan si pedanticky upravil brýle, odsunul židli a stoupl si zády ke vchodu do stanu.

„Co to znamená, Spencere?“

„Půjdete se mnou, když vám to řeknu?“ Alan pokrčil rameny. Začínalo se ho zmocňovat podráždění a zároveň nesmyslná zvědavost. Zvědavost zničila už mnoho skvělých chlapíků… Přikývl.

Spencer spokojeně zamručel. „Tak já vám to tedy povím. Ty šipky označují směry, kterými v posledních letech táhli mravenci.“

(2)

DALO TO pořádnou práci, přemluvit veslaře k další cestě, ale Alan ji s pomocí Umarúa zvládl. Zmocnilo se ho vzrušení, jaké dlouho nepocítil. Nevěděl, co má Spencer za lubem, a nedělal si iluze.

Zpočátku po několik dnů pluli proti proudu řeky, tři vydlabané čluny s pomocnými motory zdolávaly jen s obtížemi stále prudší proud. Blížili se k horám, vzduch zde byl chladnější, než ve skleníkové džungli na dolním toku. Řeka si razila cestu mezi sráznými svahy pokrytými neproniknutelným kobercem vegetace. Safíroví a rudí papoušci se míhali mezi větvemi a spletí lián, sluneční meče protínaly zelené šero a zářily na šarlatové nádheře orchidejí naprosto nevídaných druhů, jako duhové paprsky poletovali vzduchem drobouncí kolibříci. Přírodopiscův ráj… Alan přestával litovat svého rozhodnutí. Řeka se dala zvládnout jen s nejvyšším vypětím veslařů, kterým pomáhaly motory pracující na plné obrátky. Několikrát denně přenášeli těžký náklad přes peřeje a klesali vysílením u večerních ohňů. Potom se údolí rozšířilo v rozlehlou dolinu. Řeka tu opisovala ostrý zákrut, esovitou smyčku. Utábořili se v ní a vytáhli čluny na břeh.

Bylo žhavé odpoledne a nad mýtinou se chvěl vzduch v duhových vírech. Bylo cosi podivného v tomto místě. Alan se nemohl ubránit neklidu – a přece se krajina ničím nelišila od jiných míst – táž prudce letící řeka, táž stěna lesa na druhém břehu, táž vysoká tráva…

Ostatní na tom nebyli o nic líp. Spencer se choval ještě nepřístupněji a hruběji k veslařům, Umarú odpovídal na otázky krátce a neochotně, ba i veselý Manoel ztratil humor a vrhal přes řeku plaché pohledy. „To není dobré místo, pane,“ říkal. Alan zavrtěl hlavou a díval se chvíli na veslaře, kteří dokončovali stavbu Spencerova stanu. Pracovali spěšně a každou chvíli se neklidně ohlíželi.

Ale ovšem, že si toho nevšiml dříve… Brackford se uhodil do čela. To je ono… Tady, na té mýtině, obkroužené ze dvou třetin řekou, vládlo ticho – naprosté a hrobové. Proto ten divný pocit a nejistota – vida, všechno se dá vysvětlit Počkat, o to právě jde… vysvětlit. Jak vysvětlit to ticho, proč právě tady a právě teď? Zeptal se na to Spencera. Ten cosi zamručel a odvrátil se. Umarú to vyjádřil po svém. „Kurupiru se blíží – tam odtud,“ ukázal přes řeku a starostlivě měřil rychle plynoucí proud.

„Kurupiru?“ tázal se Alan. Neviděl nic než tichou stěnu lesa za řekou.

Indián pokrčil rameny. „Když se duch lesa blíží, přichází mlčení,“ řekl. A nic víc z něho Alan nedostal. Po odpoledním spánku ticho zhoustlo, bylo téměř hmatatelné. A k tichu přibylo cosi nového. Trvalo chvíli, než si uvědomil, co. Ve vzduchu visel zápach, těžce se kladl na tichou krajinu, vnikal do chřípí, dráždivý, nakyslý.

Alan si všiml, že Spencer přechází po táboře a opět a opět studuje svou mapu. Nosiči pod jeho dohledem kopali okolo tábora příkop, rychle a bez odmluvy, jako by jim šlo o život. Do doby dešťů scházely ještě dobré dva měsíce a nic nenasvědčovalo, že by mělo pršet. Zeptal se Spencera: „Čekáte déšť?“

„Něco horšího.“

Spencer mlčel. Dva domorodci stavěli vedle příkopů kanystry s benzínem, jiný postavil doprostřed tábora velkou plechovku s petrolejem.

„Bude dobře, když se svléknete a natřete celý touhle voňavkou,“ řekl krátce Spencer. „Hrome, nemyslíte, že není čas na vtipy?“

„Neblázněte a natřete se,“ vyjel na něho jeho společník. Alan zaťal pěsti. Muži poslouchali Spencera na slovo, páchli petrolejem na sto honů. Alan se otočil a odešel do svého stanu. Asi za hodinu, když slunce začalo klesat k západu, ho probudil zvláštní šelest. Jako kdyby někdo třel v obrovském kovovém kotli miliardy suchých lístečků. Vánek zanášel zvuk do tábora a dál, k mlčící stěně lesa, odkud vymizel všechen život. Rychle si navlékl košili a vyběhl ven. Spencer ho přivítal nedbalým přikývnutím a ukázal mlčky na druhý břeh řeky.

„Co je…,“ vyrazil ze sebe Alan a potom ztratil dech. Proud byl v těchto místech asi dvanáct metrů široký a tábor nad ním ležel asi dva metry vysoko na břehu. Větve a liány, listí a květy v protější lesní stěně zrudly do krvavá a bronzově se leskly v zapadajícím slunci. Ačkoli se nepohnul ani vánek, celá stěna rostlinstva se kroutila jako v křečích. Mlčky se svíjely hrozny rudých květů, jako pod těžkým břemenem klesaly k vodě dlouhé, mnohočetně zpeřené listy palem, rudé jako krev. Někdy se hrozen, bobtnající do široka a těžký jako zralý plod, utrhl a padl do zpěněné vody, která jej rozstříkla po hladině… A nade vším tichý šelest, pronikající ticho a požírající zeleň.

„Mravenci,“ vydechl.

Setkal se již s hejny stěhovavých mravenců, ale nikdy v takovém množství. Myriády hmyzu obalovaly stromy, větve, liány a listy jako purpurový plášť s šíří asi padesáti metrů na protějším břehu. Zdálo se, že jich stále přibývá, bobtnala jimi tráva, keře i pobřežní písek, jako rudé vlny stékali dolů, k vodě, padali do ní a rychle tekoucí proud je unášel.

„Štěstí, že je mezi námi řeka,“ řekl Alan. Spencer se na něho dlouze zadíval. „Jste si tím tak jist?“

„Přes řeku přece nemohou…“

„Já bych na to tak nesázel, kamaráde,“ řekl Spencer a zabafal z dýmky. „Víte, slyšel jsem o téhle roztomilé havěti prapodivné historky…“

Chvíli pozorovali šelestící záplavu na druhém břehu. Zápach, který odtamtud nyní přicházel, byl přímo leptavý. „Když se dají na pochod, nic je nezastaví – leda snad oheň a velká řeka,“ dodal zamyšleně Spencer, chvíli hleděl na řeku a pak vrhl na Alana pohled zpod přivřených víček. „Není vám na nich nic nápadného?“

„Nerozumím,“ vyhrkl Alan. A potom mu začalo svítat. Mravenci, místo aby se dali na pochod ve směru nejmenšího odporu, podle řeky, hromadili se na jednom místě jako čelo postupující armády a to v šíři asi padesáti metrů přímo proti táboru.

„Ani palec od vymezeného směru,“ řekl nahlas Spencer. Nahlédl do mapy a zamračil se. „Jestli se přebrodí, budeme mít co dělat, abychom vyvázli s celou kůží…“

„Nesmysl.“

„Jestli se přebrodí, trošku jim zatopíme,“ řekl nevzrušeně Spencer, jako by ho neslyšel, a vykřikl rozkaz. Indiáni se rozestavili v dlouhé řadě na břehu u vody, v rukou drželi silné klacky namočené do petroleje. Za nimi, mezi řekou a táborem, probíhal mělký příkop. „To pro případ, že by došli až sem,“ zamručel Spencer a jako mimochodem nakopl Manoela, jehož zadek se ocitl v lákavé blízkosti bělochovy boty. Indiáni zamračeně hleděli na řeku.

„Zatraceně, Spencere, tohle je můj sluha a vy se k němu budete chovat slušně, nebo…“ Zarazilo ho černé ústí pistole. Nad ním se usmívala tvář s narudlým strniskem. Spencer ustupoval ke svému stanu, nespouštěje z Alana zrak, a nakopl přitom stůl s mapami, který mu stál v cestě. Listy se rozlétly a snášely se k zemi jako ve zpomaleném filmu.

Umarú ukazoval k protějšímu břehu a jeho tvář byla šedá. Bobtnající vlny vyvřely v obrovské koule. Jako paže tisíciramenného polypa vyšlehly k vodě plamenné jazyky, bleskovými pohyby plynuly po vodě, daleko, daleko do středu zpěněného proudu. Voda strhávala celé chuchvalce a rozstřikovala je jako lesklý bronzový písek. Nové a nové jazyky olizovaly vodu a znovu a znovu byly strhávány do syčících vírů. Byl to úděsný zápas dvou živlů, dvou nelidských živlů, jazyky se sunuly dál a dál, už překročily polovinu šířky toku, nové chuchvalce spletených tělíček vázaly nitky, provázky, motouzy a lana, teď už byly na řeku moc silné. Ani rychlost proudu nestačila, masy mravenců spínaly pevné řetězce, nesčíslné živé mosty. Provazy hmyzích těl se napínaly a kroutily pod náporem vody a na některých místech dosahovaly břehu pod táborem.

Všichni, bílí i hnědí, hleděli na miniaturní a gigantický zápas jako očarováni. Potom s výkřikem seskočil Umarú k řece a uhodil klackem do prvního provazce, který se dotknul země. Rudá stuha hmyzu zakolísala a celý dlouhý jazyk se ohnul ve směru proudu jako luk, nevydržel a prasknul, pokrývaje hladinu červeným popraškem, jiné jazyky se však zachytávaly níž i výš, veslaři do nich bušili klacky a řeka hltala hrozny hmyzích těl, jiné však se zachytávaly nových a nových pletenců a přebíhaly po nich.Zdálo se, že útok mravenců bude odražen, jenže zapomněli na druhý břeh, na hlavní jádro nesmírné armády… Obrovské koule nejméně metr v průměru, se řítily po visutých mostech z mravenců. Svištěly vzduchem a chřestily, některé padaly do řeky a ona je hltala lačně a nenasytně. Jiné dospěly na břeh a první přistála asi metr od Umarúa a rozlila se jako krvavá louže u jeho nohou. Indián uskočil a zaječel, hnal se po příkrém břehu vzhůru k táboru. Nové a nové koule dopadaly a praskavým šelestem na písčitý břeh a rozplývaly se na něm jako bronzové skvrny.

Indiáni spěšně opouštěli první bitevní linii a zachraňovali se velkými skoky přes příkop do tábora. „Benzín,“ vykřikl Spencer. Kdekdo uchopil kanystry a páchnoucí tekutina se bublavě rozlétala do příkopu mezi táborem a břehem. A byl nejvyšší čas, protože první hlídky mravenčí armády již dospěly k vnějšímu okraji příkopu, zatím co nové a nové koule přistávaly na břehu a množily její útočnou sílu.

„Oheň, zatraceně, zapalte to, vy blázne…“ křikl Spencer na ochromeného Alana, střásaje s kalhot oběma rukama proudy lesklého hmyzu. Oheň vzplál jasnými výbuchy a vylétl do výše jako splašený kůň.

Před plamennou hradbou zazněl pronikavý řev. Alan zahlédl vytřeštěné oči v temné tváři a výraz bolestné hrůzy. Černoch uklouzl a byl ztracen právě tak jistě, jako kdyby byl spadl do kotle s vroucí smůlou. Naprosto jasně – neosobně vnímaje každičkou podrobnost dramatu – Alan viděl, jak k němu sluha vztahuje ruce obetkané rudým pláštěm z hmyzu – v té chvíli se podobal veleknězi nějakého fantastického boha. Čadivý kouř zastřel na okamžik výhled a bolestivý řev pohltilo praskání, které zesílilo milióny drobných výbuchů. To plameny požíraly hromady hmyzích těl, která se přiblížila jejich jazykům pod tlakem postupujících zadních řad. Čas plynul jaksi jako mimo vědomí, nové a nové kanystry benzinu stékaly do příkopu a živily uhasínající plameny, ale moc mravenčí armády byla nevyčerpatelná. Pokryli teď říčku jednolitým kobercem, který se vlnil a vzdouval, ale nepovolil. Spodní vrstvy odnášela voda, ale na jejich místa nastupovaly další, zatím co se přes ně valila vítězná armáda jako ničivý oheň.

Benzín došel a na útěk bylo pozdě.

Lidé hleděli zoufale na mýtinu mezi táborem a vzdáleným pruhem lesa. Cesta k útěku byla odříznuta právě takovým kobercem hmyzu jako řeka. Padesát metrů široký proud mravenčího vojska postupoval k západu, osvětlován posledními paprsky slunce. A poblíž nebylo stromů, kam by byli mohli utéct – a stejně by to bylo marné.

Plameny dohasínaly, praskající tělíčka vystřelovala, pukajíce žárem. Vzduchem se šířil odporný zápach – ještě okamžik a bude konec. Všichni budeme jako ta čistě obraná bílá kostra před zevním příkopem, která byla ještě před několika okamžiky Manoelem, pomyslil si Alan. Kostra zatínala holé hnáty do zevního kraje příkopu a byla lehce očazená. Když s praskotem uhasly poslední jazyky ochranného ohně, nastal zázrak. Mravenčí armáda se převalila přes Spencerovu polovinu tábora, požírajíc všechno, co nebylo z kovu. Šustící, chřestící a plíživý netvor o miliónech hlav se valil na několik stop od zděšených mužů, aniž o ně projevil sebemenší zájem

V sevřených řadách postupovali mravenčí válečníci vpřed, nedbajíce řeky, lidí a tábora. Hnali se dál a dál, přetínajíce zákrut řeky jednou přímkou, mířili k pruhu lesa jako purpurový meč anděla zhouby. Za zády lidí se ten živý pruh opět dotýkal řeky a odřezával jim tak možnost úniku. A tento nezájem smrti o živé muže ochromoval více než hrůza.

(3)

NOC MINULA jako můra, nebyl to spánek a nebylo to bdění. Muži se stáhli do nezničené poloviny tábora, kde stál Alanův stan. Upadli do děsivých snů a procitali s výkřiky, chvějíce se a s očima vytřeštěnýma do tmy. Kdyby byli poblíž tábora dravci, měli by lehkou kořist. Naštěstí mravenci zbavili les života na kilometry kolem.

Ráno zazářilo bílou mlhou, do mlhy se vpalovalo rudé oko slunce. Tady v kopcích bylo chladno a muži se třásli a choulili pod přikrývkami. Alanův pohled padl na prázdné kanystry a dva čluny. Třetí, který ležel proti Spencerově polovině tábora, neexistoval. Tam, kde původně byl, se rýsovala v písku podlouhlá prohlubenina.

„Vzali to důkladně, jen co je pravda,“ prohodil Spencer nacpávaje dýmku.

Alan naprázdno polkl. „Viděl jsem už mravence při práci, ale tohle přesáhlo všechno…“

Spencer přikývl. „Lepší než vodíková puma – a lacinější.“ Skupina Indiánů na břehu zahazovala pískem vybílenou kostru a písek šustil po suchých kostech.

Alan si vzpomněl na veselý černý obličej a hrdlo se mu stáhlo. Otřásl se.

Spencer si toho všiml. „Tady máte, chlapče, napijte se, sebralo vás to pořádně.“

„Přišly mu pořádně draho – ty vaše extra prachy.“

„Nu pravda je, že mu jeho osud nezávidím, ale když už někdo, tak líp on než my, ne?“ Napil se whisky a zamlaskal. „Víte, co jste, Spencere?“ zeptal se Alan tiše. „Zatraceně chladnokrevné prase.“

Muž proti němu zbledl. Levá ruka, která nesla zrovna k ústům dýmku, se zastavila na půli cesty a prsty druhé ruky se sevřely. Alan si povšiml, že je porostlá narudlými chloupky. „Měl byste být vyběravější ve výrazech, kamaráde.“ Alan vstal a otočil se k sedícímu muži zády. Mlčeli a mlha stoupala okolo nich, jiskřila ve stoupajícím slunci a tála jako rosný závoj.

„Jářku, taková malá omluva by neškodila, chlapče,“ ozval se chladný hlas za jeho zády. „Jack Spencer snese hodně, ale ne všechno…“

„Táhněte k čertu,“ vyrazil Alan. „Zvláště, když je po ruce,“ zahovořil kdosi vesele za Brackfordem. Oba muži vyskočili a Spencerova pistole zatančila v půlkruhu a ustálila se na hutném stínu, který vystupoval z mlhy jako duch. Byl to ovšem velmi materializovaný duch. Kulatá tvář svítila červení a dobráckým úsměvem. Tvář se smála, ale oči zůstávaly bdělé a chladné. Tropická přílba dodávala tlusťochovi vzhled žoviálního misionáře, zato skla kulatého skřipce podtrhávala pátravý a trochu nepříjemný pohled.

„Kampak, kampak, s pistolkou na čerta?“ zahovořil vyčítavě a pohrozil Spencerovi tlustým prstem. „Ty, ty, ty, že to povím mamince – hihihi… Špatně jste poslouchali pohádky, babička se bude zlobit…“ oči za tlustými skly chladně odhadovaly Spencera, lehce sklouzly po Alanovi a po Indiánech, kteří se choulili u dvou zbylých kánoí. Utkvěly na širokém pruhu po mravenčí armádě a přenesly se na druhou stranu řeky, kde z mlhy vystupovaly čistě obrané stromy a lomily vyčítavě pahýly větví.

„Hoši se tu zařídili pěkně, pěkně, jako na věčnost, jako na věčnost…“ Utkvěl pohledem na malém hrobu a chrčivě se rozřehtal. „I hrobeček si už vykopali, drobečkové…“ Spencer konečně našel řeč.

„Co po nás chcete, strejdo, a vůbec, kde jste se tu vzal?“ Jeho pistole opisovala hrozivé kruhy.

„Co tu chci, co chci? No ne, tohle je dobré, co prý tu chci?“ znovu mu pohrozil a rozesmál se krátkým kašlavým smíchem.

„Tak on se mě, neviňátko uslintané, ptá, co prý tu chci… A co tu hledáte vy, he? Co tu chcete u staré paní Ježibaby, he? Jeníček a Mařenka si zabloudí v lese a ptají se staré dobré babičky, co tu chce…?“ smál se tlouštík, až vytryskly slzy.

Spencer zrudnul. „Držte hubu a přestaňte s pitomými vtipy.“ Masité rty se změnily v úzkou čárku, šedé oči ztvrdly a jejich pohled dopadl na Umarúa a veslaře jako pěst.

„Hej, co tu dělají ti dva bílí?“ Umarú vykřikl a padl k zemi.

„Tak už dost,“ zařval Spencer a zvedl pistoli. Tlouštík krátce zahvízdl a Spencerova pistole poklesla. Zaklel. Z mléčného příkrovu se nořily temné postavy. Slunce zářilo všemi barvami na vysokých čelenkách z peří, po tvářích a tělech se plazily bílé a černé pruhy, úzké oči měřily cizince chladně a nepřátelsky. Asi třicet dlouhých holí mířilo na skupinku před stanem.

Alan zhluboka nadechl. Lesní Indiáni. Až dosud je nespatřil, jen jejich bubny duněly občas v dálce, výhružně a temně. Mužík cosi vykřikl a foukačky s jedovatými šípy se sklonily k zemi. Jeho tvář znova osvětlil úsměv.

„Tak odhoďte konečně tu hračičku, mazánku,“ řekl dobrácky a přistoupil ke Spencerovi. Sotva postřehnutelným pohybem mu odebral pistoli a hodil ji bezstarostně do trávy. Potom si blaženě vzdychl.

„Tak, to nejhorší máme za sebou,“ utkvěl pohledem na stolku se snídaní před Alanovým stanem. „Hleďme, pohoštění na stole, že?“

Beze všech okolků se posadil. Jako pod tlakem cizí vůle vzal Alan Spencerovu láhev a nalil whisky. Mužík vzal sklenku do tlusté dlaně a pozvedl ji.

„Na zdraví pánů…“

„Alan Brackford…“

„… pana Alana Brackforda a…“

„Jack Spencer,“ zabručel druhý.

„A Jacka Spencera… ahm, promiňte, promiňte, tak ne Jeníček a Mařenka…,“ uhodil se žertem do hlavy a zasmál se tence, stydlivě. „Pardon, pardon, vždyť vy už jména máte… Tak tedy Spencer a Bradford, nebo Brackford – Brackford, Brackford…?“

Obrátil se k Alanovi: „Nejste snad – prosím za prominutí – v příbuzenském vztahu s profesorem Jamesem Brackfordem z Pennsylvánie?“

Alan užasl. „Ano, ovšem, byl to můj otec…“

Tlouštík se chytil stolu. „Byl? Znamená to snad, že Jim Brackford…?“

„… zemřel na virovou chřipku před pěti lety,“ řekl Alan stručně.

Mužíkova tvář vyjadřovala opravdový zármutek. „Tak vida, chudák starý Jim… co jsme toho spolu prožili, on a já, můj Bože, už to ani není pravda…“

„Vy jste znal mého otce?“ zeptal se Alan zbytečně. Šedé oči byly čisté a bezelstné jako oči malého dítěte. Alan s úžasem shledal, že se v nich chvějí slzy.

„Jestli jsem ho znal… Chlapče drahý, jako vlastního bratra… Heini a Jimmy, ta jména znal celý Heidelberg…“ popotáhl a otřel si slzy hřbetem ruky, docela nic se nestyděl. „Studovali jsme spolu, ano, ano, a potom jsem si s ním dlouho dopisoval, až do války…“

„Takže vy jste…“

„Ale promiňte, člověk by mezi těmi divochy málem zapomněl na dobré vychování,“ vyskočil a zhluboka se uklonil. „Profesor Heinrich Teufel ve vlastní osobě a – tak říkajíc – ve vlastním potu,“ a opět se bláznivě rozřehtal. Alan si vzpomněl. Ano, ovšem, jak by se nepamatoval na dopisy z Německa, které otec dostával na důkladném pevném papíře. Podivín, říkával otec, když četl Teufelovy dopisy. Znamenitý člověk a vynikající přírodovědec – ale fantastické nápady… Když se blížila válka a Hitler začínal řinčet zbraněmi, vynášel Teufel v dopisech stále nápadněji velikost vůdce a starý Brackford mu postupně přestal psát. Od té doby o něm neslyšeli.

„Otec o vás hodně mluvil,“ řekl opatrně. Tlouštíkovy oči ožily.

„Ovšem, jak by ne, báječný přítel,“ vykřikl a zabodl ukazovák do vzduchu proti Alanově tváři. „A to jste ho neznal v Heidelbergu – obrovský tahoun, čtyři litry moselského za večer,“ zamlaskal obdivem. „Ale na pivo nebyl, na to neměl jazyk,“ pokýval hlavou.

„A nevěřil mi, taky mi nevěřil, chudák starý Jim,“ pronesl smutně. „Ano, Herr Brackford, váš otec byl vzácný člověk a vynikající vědec, ale starému příteli nevěřil, ne… Račte být také entomolog jako on?“ optal se Alana a uctivě naklonil hlavu. Ten ukázal na Spencera.

„Ne, to tady kolega Spencer, já jsem botanik.“ Spencer se usmíval a natahoval přes stůl širokou tlapu. „Odpusťte mi to uvítání, profesore… S tou pistolí jsem to tak nemyslel…“

Teufel prudce zamával rukama. „Ale už na to ani nemyslete.“ Znovu se obrátil na Alana. „Nu, víte, když člověk žije léta mezi touhle sběří“ – ukázal na své divochy – „stane se z něho taky nakonec divoch.“ Svraštil obočí a opřel se oběma lokty o stůl.

„A co tu vlastně, Alane, děláte? – nemáte-li nic proti takové otázce.“

„Ale ne, sbírám tu nějaké ty kytky a toho času funguji spíš jako společník,“ dodal mrknuv na Spencera. Ten se hlasitě rozesmál.

„Nu přibral jsem si Alana jako průvodce, víte? Pořád nevěří, že to s ním myslím dobře,“ řekl. Alan se zamračil. Tlouštíkovy oči přebíhaly z jednoho na druhého, nedalo se z nich nic vyčíst.

Náhle pohlédl na hodinky a vykřikl. Vyskočil a zavolal na své muže. Dva zmizeli a vrátili se za chvilku s větší bednou.

„Promiňte na okamžik,“ řekl Teufel chvatně. Neposlouchaje odpověď, rozevřel bednu a vytáhl z ní nesmírně opatrně něco podobného malé vysílačce. Alanovy znalosti radiotechniky byly ubohé a nebyl by na to mohl přísahat… Profesor chvíli kroutil nějakými knoflíky, pohyboval relátky, vysouval a zasouval dráty, které vyčnívaly z přístroje jako bodliny dikobraza.

Spencer pozoroval profesorovo počínání jako ohař, sklonil se nad Teufelovými zády a tu dostal štulec, až zavrávoral. Chtěl zaklít a sáhl po prázdném pouzdru po pistoli, ale setkal se jen se zuřivým pohledem černých očí.

V přístroji to hvízdalo a bzučelo. Profesor stiskl jakousi páku a naklonil se nad velkou mapou, kterou mu divoši rovněž přinesli. Cosi v ní čmáral a zaznamenával, znovu se zadíval na hodinky a znovu cosi tropil s páčkami a knoflíky. Konečně se napřímil a spokojeně oddychl.

Beze slova vysvětlení přístroj zakryl, složil mapy a vše poskládal do bedničky, kterou jeho lidé hbitě uchopili a nesmírně opatrně odnášeli. Profesor za nimi něco vykřikl. Náčelník, zamračený chlap s korunou zelených pér na hlavě, přikývl a pomalovaní se dali do stavby tábora v bezprostřední blízkosti stanu.

Teufel se protáhl a zapálil doutník. Hovořilo se o všem možném, přírodovědci o bitvě s mravenčí armádou a profesor jim napjatě naslouchal. Zvlášť ho zaujalo, když Alan líčil, jak se mravenci vyhnuli jeho polovině tábora, kdežto Spencerovu zničili.

„Takže vás, Herr Spencer, v oblibě nemají,“ řekl zamyšleně, ale nikdo se neusmál. Spencer jen cosi zabručel. „Nenapadlo vám někdy, pánové, že hmyz vlastně na tuto planetu nepatří?“ Alan se zdvořile pousmál.

„Je zajímavé, kolik rozličných živočišných druhů spolyká jedna biosféra. Jenom tahle planeta jich dovedla stvořit a zničit statisíce, možná milióny. A počítáme-li ty hlavní, vidíme, že nakonec život vyvrcholil ve třech kulminačních bodech. Živá hmota, meine Herren, to je bitva proti entropii – tady na třech, jinde možná na více frontách… Jsou od sebe odděleny nepřekročitelnými hradbami a zároveň do sebe zapadají jako kolečka hodinového strojku. Mohli bychom říci, že jedna skupina podmiňuje existenci druhé. Vezměte si například rostlinstvo. Nebýt jeho schopnosti přeměňovat anorganické látky v organické sloučeniny, nemohli by se uživit ani obratlovci ani hmyz, ovšem, pokud by nezvolili soběstačnost jiného druhu –“ přivřel významně jedno oko – „totiž pokud by se nezačali navzájem požírat a to má své meze… Přitom hmyz nezůstává nikterak pozadu za obratlovci,“ dodal.

Alan byl doopravdy zaujat. „Myslím, že přeháníte, profesore.“

Teufel byl ve svém živlu, tiše se pochechtával. „Obraťme to trochu – jak byste se jevil hmyzu vy, vrchol myslící živé hmoty s jejími velkolepými technickými vymoženostmi…? Jak by se jim asi jevilo – za předpokladu, že by dovedli uvažovat – vaše pramizerné vybavení instinkty, obtížné a zdlouhavé vyhledávání samičky, budování hnízda a boj za uplatnění mezi jinými, stejně uboze vybavenými jedinci…?“

„Ale takhle to přece nemůžete srovnávat?“

„Že ne? V biologickém smyslu je hmyz právě tak vysoko organizovanou součástí života, jako nesmírně starobylou – některé typy, jako mravenci, se nezměnily za milióny let. Je to vlastně prvorozený vládce této planety. Přirozeně, obratlovci v čele s člověkem hmyz předběhli – zdánlivě. Naše nervy a mozek se dovedou báječně vypořádat s mimořádnými nároky, jaké na ně klade okolní světa běh, ale tato dokonalost je draze vykupována zdlouhavým a obtížným zaučováním – věkem dětství a mladostí. Ano, ano, meine Herren, mozek nám předběhl hmyz, a nebýt jeho, nevím, nevím…“

Spencer se zahleděl za řeku do mrtvého lesa. Profesor jeho pohled zachytil a řekl: „Ano, jenom o vlásek, a tato planeta se stala jablkem sváru mezi hmyzem a rostlinami – ty on totiž potřebuje, člověka ne. Člověk by pak pro ně znamenal tolik jako Filaria Bancrofti či jiný obtížný parazit… asi by jej hubili,“ zasmál se.

„Ále člověk má naděje, touhy, plány – a schopnost je uskutečnit. Nikdy by se s takovou rolí nesmířil,“ vyhrkl Alan.

„Jste si tím jist?“ zeptal se Teufel, mhouře oči za silnými skly. „Já ne.“

Alan začal vypočítávat vymoženosti civilizace, které změnily tvář země. „Proti lidské inteligenci a vůli – nemůže příroda postavit nic rovnocenného,“ tvrdil.

Profesor zvedl ukazováček a zvolal: „Ale může, Brackforde – instinkt. To, co člověk dávno opustil a hmyz uchoval a ještě rozvinul… To je velká věc, vědět všechno od počátku – když ji srovnáme s krátkostí lidského života, jehož větší část zaměstnává sbírání informací. A sotva se naučí používat svého nářadí – mozku – putuje to všechno, do hlíny… ne, ne,“ zavrtěl hlavou, „náramně neekonomické…“

Očima se zabodl do poslouchajících. „Přirozeně že se hmyz musel něčeho vzdát, když chtěl přežít. Nu co, vzdal se zdlouhavého učení a přejal snadný a účelný instinkt. Ten jej převedl přes úskalí životního boje a ten jej udržuje. V tom ohledu jsou obratlovci daleko zpátky.“

„Tak mi tedy, k čertu řekněte,“ ozval se rozčileně Spencer, „proč si tu naši zatracenou planetu nevezmou zpátky.“

Profesor ho změřil chladným pohledem. „Dočkejte času. Víte stejně dobře jako já, Spencere, že po téhle stránce je instinkt verdammt neoperativní. Čistě účelové zařízení, pěkně vyběhané dráhy, nic víc… Sám si nedovede dát směr – totiž v lidském smyslu, víte? Zkrátka, hmyz i se svou nesmírnou plodností a instinktem, který svou dokonalostí stojí v jistém smyslu na stejné úrovni jako u člověka mozková kůra, je na druhé straně uboze odbytá odrůda živočichů. Místo aby se naučil instinkty ovládat, dá se jimi zotročit…“

„Ale vždyť si odporujete, profesore,“ promluvil Alan. „Na jedné straně stavíte hmyz na úroveň člověka a na druhé jej odsuzujete k druhořadé roli…“

„Nu a?“ uhodil se Teufel dramaticky do prsou. „Podívejte se na mne – dřív univerzitní profesor a přednosta největšího biologického ústavu v Německu, a dnes…?“ ušklíbl se. „… dnes poustevník, zahrabaný v pralese uprostřed divochů…“ Odmlčel se.

„S hmyzem je to zrovna tak. Dřímá v něm nesmírná síla… je jako spoutaná sopka…“ zahleděl se do prázdna. „A ten kdo ji rozpoutá…“

Brackforda zamrazilo. „Vy,“ řekl váhavě, „vy jste tu na expedici?“

Profesor se zvolna vracel do přítomnosti. „Expedice? Já?“ potom se hlasitě rozřehtal. „No to se ale povedlo, opravdu… Ano, chlapče, na expedici, a už dost dlouho, na to můžete vzít jed. Už od té doby, co vůdce…“ tu se mu oči zúžily podezřením. „Proč se ptáte? A co tu vůbec děláte vy dva? Jak jste se sem dostali?“ vystřeloval otázky jako z kulometu.

Náhle, jako kdyby se vzpamatoval, zavrtěl hlavou a lačně vypil další sklenku whisky. „Promiňte, to dělá to vedro…“

„Říkal jste, že v hmyzu je síla,“ porušil Spencer nepříjemné ticho.

Profesor rázem ožil.

„Ach ovšem, ano… Víte, meine Herren, ten, kdo by jeho instinktu dovedl dát směr, stal by se pánem světa. Ten, kdo by dovedl řídit pochody mravenců, tahy kobylek a jiného hmyzu, měl by v hrsti výživu lidstva. Představte si mračna mandelinek na evropských brambořištích nebo sarančata spásající obilné lány Ukrajiny, Manitoby a pustošící rýžová pole Asie… Jak dlouho myslíte, že by mu obyvatelé těchto zemí dokázali vzdorovat?“

Spencer napjatě poslouchal. „Ano,“ řekl, „jenže věc má svůj háček, jako bakteriologická válka, víte? Dá se sice rozpoutat, ale kdo ji zastaví? Hmyz se bohužel dost dobře nevyzná v jemnostech vysoké politiky a hranice mu nic neříkají…“

Profesor se jen shovívavé usmíval. ‚A jak víte, že neexistuje někdo, koho poslechne?“

Hleděli na něho s otevřenými ústy. „To je nesmysl,“ vykřikl Alan.

„Myslíte?“ zeptal se Teufel.

„Ovšem, nejsou žádné důkazy o tom, že by někdo dokázal ovládat hmyz…“

„Někdo jisté ne,“ zarazil jej profesor krátkým gestem. Ukázal náhle na Umarúa, který se držel opodál s ostatními veslaři. Při profesorově pohybu se Indián zachvěl a jako proti své vůli vykročil vpřed. Profesor se na něho usmíval. Umarú stál a klopil oči k zemi.

„Ty vedeš hnědé muže bílých pánů,“ řekl Teufel. Umarú přikývl. Alan si všiml, že se chvěje. „Tys viděl, jak malí malí rudí sežrali černého muže.“

Indián zajektal zuby. „Ano,“ řekl těžce.

„Ty víš, že malí malí rudí by mohli sežrat tebe a tvé muže i oba bílé muže?“

„Malí malí rudí žerou všechno, velký pane.“ Nikdy mi neřekl velký pane, napadlo Alanovi.

„A koho poslouchají malí malí rudí?“ zeptal se tiše Teufel. Indián několikrát polknul a nakonec vyrazil: „Kurupiru…“

A to, co se potom stalo, si Alan dlouho nedovedl vysvětlit. Umarú, statečný a klidný Umarú, vykřikl náhle a bolestně, jako kdyby ho zasáhl jedovatý šíp, otočil se a rozběhl se pryč, pryč přes pás trávy vyžraný mravenci, přes mýtinu chvějící se v palčivém slunci. Jeho postava se míhala mezi vysokými stvoly, pádila k lesu až zmizela v jeho stínu. Ještě dlouho zaznívaly skřeky vyděšeného muže v lesních houštinách. Indiánští veslaři se schoulili do klubka a naříkali. Profesor na nich spočinul dobráckým pohledem. „Oni mi věří,“ zašeptal.

(4)

VYPADALO TO, jako by se profesor rozhodl utábořit na mýtině na věčné časy. V neuvěřitelně krátké době mu jeho divoši postavili chýši pokrytou palmovými listy. Chýše byla podlouhlá a měla dvě místnosti. V jedné Teufel spal, z druhé se vyklubala moderně vybavená laboratoř. Většinu přístrojů přivezli profesorovi Indiáni odněkud z kopců, na člunech. „Obvyklý entomologický arsenál“ prohlásil Spencer, „ale jinak to tam vypadá spíš na radioamatérskou dílnu,“ dodal. „Ten starouš má výborné styky s civilizací. Prohlédl jsem si tak trochu ty jeho instrumenty. Většinou NSR, samá známá značka…“ Alanovi sice vrtalo hlavou, jak se dostal Spencer, jehož profesor jak se zdálo neměl nikterak v oblibě, do jeho laboratoře, ale neříkal nic. Profesor měl celkem uspokojivé vysvětlení. Všechny potřeby mu Indiáni přiváželi po málo známých cestách, zdálo se, že mezi nimi požívá nesmírné úcty.

Další dny plynuly v poměrném klidu. Večery trávili ve společných debatách. Profesor vzpomínal na dobu svých studií s Alanovým otcem a choval se velmi civilizovaně. Alan několikrát nadhodil otázku návratu, ale Teufel to vždycky nějak zamluvil. Umarú se nevrátil a Alan měl výčitky svědomí. Teufel se smál.

„Prosím vás, Indián se v lese neztratí, to spíš utone ve vodě ryba,“ říkal. „Ostatně, co vám tu chybí? Co potřebujete, máte, a pokud jste mými hosty, nemáte se čeho bát.“ Ten důraz na slůvku pokud byl nepříjemný. Alan uznával, že je profesor v jistém smyslu vysvobodil z nepříjemné situace. Většinu zásob jemu a Spencerovi zničili mravenci a co zbývalo, stačilo sotva na týden. „Mám tam v kopcích menší bungalow,“ říkal Teufel, odmítaje díky. „A co mám, je vám k dispozici. Jsem starý muž,“ povzdechl si. „A starý člověk občas zatouží po společnosti rozumných tvorů. Tohle,“ kývl hlavou směrem k Indiánům, „jsou jen myslící zvířata. Jestli totiž vůbec myslí…“

Alanovi bleskla hlavou vzpomínka na Umarúa a jeho vážný klid, chyběla mu jeho mlčenlivá hnědá tvář a nehybné oči. Ani skutečnost, že ostatní veslaři se k němu přimykali málem jako kuřata ke kvočně, nemohla Umarúa nahradit. Indiány totiž profesor děsil, naháněl jim nepřirozenou hrůzu. Nu což, považují ho za ducha lesa a mají strach, pomyslel si. Jenže v tom to nebylo. Spencerovi se na paty nelepili, jako by vycítili, že profesor okatě dává Alanovi přednost.

Jednou večer, když se chystali na lože, Spencer prohodil: „Tak se mi zdá, kamaráde, že jsme se dostali do pěkné kaše…“

Alan se na něho udiveně zahleděl. „Nerozumím vám.“ Spencer se nedůvěřivě usmál. „Jistě? Nu mám takový dojem, že nás ti profesorovi mládenci s foukačkami hlídají… Nelíbí se mi to.“

Alan si proti své vůli uvědomil, že na tom něco je. Kamkoli se hnul, všude na sobě cítil ponurý pohled profesorových strážců. „Zajímalo by mě, co je na tom pravdy,“ řekl pomalu Spencer, uléhaje pod moskytiéru. „Na čem?“

„Na těch jeho povídačkách.“

„Ale to jsou nesmysly,“ řekl Alan netrpělivé. „Je to prostě podivínský staroušek, můj otec ho dobře znal…“

„Vy jste jehně,“ řekl Spencer prostě. „Žijete si klidně za svým mikroskopem a chodíte sbírat kytky a celý svět vám může vlézt na záda… Copak jste ještě nepřišel na to, že blázni vládnou světu?“

„Máte podivuhodnou znalost lidské povahy,“ řekl Alan kousavě a zhasnul světlo. „Myslím, že je vás pro vědu škoda.“ Spencer se neurazil. Alan viděl, jak se rudá koule dýmky nad vedlejší postelí žhaví a zhasíná.

„Víte,“ ozvalo se ze tmy, „vás je škoda pro život… zatraceně, chlapče, copak si nedovedete dát pět ku pěti?“

Něco v jeho hlase Alana zarazilo. „Jak to myslíte?“

„Hrome, ten chlap je přece válečný zločinec, to je jasné každému kromě vás. Proč by tu jinak tvrdnul uprostřed džungle a divochů? A ten starý mizera se to ani nesnaží maskovat…“ Alanovi to vzalo dech.

„Měl jsem příležitost tak trochu do té jeho kukaně nahlédnout. A nad postelí má krásnou fotografii – chcete vědět jakou?“

„Obvykle se nešťárám v soukromí jiných lidí.“

„… na té fotografii tiskne profesor Teufel ruku kaprálovi s knírkem…“

„Hitlerovi?“

„… a šklebí se přitom jako měsíček. Nevěříte-li, přesvědčte se sám…“

Alan měl sice na Spencerovy slidičské metody svůj vlastní názor, ale musel si přiznat, že na tom, co říká, by mohlo být něco pravdy. Profesor vždycky, když ho navštívili v laboratoři, dveře od ložnice pečlivě zamykal.

Alana začaly napadat různé věci. Za prvé, v Manaosu ho starý nedůvěřivec Webster přemlouvá, aby vzal na výpravu neznámého entomologa. Dále, Spencerův naprostý nezájem o jiný hmyz než mravence – a za třetí jeho čmuchalské manýry.

„A na co si hrajete vy, Spencere?“ Po chvilce mlčení odpověděl hlas ze tmy.

„Podívejte se, vy jehně, třeba si o mně myslíte, že jsem gangster, který vyloupil prádelník vlastní babičce, nebo uprchlý šílenec. Vím, že mne nemůžete ani cítit a houby mi na tom sejde… Protože se situace neočekávaně přiostřila, jsem nucen do jisté míry překročit svou pravomoc a nalít vám víno jen malounko zředěné,“ řekl Spencer. „Tak tedy, Ústav pro biologickou obranu sleduje mimo jiné tahy stěhovavého hmyzu. Zprvu jsme se domnívali, že jde o náhodné popudj, určované místními, po případě klimatickými podmínkami. Šlo nám o to, zjistit určitou periodicitu – například v nájezdech kobylek, sarančat nebo mravenců – z vojenského hlediska to má totiž určitý význam…“

„Ale,“ řekl Alan, „co bakterie, ty přece mají v zabíjení větší praxi, proč se nedržet bakterií?“

„Protože pracují pomalu, chlapče, příliš pomalu – a nejsou řiditelné jako rakety – v tom je ta svízel.“ Odkašlal si a tiše pokračoval. „Asi pět let nám pozorovatelé v povodí Xingú sdělují, že zachytili zprávy o nevěrohodně velkém množství mravenců, kteří se pohybují jednou sem, podruhé tam, ale pouze v jedné rozsáhlé oblasti… Kromě toho, byly tu jisté povídačky mezi Indiány – víte Brackforde, většinou jsou to tlachy, nabobtnají do fantastických bublin a puknou… Jenže v tomhle případě to bylo jiné. Říkali, že v horách u horního toku řeky žije velký duch – kurupiru – a ten prý vyžaduje bezpodmínečnou poslušnost od všech sousedních kmenů. Kdo odmítá poslechnout, je vzápětí vyhlazen nesmírným množstvím mravenců – prostě ti celou vesnici v noci obklopí a sežerou, co se kde hýbe… A víte, co je na tom nejzajímavější?“

„Vy tomu žvástu věříte, Spencere?“

„Poslouchejte přece – tedy, nejzajímavější bylo, že podle dotazovaných leží sídlo ducha přibližně v oblasti, odkud se rozbíhaly zelené šipky na mé mapě… Naše smůla je v tom, že namísto abychom kurupiru překvapili první a podívali se mu na zoubek, zaskočil on nás – a ti jeho hrdlořezi. A to už vypadá zle…“

„Nechápu…“

„Protože, vy jehňátko, pan profesor Teufel, bývalý pověřenec říšské kanceláře v oblasti bojové biologie, má dostatek důvodů, aby nás oba nechal zmizet – nebylo by to poprvé,“ zamručel.

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že nejsem první, kdo touhle cestou šel aby se už nevrátil,“ dodal suše Spencer a obrátil se na druhý bok. Alan ještě dlouho hleděl do tmy, než usnul.

(5)

DRUHÉHO DNE odešel Spencer z tábora do lesa a k obědu se nevrátil. Alana to neznepokojovalo, protože to nebylo poprvé. A konečně, je-li pravda, co sám tvrdil, mají ho přece na očích profesorovi Indiáni. S Teufelem totiž také nebyla kloudná řeč. Celý den pracoval v laboratoři, a kdykoli k němu Alan chtěl, vždycky mu cestu zahradila svalnatá hnědá paže. Veslaři seděli u jednoho ze dvou zbývajících člunů a byli neobyčejně tiší. Odpoledne těžce leželo na mýtině, žhavé paprsky bily téměř pod pravým úhlem kolmo do vždy vztyčené trávy, nad níž se potáceli pestrobarevní velcí motýli a kolibříci jako živé šperky.

Alan byl nervózní, nemohl se soustředit a také ho začínala znepokojovat nepřítomnost jeho druha. Jakkoli mu byl Spencer nepříjemný, přece jen mu byl druhem v osamění lesa. Hodiny kráčely lesem a zanechávaly na něm zlatý prach. Alan ulehl pod moskytiéru. Když se probudil, nastával krátký tropický soumrak. Zapálil acetylénovou lampu a poslouchal žvatlání domorodců před stanem.

Vyšel ven. „Mister Spencer se ještě nevrátil?“ zeptal se. Muži záporně vrtěli hlavami.

Tohle je mrzuté. Jestli nesedí u profesora v laboratoři? Večeřel sám a z profesorovy chýše to pískalo, hučelo a kvílelo. Asi zas experimentuje s tou svojí vysílačkou, napadlo Alana. Najednou ho popadl neklid.

Před dveřmi do laboratoře stál jako obvykle ohromný pomalovaný divoch. Alan si ho nevšímal a zavolal: „Profesore, profesore, na slovíčko…“ Divoch se nepohnul, světlo z otevřeného okna vytínalo do tmy žlutý čtverec. Pískot přístroje ustal a do čtverce padl stín.

„Ale, Herr Brackford,“ ozvalo se z okna. Hlas cosi zavolal na hlídku s foukačkou, Indián poodstoupil a otevřel dveře. Profesor se skláněl nad svým přístrojem a zprvu si návštěvníka příliš nevšímal. Alan se tedy bez vyzvání posadil a se zájmem pozoroval svůj protějšek.

„Odpusťte starému člověku jeho zapomnětlivost,“ zahovořil Teufel. „Byl bych vás už pozval dávno sám… bohužel, objevila se neočekávaná komplikace, nějaké drobnější poruchy…“ hovořil profesor roztržité. Přístroj bzučel jako velký včelín.

„Profesore,“ řekl Alan, „Spencer se nevrátil z lesa.“

Brýle nad přístrojem se zaleskly a buclatá tvář zteplala úsměvem. „Nic víc, můj hochu?“

Alan si odkašlal. „Ne, jen jsem si myslel, že asi budeme musit vyslat do lesa lidi, víte, on se v pralese moc nevyzná, tohle je jeho první výprava…“

„Myslíte…?“ zašeptalo to a zmlklo. Pískot a bzučení náhle ustalo a v tom nenadálém tichu zazněl šepot jako výkřik.

„Tak, to bychom měli,“ řekl Teufel a přistoupil k boční stěně místnosti. Otevřel malou skříňku na bambusových nožkách a zeptal se: „Dáváte přednost skotské nebo Bílému koni?“ Postavil před Alana sklenky, vůně whisky naplnila laboratoř a bolestně mu připomněla Spencera. Proti své vůli cítil, jak se ho začíná zmocňovat strach.

Profesor zvedl sklenku, svazek duhového světla zasršel od skla a kovových hran přístroje.

„Milý příteli, dovolte mi připít na věčnou památku našeho společného přítele – doktora Jamese Spencera, nezápornénutelného člena ústavu pro biologickou obranu, člověka bádavého a svým způsobem bystrého – bohužel, víc než vědě se věnoval šťourání v minulosti poctivých lidí…“ pokýval smutně hlavou Teufel.

Alanovi zmrznul úsměv na rtech, cítil, jak mu po zádech běží perličky chladného potu.

„Profesore…“ vykřikl a sevřel sklenku v ruce takovou silou, že sklo prasklo. Nepřítomné třeštil oči na krvácející dlaň.

Teufel prudce postavil vlastní sklenku na stůl a změnil se v polekanou kvočnu.

„I vy jeden neopatrný, copak to děláte? Víte přece, jak v tomhle podnebí každá ranka zhnisá, copak nemůžete dát pozor? Pořeže se mi tady jako malý chlapec, bože, bože, tihle mladí, ani na chvilku je člověk nemůže pustit z očí…,“ kvokal. Pobíhal sem a tam, omýval ránu kysličníkem a antiseptiky. Naštěstí nebyla hluboká a profesor ji pečlivě ovázal. Bručel si pod vousy. „Kdo to jakživ viděl, takový nešika… No tak, no tak, už to bude, však ono to přebolí, chlapče, no no…“ Oddechl a zazářil spokojeným úsměvem. „A teď se klidně napijeme, tak…“

„Co je se Spencerem?“ zeptal se slabě Alan, přemáhaje nevolnost.

„Ach ano, ta moje hlava…“ odmlčel se profesor, převrátil do sebe sklenku a postavil ji na stůl.

„Váš přítel – je tady.“ Uchopil bezmocného Alana za ruku a vedl ho jako loutku k stěně, u které byla veliká bedna. Plaše se ohlédl po Alanovi, spiklenecky zamrkal a prudce odklopil víko. V pološeru zahlédl Alan špičky bot. Ano, byly to Spencerovy boty, uvědomil si s hrůzou. Odskočil od bedny protože zevnitř na něho hleděly široce otevřené oči – Spencerovy oči – bez obvyklého posměšného výrazu.

Vrávoral ke stolu, těžce se opřel o jeho desku a sám si nalil neředěnou whisky.

„Vy jste ho zabil?“

Teufel přimhouřil oči a přiložil znovu prst na ústa. „Tiše, tiše, ať ho nevzbudíte,“ zašeptal.

Alan jen vrtěl hlavou a tiše opakoval: „To vy, to vy, proč jste to udělal? K čertu, proč?“

Profesor se nad ním sklonil a uchopil ho za rameno.

„No tak, chlapče, to nesmíte, takhle ne…“

Alan se opět posadil a upřel na něho hořící oči. „Víte, co jste; – Vrah, obyčejný podlý vrah…“

Teufel se strnule uklonil.

„Pořád nechápete. On on – on sám… Varoval jsem ho, že je tu moc hadů…“ pohodil divadelním gestem hlavou. „Nedal si říct, prý si dá pozor… Váš vážený přítel byl velice tvrdohlavý,“ sklonil hlavu jako v hlubokém zamyšlení.

V Alanově mozku stále bušila Spencerova slova z posledního rozhovoru. Neměl sebemenší chuť následovat Spencera do bedny. Zdánlivě pokojně srkal whisky a pozoroval profesora. Ten si nasadil brýle, měřil ho zkoumavým pohledem a chlácholivě mu poklepal na ruku. „Nu tak, nu tak… to se někdy stává a tady není hadí uštknutí nic neobvyklého.“

„Proč jste ho dal do bedny?“ chtěl vědět mladý muž. Profesor rozpřáhl ruce.

„Ale božínku, kam jsem ho měl dát, no řekněte sám – v takovém vedru? Ale pohřeb mu vystrojím jak se patří,“ dodal a mnul si ruce.

„Jako entomolog si nic lepšího nemohl přát…“

Alan se roztřásl. Teufel ho poklepával po rameni. „Tak, ale teď hezky na kutě, můj milý, zítra je taky den… A tohle si pěkně spolknete, ne ne, teď hned a přede mnou – tak.“

Vnutil mu hořké tabletky, které spláchnul sodovkou. „A teď si pěkně lehnete a budete spát. Spát, rozumíte?“ Otevřel dveře, cosi zavolal a dva divoši vstoupili do laboratoře, bázlivě se ohlížejíce po černém přístroji… Bez nejmenšího překvapení vzali Alana pod rameny a vyvedli do vedlejší ložnice, kde pod otcovským dohledem profesora ulehl a usnul. Poslední, co uviděl, než se propadl do tmy, byla fotografie, na níž se usmíval omládlý Teufel na Adolfa Hitlera.

(6)

A HITLEROVA TVÁŘ byla také to první, co uviděl, když se probudil. Druhá věc, které si povšiml, kterou ucítil, byl zápach. Nakyslý, strašný a vše pohlcující zápach mravenčí armády. Jako ve snách se ocitl v laboratoři, cítil nesmírnou slabost. Profesor si ho skoro nevšímal, kutil cosi u svého přístroje. Ten lesklý pavouk s desítkami kovových tlapek a spoustou roztodivných páček bzučel a pěl podivnou píseň. Bylo to cosi, co do rytmu tohoto světa nepatří. A všude ten pronikavý zápach… Přistoupil ke stolu, kde stála láhev s whisky, a nalil si. Oheň sklouzl dolů, příjemně to pálilo. Oheň se rozléval žilami a stoupal nahoru od žaludeční jamky. Ještě jednou si nalil.

Bylo příjemné zaplavit myšlenky teplem a zpomalit jejich chod.

Nepostřehl profesorův pobavený pohled. Dokonce ani bedna v rohu, to přechodné pohřebiště špicla Spencera, ho již nevzrušovala. Byl to jen kus nábytku, nic víc. Přistoupil k ní a posadil se na víko. Náhle se mu chtělo smát, šíleně a bláznivě.

Cítil na rameni měkkou ruku, díval se do šedých očí pod bílými chumáčky obočí.

„Musíte se sebrat, chlapče,“ říkal Teufel měkce. „Co ruka, bolí?“ ptal se starostlivě.

Ta ovázaná ruka mu připomněla včerejší večer.

„Bolí?“ ptal se účastný hlas.

Tupě zavrtěl hlavou a ukázal ke stolu. Mužík chápavě zamrkal a rozběhl se ke stolu pro plnou sklenku whisky.

Dva Indiáni u dveří ho neúčastně pozorovali. Rozesmálo ho to. Znovu měkký dotek na rameni, znovu ten chápavý, mírně káravý pohled…

„Musíte se sebrat,“ opakoval Teufel. Teprve teď si vlastně Alan uvědomil jeho přítomnost. Něco však profesora proměnilo, jeho oči zářily mladistvým žárem, byl to nečistý žár, světlo šílenství…

Povzdechl si, udiven vlastní lhostejností. Sám v jedné místnosti s šílencem. Z jakéhosi důvodu mu to bylo jedno. Natáhl ke starému muži prázdnou sklenku, ale ten zavrtěl hlavou, jemně ale rozhodně.

„Ne, chlapče, máte dost…,“ pravil a narovnal se. Cosi velkého a vznešeného vstoupilo do malé postavy a na okamžik jí propůjčilo zdání důstojnosti. Alan se přestal usmívat „Ne, chlapče, vy už se nevrátíte…“

„Kam?“ vydechl, ale profesor ho neposlouchal. „Vás jim nevrátím, vás je pro ně škoda… Jsem starý opuštěný muž… Vy po mně, chlapče, převezmete moje dílo, mé tajemství…“ Hlas poklesl v téměř neslyšitelný šepot. S prstem na ústech hleděl profesor zblízka do Alanovy tváře. „Stanete se mým žákem a já vám dám – vládu nad světem, všechno, co si budete přát…“

Alan se začínal choulit. Napjal všechny síly, aby setřásl ten lepkavý vemlouvavý hlas.

„Ve vznešené samotě, která je pláštěm ducha, spolu vytvoříme jiný svět… jejich svět…,“ pronášel profesor s mystickým patosem svá slova. „V tomto přístroji, jehož princip vám vysvětlím, je ukryta moc – vláda nad nesčíslným množstvím poddaných… Jsou to dobří poddaní, drahý hochu, poslechnou vás bez odmluvy a půjdou, kamkoli jim poručíte. Pohleďte, chcete-li zničit plantáže, pole a lesy či města, stačí jen otočit knoflíkem a jako nesmírná povodeň se vaši poddaní vyhrnou z lesů, vystoupí z podzemí jako mrtví v den posledního soudu a zaplaví svět… Máte výběr – mravence všech druhů, komáry přenášející zimnici, kobylky požírající všechno kromě kovů… stačí malá změna frekvence a oni zaslechnou vaše volání. Stačí otočit tímhle modrým knoflíkem o desetinu čárky – rozplozovací aktivita hmyzu se zdesateronásobí, zestonásobí, ztisícinásobí – jak budete chtít. Vrhnete je do světa jako lavinu ohně a ochromíte život…“ S jednou rukou na přístroji a s planoucím zrakem stá! tlustý mužík uprostřed místnosti a volal jako starozákonní prorok do světa svůj hněv.

„Nikdo je nezadrží, ty malé a statečné bojovníky, budou jich milióny, miliardy, a budete-li chtít, nastoupí za zničenými hejny jiná, větší, aby zvrátila nesmyslnou rovnováhu na této planetě. Lidé se vší svou technikou budou bezmocní proti této záplavě, neodvrátí vaše údery, jestliže je napadnete na všech frontách – ano, chlapče, já jsem nalezl kámen mudrců. Našel jsem řeč hmyzu, dovedu je lákat sliby tak marnivými jako to nejšťavnatější lupení, jako ty nejsladší plody. Zatím je pole mé působnosti poněkud omezené, ale nepotrvá dlouho a ony poletí sta a sta kilometrů, přes horstva a oceány jako výzva hmyzu, aby se ujal vlády nad zemí, nad planetou, obývanou nedopatřením bláznivým stvořením zvaným člověk…“

Usmál se a položil chlácholivě ruku Alanovi na rameno. „Ovšem, nemusíte zničit všechny… Budete mít v rukou rozhodování o životě a smrti. Budete-li chtít, vyhladovíte v několika měsících celé kontinenty, budete-li chtít, zaplavíte svými neviditelnými vlnami města – a tam, kde v jednom domě žilo pár štěnic a švábů, budou jich v několika dnech tisíce…“

Zpozoroval úsměv na Alanově tváři a vykřikl. „Aha, smějete se, protože si to nedovedete představit…“ Poklepal něžně na svůj přístroj. „Tohle dovede urychlit rozplozování až na desetinásobek a působí na vzdálenost pěti set mil, ještě to nemám přesně vyzkoušeno… A když si představíte jen takový směšný obrázek – města zamořená a zaplavená těmi legračními štěnicemi a kombinovaným útokem mravenců, much, komárů – jen jejich desetinásobkem – aha? Už se neusmíváte-a to nemluvím o dalším hmyzu, který roznáší choroby… ha?“

Přimhouřil oči. „Ten váš kamarád nebyl první, haha… Pokoušeli se mi vzít mi můj vynález,“ usmál se záštiplně.

„Jenže ty chlapy já poznám na sto honů – už moji divoši mi to řekli – bubny, víte? A já jsem si na něm chtěl vyzkoušet jeden malý experiment…“

Na stolku u protější stěny se cosi matně lesklo – revolver – ano, nebylo pochyb, Spencerův revolver… Zeptal se: „Myslíte, s těmi mravenci? Ano, báječný efekt, jenže to jsme nevěděli… prošli kolem nás na několik stop a ani si nás nevšimli…“ Profesor se rozzářil.

„Teprve začátek můj hochu, teprve začátek… Ano, ten pitomec, ten čmuchal si nechtěl dát pokoj, ne a ne… Vy jste ovšem o ničem neměl ani tušení, jak by také, syn mého starého přítele by takové podlosti nebyl schopen – ale oni…,“ znovu snížil hlas do nenávistného šepotu. „Oni mne chtěli okrást – nevěříte?“ zeptal se rychle. „Oni věřili, víte. Oni chtějí vládu nad světem, ale já chci svět lidí zničit, v tom je ten rozdíl… Kdepak, Heinrich Teufel je nad čerta…,“ zařičel nad vlastním vtipem. Vzápětí se zamračil. „Musel jít… a dám mu pohřeb, jak se patří…“

Rychle přistoupil k zavřenému oknu a rozhodil okenice. Závan kyselého pachu byl tentokrát velice pronikavý. Okno hledělo na volnou část mýtiny mezi táborem a lesem, uprostřed mýtiny leželo cosi podlouhlého a bílého. „Kolega Spencer,“ šeptal profesor.

Ano, nebylo pochyb, že je to Spencerovo tělo. Ty jeho boty by poznal všude. Až sem k nim donášel vítr nasládlý zápach. Profesor se usmíval.

„Inu ovšem, co chcete… Takové vedro – ostatně, za chvíli bude po všem, jen dávejte pozor.“ Alan za sebou zaslechl tiché kroky a pění přístroje zesílilo. Nenápadně se posouval ke stolku, kde ležela zbraň. „Nevidíte nic?“ Alan sebou trhnul, zdálo se mu, že z profesorova hlasu zní tajený posměch. Polknul naprázdno. „Ne,“ řekl. Potom mu do uší vnikl zvuk. Ano, byl to ten známý zvuk šelestícího listí… Mráz mu proběhl po těle. Vidět nemohl nic, protože slunce bilo svými paprsky do středu mýtiny, na bílé páchnoucí tělo pod prostěradlem. Ale tráva nebyla nehybná.

Zdálky to vypadalo jako obrovská kosa o průměru nejméně dvou set metrů. Pohybovala se od půlkruhu lesa, kde byl šelest nejvíce slyšitelný. Tiše mizela tráva. Pyšné metrové stvoly klesaly jako podťaté, zanechávajíce za sebou volný pás. Ale nikoli prázdnotu…

Neboť na místě podťaté trávy se zmítaly rudě lesklé chřestící vlny, poklusem se blížily ke středu mýtiny, kde leželo tělo. Zdálo se, že je cosi pohání, cosi mocnějšího než jejich starodávný instinkt. Rychleji, stále rychleji se blížila rudá masa ke středu a k chýši, a když byly její jazyky sotva dva metry od stěn chatrče, odskočil Alan s hrůzou od okna – profesor ho zachytil.

„Ne, ne, není třeba se bát… přístroj je drží na uzdě – jsou mírní jako ovečky a jdou, kam jim poručím… nikam jinam…“

Byla to pravda. Namísto aby se vrhli přímo na chýši, jejíž pach je nepochybně dráždil, parádovali mravenci rovnoběžně s její přední stěnou, přímo pod oknem, ponechávajíce mezi ní a svými řadami asi půlmetrovou vzdálenost. „Hleďte, hleďte,“ vykřikoval profesor, poskakuje u okna jako malý školák. „Už ho mají, moji maličcí, už ho mají…“

Alan zíral s odporem na střed mýtiny, nyní už docela zaplavené rudou a vzdouvající se masou, která se přelila přes podlouhlý předmět jako povodeň. Rychle se ohlédl. Oba divoši dřepěli na podlaze a tloukli se pěstmi do hlavy. Teď, nebo nikdy…

Skokem se zmocnil pistole a vypálil přímo v běhu do tlustého těla.

Profesor heknul a opřel se o okenní rám, jeho hlava se stočila stranou a poněkud dozadu. Výraz očí, které na Alana upřel, byl tak bolestně udivený, že mladý muž musel odvrátit zrak. Nemohl se však zdržovat, protože oba divoši vyskočili a současně se na něho vrhli. Pálil po nich jako šílený, místnost se plnila kouřem, ve kterém nebylo vidět. Klouzal po čemsi mazlavém, slyšel ječivé výkřiky, ale to nic neznamenalo… Přístroj, nesmím zapomenout…

Divoce mačkal kohoutek, neuvědomuje si, že je zásobník prázdný. Zaklel a tápal dýmem k přístroji, který bzučel svou píseň neúčastně a klidně jako předtím.

Uchopil pistoli za rozpálenou hlaveň a jal se do něho tlouct vší silou. Vztek ho zaslepil tak, že si ani nepovšiml náhlého klidu, který vystřídal bzučení. A zvenčí se ozvaly výkřiky a vzdalující se dupot…

Chuchvalce kouře tvořily baldachýn pod stropem a jako lesklá rudá drapérie se okenním otvorem do místnosti řítil purpurový vodopád chřestících tělíček…

Slyšel to přízračné chřestění ještě dlouho poté, co pádloval s několika zbylými Indiány po řece od mýtiny, pokryté živým rudým kobercem. Potom všechno přikryla tma.

Josef Nesvadba

UPÍR PO DVACETI LETECH

(Upír z Feralu)

Opili jsme se při oslavě narozenin mého přítele Jana, známého prozaika. Seděli jsme u něj v podbrdské chalupě, na místě, kde jsme se téměř pravidelně scházeli posledních patnáct let, byli jsme všichni kolem padesátky. Při západu slunce jsme na zahradě při ohýnku pod dubem začali hovořit o své profesi, což je mezi spisovateli neslušné. (Slyšel jsem, že jsi vydal knihu, ještě jsem ji nečetl, ale říká se, že je dobrá… je slušný způsob, jak naznačit, že jsme práci svého přítele četli a že ji považujeme za podprůměrnou.) Abrahámoviny snad přispívají k upřímnosti. Začli jsme vzpomínat na podivné osudy svých děl, na divné cesty lidské fantazie. Uvedl jsem všeobecně známou historku o americkém spisovateli, který popsal americkou bombu měsíc před její první detonací a byl vyšetřován a zatčen, aniž pochopil proč, vzpomněl na spoustu fantastů, kteří předpověděli budoucnost počínaje Leonardem da Vinci, který se proto nedávno stal hrdinou další podobné povídky. Přítel Jan naproti tomu uvedl smutné osudy lidí rozumných, kteří fantastické vynálezy a nápady vylučovali. Tak francouzská Akademie vyloučila meteority jako nepořádek v newtonovském kosmu, Rutherford prý pochyboval o možnosti atomové bomby, vědečtí poradci Churchillovi nepřipouštěli možnost kosmických raket a tudíž i raketových zbraní… Jednou větou se zdá, že je mnohem bezpečnější předpovědět i ten nejfantastičtější vynález než cokoli vyloučit, o čemkoliv pochybovat. Vynález vždycky může být objeven, negativní tvrzení může být často usvědčeno z malověrnosti. Je vlastně jistější být snílkem než skeptikem…

Uvědomil jsem si to na příkladě své povídky Upír ltd, kterou jsem vydal před patnácti a napsal skoro před dvaceti lety, těsně po návratu z Londýna, kde to tehdy vypadalo asi jako dnes v pátek na benešovské výpadovce. Mně to připadalo jako automobilová apokalypsa a napsal jsem o autě, které nasává krev svých řidičů místo benzínu. Ta povídka se hodně četla a překládala, brzy vyšla i v Londýně, chtěli ji také filmovat, ale jak už to bývá, filmové ateliéry jsou spíš pohřebištěm nápadů.

Viděl jsem mnoho kreslených vtipů na upíří motiv (a nemohl žalovat copyright), v Itálii vydali celou, knihu o zpotvořených automobilech s titulem Vampíří auto. Četl jsem studii o automobilu jako nejjistější zbrani k vraždě a sebevraždě, která prý byla mou povídkou podnícena, když ovšem automobilová záplava dorazila i k nám, zapomněli lidé na předpověď, protože v ní žili. A já se domníval, že zapomněli i na mou povídku.

A tehdy u mě loni na jaře večer zazvonil vzhledný, asi třicetiletý blondýn, s očima mnohem mladšíma:

– Vy jste sestrojil to vražedné auto? zeptal se bez pozdravu, a nepřátelsky. Nebyl první, kdo se mě na to ptal.

– Asi tak jako Mr. N. Sch. sestrojil atomovou bombu, když o ní napsal v roce čtyřicet čtyři. Jenže atomovou bombu pak odpálili.

– A vaše auto jezdí… i to se mně stávalo. Občas mně psali pozůstalí po obětech autonehod, stěžovali si, že jejich blízcí propadli automobilové vášni jako droze, chtěli radu.

– Pojďte dál. A vyprávějte… to byla má odplata, to byla msta motorismu za mou perzifláž. Musel jsem poslouchat příběhy jeho obětí.

Ale tentokrát jsem se nemusel tvářit násilím smutně, příběh mě opravdu zaujal:

– Copak vy opravdu nevíte, že jste hrdinou dne v B?

– Na nějakém veletrhu? – v B. zbudovali rozsáhlý veletržní areál s moderními hotely, veletrhy tam probíhaly skoro celý rok, prodávali tam všechno od krátkých filmů po tulipány.

– Při automobilovém veletrhu, ovšem…, řekl můj návštěv-nik a vysíleně dopadl na židli u mého psacího stolu. Musel jsem si sednout na křeslo určené pro návštěvníky a tím se jaksi stát cizincem ve vlastní garsoniéře. – Vy nevíte, že vaše jméno padlo při vyšetřování té katastrofy? Opravdu jsem vůbec nic nevěděl, poslední týden jsem nečetl noviny ani nevycházel z bytu, měl jsem jinou práci.

– Tak tedy poslouchejte…, řekl návštěvník, teď už skoro horečnatě. – Jak víte, předvádějí v B. naše firmy poslední modely roku, taky socialistické i západní firmy vystavují své zboží, které by se hodilo pro náš trh. Letos se prvně představila jakási firma Vaduz s modelem Sprint. Malé, rychlé auto, nepatrná spotřeba, sen člověka našich dnů, šetří benzín, to byla jejich deviza.

– Snad abyste se napřed představil…

– Jsem doktor Marek, Ivan Marek, pracuji teď právě na chirurgické ambulanci, jezdím s houkačkou, přivydělávám si tím, Mima je sálová sestra, ta si zas přivydělává tím, že řídí tu sanitku, jsme, totiž byli jsme jeden tým. Lidi nejsou a ředitelství uvítalo, že se sami staráme o dopravu i odvoz. Je to zvláštnost naší nemocnice, abych tak řekl. Byli jsme jeden tým až do té havárie. Jednou odpoledne nás zavolali k havarovanému vozu firmy Vaduz, který se převrhl v zatáčce při zkoušce na rallye veletržních vozů, které se jezdí vždy před skončením veletrhu. Je to důležité rallye, vozy při něm podstoupí zatěžkávací zkoušku, mnoho kupců čeká se svými objednávkami až na to, jak rallye dopadne. A to nejen jednotlivci, i naše výsadky. Tentokrát ještě nic nezačalo, a už jsme měli mrtvolu. Byla to taky ženská. Nějaká Tomášova, v rallye mohl řídit vozy, kdo chtěl, a některé firmy vítaly, když je nereprezentoval žádný závodník, aspoň se jaksi jejich vozy prosazovaly samy. Vaduz měl letos lepší pověst než Saab a taky lepší vyhlídky, firma právě začínala na celém světě, a tak byla tahle tragédie pro ně nepříjemná. Na místo se dostavili novináři, kterých do B. jezdí vždycky dost z blízké Vídně a chtěli slyšet senzaci. Na první pohled diagnózu nedělám. Bylo ovšem divné, že mrtvá nekrvácela ani nebyla zhmožděná, pravá noha trčela křečovitě nad plynem, jako by tam zdřevěněla. Novináři si toho všimli:

– Copak nemá krev? Jak se zabila? A tehdy jim moje šoférka a sestra odpověděla osudnou větou:

– Třeba to auto nesaje benzín, ale krev…, a myslela tím vaši povídku, snad vás dokonce i citovala. Zároveň musím říct, že to měl být vtip, neuvědomila si, co tou poznámkou způsobí. V blízké Vídni už druhý den vyšly noviny s celostránkovými titulky: Vaduz jezdí na krev! Svědectví české ošetřovatelky! Další spisovatel zapleten do skandálu!… Vůbec jsme netušili, jaká lavina se valí. Ukázalo se, že Vaduz není jediná firma, která se chtěla prosadit se svým modelem na našem veletrhu v současné době, kdy výroba automobilů na Západě stagnuje, zároveň se ukázalo, že zmínka Mimy není brána jako vtip a Wochenpresse sestavila rodokmen majitele firmy Vaduz, který měl dokázat, že jeho předkové pocházejí z Transylvánie, domova známého Draculy, knížete z Nosferatu, čtenáři měl článek vsugerovat, že auta Sprint jsou vlastně jen takoví upíří robotci. Ředitel firmy Vaduz přiletěl z Lichtenštejnska vlastní helikoptérou, přistál na střechu hotelu Carlton s tím, že okamžitě zaplatí hotově všechny zničené tašky i okolní okna. Uspořádali tiskovou konferenci, na kterou pozvali i nás dva s Mimou, a tehdy došlo k další chybě. Spíš z galantnosti jsem se své spolupracovnice zastal, měl jsem už pitevní nález a bylo jasné, že mrtvá musela dlouho krvácet mimo vůz, pravděpodobně před havárií, nevšimla si toho, a tak vlastně omdlela v jízdě. Vysvětlit jsem to ovšem nedovedl: – Myslí si Herr Doktor, že vykrvácela oknem? – zeptal se jeden z reportérů ironicky. Řekl jsem, že nejsem detektiv a že tedy ani nevím, jestli se někde na trati našly louže krve, což by mé vysvětlení logicky předpokládalo. Ředitel firmy Vaduz, ten, který přiletěl vrtulníkem, ke mně nato přistoupil a nabídl mi značnou částku ve švýcarských francích, jestliže budu pečovat o další závodnici, vyšetřovat ji a informovat o tom firmu. Pochopitelně jsem to odmítl, což byla další chyba. Jako příští závodnice byla totiž vybrána Mima. Myslel jsem, že ji před celým shromážděním udeřím. Pěkně se odměnila za mou galantnost. Ředitel firmy Vaduz prohlásil, že sice přivezl ve svém vrtulníku dvě náhradní závodnice, ale chtějí prý dát příležitost zájemcům z tuzemska. Usmál se přitom ironicky, věděl, že to je nejlepší způsob, jak umlčet pomluvy, shromáždění mu tleskalo.

Nebyl jsem ovšem sám, kdo nesouhlasil s rozhodnutím Mimy. Cestou domů ji zrazovala její patnáctiletá sestra, vyčouhlá blondýna, mnohem ošklivější než Mima, milovnice hudby a nepřítel techniky:– Zahazuješ se, ženská nepatří do auta. Já si jednou koupím koně…

Neříkal jsem ani slovo. Uvědomil jsem si, že vlastně Mimu neznám, totiž že ji znám jenom ze společných služeb a že ji vždy naše sanitka zajímala víc než nemocní, které jsme v ní vezli, spravovala motor a bavila se často s šoféry jako odborník, zdá se, že jí motory nahrazovaly muže. Ale muže jí firma Vaduz taky obstarala. Měla u nás v B. svého zástupce, vysloužilého závodníka, možná, že si na něj ještě pamatujete, Jiří Král se jmenoval, jezdil dřív motocykl a potom nejrůznější stroje, naposled zastupoval japonskou firmu Jašima, ale moc aut jim neprodal, teď snad měl víc naděje. Byl starší než já, ale s ženskýma to uměl, když odnášel Mime kufry, cupitala vedle něho jako slečinka. Se mnou vždycky dupala jako grenadýr. Domníval jsem se, že tím celý příběh skončil, neposlouchal jsem poznámky sester, že po odchodu Mimy špatně vypadám, že bych si měl odpočinout. Neměl jsem nikdy k Mimě žádný vztah, ani jsem ji nevzal za ruku, nechápal jsem, proč by se mi tedy mělo stýskat. Sloužil jsem teď častěji noční služby se záchrankou, vybral jsem si šoféra před penzí, klidného a rozvážného strejdu. Asi po třech dnech nás znovu volali k autonehodě firmy Vaduz. Tentokrát jsem se chystal na podrobný protokol. Ale vůz jsme našli nepoškozeny. sjel prostě z cesty a zastavil před sloupem. Za volantem, vlastně na volantu ležela Mimina sestra a byla v bezvědomí, puls sotva hmatný.

– Chápejte, nechceme volat Bezpečnost. Slečna si prostě vypůjčila závodní vůz své sestry, chtěla se projet, to mladí lidé v jejím věku dělávají, omlouváme její přečin…, vysvětloval mi ředitel Vaduzu, schválně kvůli tomu přijel z hotelu Carlton. Měl jsem ho v ruce:

– Trvám na vyšetření…, prohlásil jsem, když jsme přenesli to děvče do naší sanitky a když se začala probírat z mdlob. – Řidiči vašeho vozu omdlívají příliš často… a šel jsem k vrátnici veletržní haly, kde byla noční služba, ředitel vedle mě v uctivém předklonu, snad mi chtěl dokonce strkat do kapsy nějaké bankovky. To už bylo příliš. Jenže Bezpečnost přijela a nenašla nic. Holka nám ze sanitky zmizela. Další záhada?

– Jaká záhada? vysvětlovala nám Mima, kterou jsme vzbudili teprve po dlouhém bušení na dveře.

– Sestřička je trochu na hlavu. Utíká z domova už od deseti let, je těžké dělat jí tátu i mámu… Bydlely spolu na předměstí v malé místnůstce, zůstal jsem tam s Mimou sám, když Bezpečnost odjela. Připadalo mi divné, že ji ta událost nevzrušila.

– Mám jiné starosti – řekla tvrdě. Musím taky jednou v životě myslet na sebe. Teď, když mám příležitost…, dívala se na mne nepřátelsky a ruce se jí chvěly, když si upravovala účes, snad se styděla, že je rozespalá a neupravená, ale oči si stihla namalovat, pomyslel jsem si, snad proto jsme tak dlouho čekali u dveří. Teprv při bližším pohledu jsem si všiml, že ty stíny pod očima nejsou umělé, že při každém pohybu jako by vrávorala:

– Mysli taky na své zdraví, když myslíš na sebe –, řekl jsem jí. Rozčilila se, snad jí to říkalo víc lidí. Ví prý, co dělá, nepotřebuje rady. Jakým právem se o ni starám? Co je mi po její sestře? Namáhavě vstala, jako by chtěla ukončit slyšení, shodila při tom krabičku ferronatu, léku proti chudokrevnosti.V nemocnici mne čekaly další zprávy. Někdo se vloupal do hematologické laboratoře. Ukradl krevní konzervy. Podivný případ, proč někdo potřebuje krást krev? Byla to samozřejmě krevní skupina Mimy Vanclové, jak jsem si zjistil z její karty. A před vloupáním propustil vrátný nemocniční branou červené auto firmy Vaduz, které řídil starší interesantní pán. Auto na krev. Jako by chtěli to podezření dokázat. Začal jsem cítit strach. Kvůli Mimě. Nemohu přece nic hlásit, nemám důkazy, ale co když je Mima třetí obětí? Vzal jsem si příští den volno a šel hned ráno do veletržní haly. Chvíli jsem sledoval zájemce u stánku firmy Vaduz. Tísnili jsme se tu v naději na výhodné pořadové číslo, jakmile se rozhodne, že budeme vozy Sprint dovážet. Potom jsem sledoval přípravu k rozjíždění závodních vozů. Mima kolem mně prošla v kožené kombinéze, sotva odpověděla na pozdrav:

– Myslíte, že se jí to podaří? – oslovil mě závodník Král. Chtěl jsem se ho zeptat, kam ukryl krevní konzervy, ale překvapil mě svou pochybností. – Musel jsem nechat závodění, kvůli úrazu, sděloval mi najednou, jako by si postěžovat. – Od té doby mám smůlu. Kamarádi se obohacují na mercedesech, saabech a hondách, moje firmy většinou udělají bankrot. Bodejť ne, když je pomlouváte, chtěl jsem odpovědět – proti Vaduzu se všechno spiklo. Mimina sestra zmizela beze stopy, Bezpečnost po ní zítra chce vyhlásit pátrání. Chápete, jak to bude působit? Bůhví co v tom motoru mají. Mima sama je jako proměněná. Já bych si za volant toho sprintu nesedl a jsem mužský.

– Jak to, že nevíte, co obsahuje motor firmy, kterou zastupujete? Vysvětlil mi, že technické podrobnosti jsou utajeny, motor vozu opravuje cizí mechanik, který mluví podivným švýcarským nářečím, nikdo mu nerozumí. Červený sprint kolem nás proletěl, kukla za volantem byla Mima:

– Jezdí čím dál riskantněji. A zítra je start. Mám starost opravdu… Král si mnul čelo jako její vlastní otec:

– Máte podezření, že tenhle vůz určený k závodům žene jiný motor než typy, které Vaduz vystavuje ve veletržní hale?

– To jsem neřekl.

– Ale odpovídáte za to. Proč si nezjistíte pravdu třeba násilím?

– Protože jsem sám. Sám proti mocné firmě…

Rozhodl jsem se, že mu tedy pomůžu. A vloupali jsme se kolem půlnoci do garáže firmy Vaduz, chtěli jsme zkontrolovat vůz, který zabil první závodnici. Museli jsme kapotu otvírat násilím. Král, který si přinesl kasařské náčiní, se při tom zpotil, jako by otvíral nedobytnou pokladnu. Jenže pod kapotou nebylo nic. Totiž nebyl tam motor, jen krvavé skvrny.

– Tak to je důkaz, tohle musíte vysvětlit! – křičel jsem potom na ředitele Vaduzu, který nás přistihl se svým Švýcarem, svítil nám do obličeje reflektory, byli vzteklí a propustili Krále na hodinu, mám prý vysvětlit, jak jsem se sem dostal.

– Tak zavolejte Bezpečnost, udejte mě, jsem lupič, ale zároveň svědek… Ustoupili, když jsem chtěl odejít. Zaslechl jsem ještě, že nějaká sekretářka volá ze tmy: Herr Direktor, slečně Mimě se přitížilo! Vrátil jsem se do nemocnice a napsal udání.

Obvinil jsem firmu Vaduz z vampirismu. Docela vážně. Na konci dvacátého století. Brzy ráno jsem odevzdal svůj elaborát majoru Zemanovi, který se mnou odjel k veletržní hale. Závody byly před koncem. Odevzdal jsem své prohlášení novinářům. Všichni se smáli. Také ředitel Vaduzu a Král, kteří se zřejmě do rána usmířili. Teprve teď jsem si všiml velkého plakátu. Vaduz přejmenoval svůj model Sprint na model Vampýr. Rozdával zájemcům malá upíří autíčka, takové motorizované netopýry. Pochopil jsem všechno. Stal jsem se součástí reklamní kampaně. Mima zvítězila v závodě, byla odměněna a chtěla mi opět blahosklonně podat ruku. Řekl jsem jí to.

– Myslíš na sebe až příliš. Propůjčila ses k špinavému triku, zesměšnila jsi mě, předstírala jsi nemoc, inscenovala krádež krevních konzerv, přemluvila jsi svou sestru k nechutné komedii, předstíralas přátelství jako včera Král, jen abych přede všemi opakoval reklamní slogan. Jezdi si klidně dál v tom upířím autě, ať ho lidi hodně kupují, smát bych se měl já, protože to přirovnání je stejně ve svém jádru pravdivé. Jen by mě zajímalo, čí krví zmazali včera vnitřek toho auta. Snad kvůli tomu nezabíjeli zvíře? Zvířata by se autům obětovat neměla. To bych musel znova protestovat…, dívala se na mne nechápavě a vavřínový věnec jí vypadl z rukou. Zdálo se mi, že se dál přetvařuje. Odejel jsem bez pozdravu.

Teprv na sále jsem se dověděl, že Mima hned potom při slavnostní hostině omdlela, že byla převezena do nemocnice ještě dřív, než jsem se vrátil, vezl ji můj rozšafný strejda v sanitce, kterou kdysi sama řídila. Opozdil jsem se, protože jsem se při návratu opil, snad ze zoufalství, na sál jsem zašel jen proto, že jsem nechtěl být sám. Mima se tedy vrátila do nemocnice jako pacient.

– Nikoli, nemá poraněnou nohu na chodidle, kterým sešlapu-je plyn…, informovala mě její ošetřující lékařka zcela věcně a nedivila se mému zvláštnímu dotazu, – léčíme ji pro poruchu krevního obrazu.

– Odkdy?

– Už dávno. S upíry to nemá nic společného – kolegyně zřejmě četla vaši povídku – Mima pracovala před lety na rentgenu a nebyla příliš opatrná. Proto odešla k sanitním vozům. Často k nám chodila na kontroly. To závodění jí neprospělo. Chtěl jsem s ní mluvit. Povolili mně chvíli:

– Ujišťuji vás, že jsem o žádných podvodech nevěděla…, vzdechla Mima bledší než povlak jejího lůžka, dýchala přitom namáhavě. – A dokážu vám to. Nemůžou přece podvádět lidi, nedovolím, aby prodávali brak, nevěděla jsem, že jsou to gangsteři.

– Nedokážem jim nic. Nikdo –, řekl jsem hořce. – Každý pochybovač bude vypadat jako ten směšný doktor, který věří na upíry, což jsem ovšem já.

– Uvidíte…, řekla Mima a usnula. Pro jistotu jsem si prohlédl její chodidlo ještě předtím, než jsem zavřel dveře. Bylo neporušené. Možná že začínám trpět utkvělou představou, nevývratným bludem, měl bych se léčit.

Jenomže do rána Mima zmizela. Vrátila se prý v noci do garáží firmy Vaduz a odjela i s jejich vozem a svým trenérem, tím podvodným Králem, který se vydával za mého spojence. Ředitel Vaduzu ke mně přiběhl do nemocnice a skoro mě prosil, abych mu pomohl:

– To nás už opravdu zničí.

– Doufejme…, odmítl jsem mu pomoc. Ale pak jsem začal mít znovu starost o Mimu, uvědomil jsem si, že to je hlubší cit, já si na to děvče nejenom zvykl, já ji mám rád. – A napadlo mne, jestli nejela za vámi, často jsme mluvili o vaší povídce, snad se chtěla přesvědčit…, podíval se na mne úpěnlivě a nadskočil na mé pracovní židli.

– Přesvědčit? O čem?

– Jestli to všechno byla jen fantazie, vaše smyšlenka, nebo jestli jste chtěl tou povídkou varovat před určitým, skutečným, existujícím strojem. Zdálo se mi, že svou naléhavost přehaní a chvíli jsem ho podezříval, že mě snad chce nějak zaplést do své divné historie.

– Byla to literatura. Pokus o ni, řekl bych. Kdežto vy jste se seznámil s reklamou, s podvodem. Nemohu vám pomoct ale ubezpečil jsem ho, že mě celý případ zajímá a že bych rád slyšel, jak skončí. Na Mimu se už neptal a vyběhl ven, bez klobouku, vrátil se pro něj a znovu vyběhl, tentokrát ještě rychleji.

Asi za čtrnáct dní jsem dostal dlouhý dopis. Marek se mi v něm omlouval a vysvětloval všechno. Mima nebyla nakonec oběť upíra ani leukémie, ale hrdinka příběhu: Když Marek odhalil, že ji zneužili podvodníci, rozhodla se hrát jejich hru proti nim. Unesla Krále a předstírala před ním, že propadla tomu červenému autu, chtěla od něj krevní konzervy a ferronat, donutila ho, aby se přiznal, že prozradil, jak s Vaduzem montovali do typizovaného vozu závodní motor, jak chtěli vyhrát závody podvodem, nakonec ji celá ta parta zapřísahala, že před nimi Mima zula botu a odhalila zraněné chodidlo (dala si prostě pod ponožku červený hadřík), začal Král plakat a ředitel Vaduzu nosit své kufry do připraveného vrtulníku. Příliš pozdě ovšem jejich přiznání vyslechl major Zeman. Tak skončila činnost firmy Vaduz, jejich červené auto zmizelo. Ale Marek se prý dodnes za jakýmkoliv červeným autem otáčí s hrůzou a trne vždy, když vidí, jak se ulicemi města B. řítí vozy příliš závodním tempem. Mima se prý vzdala závodní kariéry, povolala zpět svou sestru, která trucovala v Tatrách a která chtěla svou demonstrací jen zabránit neštěstí. Mima se chystá na svatbu. Samozřejmě s Ivanem Markem, doktorem obecné medicíny. V blízké Vídni o tomhle prozaickém konci celého příběhu už nikdo nenapsal. A veřejnost se tam nedověděla, jak skončila tahle upíří motoristická historka po dvaceti letech.

Pod naším dubem už nebylo vidět, z blízkých Brd studeně foukalo, čekal jsem, že Jan Abraham O. nás pozve do chalupy nebo že Milan začne vyprávět nějakou loveckou historku. Ale přátelé mlčeli, nikdo neřekl nic. – Chcete asi vědět, proč jsem vyprávěl tento příběh. Zdá se mi prostě, že kolem padesátky nastává takový zlom, člověka buď dál pronásledují hříchy a nápady jeho mládí, jaksi se jich nikdy nezbaví, musí je opakovat, nebo dokáže najednou přehlédnout svůj život z jiné perspektivy, začít novou kapitolu. Na cosi jsem totiž zapomněl. Když mně Marek vykládal, jak o mně hovořili s Mimou, řekl také: – Mysleli jsme, že jste třeba už mrtvý, už dávno jsme od vás nečetli nic nového… Myslím, že v padesáti letech člověk zdaleka není mrtev, že se teprv chystá promluvit doopravdy. Což je má gratulace Honzovi a všem ostatním.

Ondřej Neff

PETR A LUCIE

Bronzová vrata, ozdobená symboly Vědění a Moci, se otevřela a v sinalém světle stanul Herold, oděný pancířem z kůže Galaktického Nosorožce, šarlatovou sukénkou sahající do půlky nahých stehen a okřídlenými opánky. Počkal, až se rozptýlí mračna vidlového prachu a zkrotnou elektrické výboje, a zvolal: „je zde Vidoucí a žádá, abyste ho vyslechli.“

„Může vejít,“ odpověděl mu Pán Pánů.

Panstvo přerušilo hovor a obrátilo se ke vchodu. Zahrada, která až do této chvíle zurčela slovy moudrých, žertovnými výkřiky vtipných a smíchem těch, kteří nebyli ani moudří, ani vtipní, ale dovedli se smát, ta zahrada, jíž se říkalo Zahrada Panstva, neboť do ní nesměl vstoupit nikdo jiný než Oni, nezbytný personál a v nutných případech také členové gildy Poslů a Vidoucích, nyní ztichla. Byla to vůbec zahrada?

Vždyť Oni, galaktické Panstvo, všemocné společenství Vůlí a Intelektů, žijí do té míry jinde, jindy a jinak, že snad nelze s nimi spojovat pojem tak pozemský, jako je zahrada. Bylo by dokonce nejapné hovořit o jakémsi jejich božství: vždyť i ta moc, již starozákonní Židé přisuzovali svému Jahvemu, byla u těchto bytostí pouhým atributem, čili jak vzdělanci dříve hezky říkali, pouhým případkem, jedním z mnoha a to ještě zdaleka ne tím nejvýznamnějším. Dokud totiž je vševědoucnost a tvořivá schopnost cosi, o čem je nutno hovořit, čemu je dlužno se divit, o čem se píší tlusté knihy, jako je Geneze, dokud je stvoření jednoho mrňavého vesmíru, jedné ubohé planety a jednoho nanicovatého lidstva jednorázový výkon, který navíc trval celý týden, potom takový Jahve se věru nemůže poměřovat s bytostmi, které tvoří světy už tím, že dýchají. Ale právě tento nekonečně propastný rozdíl mezi Nimi a námi umožňuje spisovateli, aby pustil jazyk ze řetězu a volil slova po libosti: když je vzdálenost nekonečná, co záleží na tom, jestli ten či onen pojem je ve skutečnosti o myší mírku blíž, než kterýkoli jiný? Ovšem, nebyla to zahrada, ale nebyl to ani chrám, ani Olymp, ani Hades, co tedy jiného to bylo, než zahrada?

Tak tedy zahrada, nyní slušivě ztichlá. Byla uspořádána tak, jak správná zahrada má být: z rostlin, kamenů a vody, jako je živý tvor zbudován z masa, kostí a krve. Všechny prvky byly sestaveny podle důmyslných zásad, samozřejmě tajných. Jen zahradníci a několik zavržených estétů jim rozuměli. Panstvo samo toliko předstíralo, že se vyzná v souvztazích a řádech Zahrady Panstva.

Panstvo mlčky očekávalo příchod Vidoucího, jenom Pán Informací se ošíval a po chvilce přemyšlení se naklonil k sousedovi a otázal se ho polohlasem: „Apropó, příteli, odkud Vidoucí vlastně přišel?“

Jeho rozpaky byly umocněny tím, že zapomněl, jak se jeho soused, safra, vlastně jmenuje.

„Vy to nevíte? Jeho disk se včera vrátil až z okraje Galaxie. Na jedné z planet hvězdy, zvané Slunce, prý objevil jakési známky života.“

„Fakticky?“ podivil se Pán Informací. Život nespadal do kompetence Panstva. Ve srovnání s jejich povinnostmi to byla bezvýznamná maličkost. Tu a tam vznikal v různých oblastech vesmíru. Jeho zjevení vždy Panstvo překvapilo, ba možno říci zaskočilo. Fakt života totiž do té míry odporuje generálním zásadám, podle nichž je Vesmír řízen, že ani Panstvo nechápe, jak život vzniká. Je to částečka Vesmíru, která docela drze pluje proti proudu, aniž se ji o to kdokoli prosil. Čas od času dokonce zkříží plány Panstva, takže je nutno ho jaksi zatípnout. Ale i to se děje beze zloby, dokonce s jistou mírou láskyplného zalíbení, asi jako když zahradník musí vymýtit z alpinia Campanulu Pullu, když začne utiskovat jeho milované Campanuly Sartorii. Vesmírný život je pro Panstvo zdroj zájmu a potěšení, ano, je to jejich hobby. Rozumí se samo sebou, že o jeho existenci vědí pouze Oni. Kdyby totiž na jeho stopy kápl nějaký horlivý akolyta z podřadných Kruhů, mohl by ho zničit všude a jednou provždy v naději, že získá ve služebních záznamech příznivou fajfku, která bude později hrát roli, až půjde řeč o postupu v úřední hierarchii. Takže tedy Panstvo dělá pro život ve Vesmíru jen to, že utajuje jeho existenci před Kruhy plnou vahou svého vlivu a moci. Když uvážíme, o co vlastně jde, není to tak málo.

Vidoucí vstoupil a složitě se před panstvem uklonil.

„Pojďte, pojďte, hoříme netrpělivostí. Tak jak je to s tím životem na té planetě, co se tak divně jmenuje…“ Pán pánů luskl netrpělivě prsty a obrátil se k Pobočníkovi.

„Země, Pane,“ hlesl Pobočník.

„Já, richtig, Země. Ale já vás upozorňuju, přítelíčku, že stojíte před Panstvem. Nemáme čas na sáhodlouhé raporty a nechceme nic vědět o souřadnicích a chemických vzorcích a vlnových délkách. Chceme znát fakta, podaná stručně a formou zábavnou.“

Obrátil se ke své favoritce, Paní Radosti. Usmála se na něho a souhlasně přikývla. Vidoucí spustil: „Ano, Pane. Tak tedy planeta Země. Určité formy života jsme na ní skutečně nalezli, ač po dlouhém hledání. Lze dokonce říci, že za objev života na Zemi vděčíme péči, možno říci puntičkářství našeho kolegy…“

„Nejmenovat, prosím! Panstvo se nezajímá o naše soukromé, interní bagately!“ řekl Pán.

Vidoucí se omluvně uklonil. „Dodám k tomu jen to, že i ty největší organismy, které jsme na Zemi nalezli, dosahují asi této velikosti.“ A nepatrně od sebe oddálil ukazováček a palec, že to bylo sotva vidět. Měřeno naším pozemským loktem, naznačil vzdálenost asi čtyřiceti metrů.

„Rozkošné!“ zaradovala se Paní. „Jak droboučké, jak miloučké!“

„Už bychom se byli od planety vzdálili,“ pokračoval Vidoucí, povzbuzen zájmem Paní Radosti, „když tu jsme objevili známky inteligentního života.“

„Cs… es… ss…,“ zasyčel Pán, upřímně potěšen. „Jde opět o organismy nepatrné velikosti, Pane, nicméně nekonečný je Vesmír a mnohé jsou formy jeho života. Nuže, na Zemi žijí čtyři druhy inteligentních bytostí.“

„Mladý muži, vy nás taháte za fusekli,“ řekl přísně Pán Zbraní. „Ještě nikdy jsme nenašli na jediné planetě čtyři druhy inteligence.“

„Dosud jsme nikdy nepátrali na Zemi,“ odpověděl Vidoucí bystře.

„Proč by nemohly být čtyři?“ vmísil se do debaty Pán Bohatství. „Proč by měly být tři, proč pět, nebo jen jediný? Čtyřka je pěkná cifra, jako každá jiná. Jen pokračujou, mládenče, já si jich s gustem poslechnu.“

„Nejinteligentnější druh žije ve vodě. Kontakty jsme úspěšně navázali s povzbuzujícími výsledky. Obšírnou zprávu jsem předal Tajné komoře života.“

Panstvo se začalo mračit, neboť úředně podané zprávy a Tajná komora znamenají práci a jak známo, každá úřední práce je úžasná otrava.

„S těmi třemi dalšími nebudeme navazovat styk?“

„Nestojí to za to, Pane.“

„Prima. Vyprávěj nám tedy o nich. Apropó, jak se jmenují ti inteligenti, s nimiž se budeme napříště otravovat?“

„Delfíni, Pane.“

„Fuj, to nám ještě chybělo, delfíni. Tak dál!“

Vidoucí se lehce uklonil, aby dal najevo, že chápe o co jde. Tajná komora života obsahuje rozsáhlý úřední aparát, který se v příštích tisíciletích bude starat o delfíny. O méně významných rasách se ovšem nedoví nic. Zato Panstvo bude informováno, byť toliko zábavnou formou galaktických klípků. Vidoucí pak několika větami popsal dvě další rasy, jež nazval „mravenci“ a „včely“. S jistým znepokojením však shledal, že zájem Panstva upadá. Přešel proto rychle ke čtvrté formě.

„Nejproblematičtější je však čtvrtý druh. Říká se mu, tuším, člověk.“

„Člověk!“ opakovala Paní Radosti s podivem. „Co je na něm zvláštního, na tom tvém člověkovi?“ Vidoucí pokrčil rameny.

„Asi všechno. Váhali jsme dokonce, patří-li mezi rozumné bytosti. Asi bych nedovedl o něm napsat zprávu, Panstvo. Nevím totiž, co si o něm mám myslet.“

„Tak povídej,“ řekl Pán Pánů vlídně. Byl už velmi stár a měl radost, že vidí někoho, kdo si neví rady. Čas od času ho totiž jalo podezření, že mezi mladíky se tu a tam objeví někdo, kdo není úplný pitomec, a to ho znepokojovalo. „My ti pomůžeme.“

„Jak žije, ten tvůj člověk?“ otázala se Paní Radosti „Má sílu?“ zeptal se Pán Zbraní. „Dá se s ním kšeftovat?“ zajímal se Pán Bohatství. „Jak vypadá?“ vyptávala se Hausfrau.

Hausfrau byla celkem tupá osoba a kladla otázky náležitě svému založení. Žádný div – patřila mezi Panstvo pro svou odvěkou a bezvýhradnou tupost, která byla tomuto velkému shromáždění nepostradatelná. Kdybychom měli Panstvo přirovnat k lodi, Pán Pánů byl praporcem na nejvyšším stěžni, kdežto Hausfrau byla zátěží hluboko dole, v kýlu, jež drží lodici zpříma.

„Jak vypadá?“ opakoval Vidoucí.

„I to se dá těžko říci Má dvě hlavy, čtyři ruce a čtyři nohy.“

„To je celkem tuctový zjev,“ podotkl Pán Informací.

„Ne tak docela. Člověk je uprostřed rozdělen jakousi rýhou. Přesněji řečeno, je to hluboká brázda.“

„Brázda?“

Vidoucí upadl do zjevných rozpaků. Styděl se, že se nedokáže přesněji vyjádřit.

„Představte si, Pane, že jste tady uprostřed rozdělen brázdou na dvě samostatné poloviny.“

Pán se zkoumavě zahleděl na své břicho, které bylo tak veliké, že by se na ně mohlo umístit město Benešov i s přilehlými vesnicemi.

„Vyjádřete se přesněji, mladíku.“

„No… představte, si, Pane, že ta brázda je tak hluboká, že vede jaksi dokola. Že ty vaše dvě poloviny jsou – rozundávací.“

„Vy nám chcete tvrdit, že člověk se skládá z dvou polovin, a že ho lze rozdělit na dvě části jako krabičku sirek?“ vyštěkl Pán Zbraní.

Vidoucí se zachvěl. Tón, jehož užil Pán Zbraní, nevěstil nic dobrého. Opanoval se však.

„Ano, Pane Zbraní. Skládá se z dvou polovin, které jsou dokonce schopny samostatného pohybu.“

Byla to myšlenka tak směšná, že Paní Radosti se rozesmála. „Tak tedy ten tvůj člověk najednou pukne v půli a rozuteče se na dvě strany?“ zeptala se.

„Tak nějak to je.“

„A to jedna půlka má jednu nohu a druhá odnese zbývající tři? Jak se dohodnou?“

„Dělí se spravedlivě. Každá půlka má dvě nohy, dvě ruce, dvě oči a uši, jeden nos a jedna ústa.“

„Jak ten člověk drží pohromadě? Nějakým lepidlem, nebo pomocí šroubů?“

„Je to celkem duchaplné zařízení,“ odpověděl Vidoucí. „Něco jako patentka, kterou Paní Radosti ráčí mít vzadu na své krajkové blůzičce. Jsou spojeni jakousi rourkou.“

„Ovšem, patentka se snadno rozpojí,“ podotkla Paní Radosti zdánlivě nevinně a srdce jí poskočilo, když spatřila ruměnec na mladíkově líci.

„Právě v tom je bída člověčího rodu,“ pravil Vidoucí. „Člověk je šťasten pouze úplný. Ale protože nedokonalý spoj špatně drží, obě poloviny se po většinu života pohybují samostatně.“

„Tak proč se znovu nespojí, když jsou to inteligentní bytosti?“

„V tom to vězí! Jejich inteligence je vskutku nepatrná. Nejsou schopni jednat racionálně. Rozpojené poloviny po sobě touží, neustále na sebe myslí, ale těkají, chaoticky pobíhají a rozptylují se tisícerou zbytečnou činností. Jde to dokonce tak daleko, Panstvo, že i když se k sobě dostanou na dohled, když jsou tak blízko, že jeden druhého slyší, dokáží se kompletovat jen za výjimečných okolností.“

„To není možné,“ řekl Pán Zbraní.

Zářící oči Paní Radosti povzbudily mladého Vidoucího, takže nalezl odvahu, aby odporoval nejstrašnějšímu tvorovi Vesmíru.

„Je to tak, Pane Zbraní. Nechtěl jsem to říci, abych se vyhnul podezření z prášilovství, ale obě poloviny nejsou schopny se stát člověkem ani tehdy, když stojí těsně u sebe, takže se dotýkají. Pouze, jak už jsem řekl, za okolností tak výjimečných, že jsou statisticky bezvýznamné.“

„Přesné cifry, mladý muži,“ řekl Pán Bohatství. „Pravděpodobnost, že se obě poloviny stanou člověkem, je asi tak jedna k několika stům miliónům.“

„To je mi ale kšeft!“ vyhrkl Pán Bohatství, upřímně pohoršen.

„Je tomu tak,“ řekl Vidoucí. „Na planetě je zhruba tři milardy půllidí. Za celý svůj život jedna polovina najde jen několik polovin, s nimiž se na chvilku stane člověkem.“

„No kolik? Kolik přesně?“ naléhal Pán Bohatství. Jeho představivost byla omezena na svět čísel a měl radost, že se konečně hovoří o něčem, čemu rozumí, nebo, jak rád říkal, „von tachles“.

„V různých oblastech planety je to rozličné. Není naprosto ojedinělé, že jedna polovina najde jen jediný protějšek za celý život. Obvykle jde počet do desítek. Stovky a tisíce jsou zcela výjimečné.“

„Několik desítek ze tří miliard,“ opakoval Pán Bohatství.

„Prachmizerný kšeft…“ Byl tím okouzlen, neboť extrémy ho přitahovaly.

„Nikoli ze tří miliard, jen z půl druhé, protože ta rourka…“ Vidoucí chtěl cosi vysvětlovat, ale Pán Pánů ho přerušil. „To jsou opravdu nepodstatné technické podrobnosti. Říkáš, že ty bytosti jsou nešťastné?“

„Tak zoufalé, že jsou pro nás k nepoužití.“

„Dobrá,“ řekl Pán Pánů a obřadně se obrátil k ostatním. „Je nyní na nás, na Panstvu Vesmíru, co s nimi uděláme.“

„Jednoduchá pomoc, Pane,“ řekl Pán Zbraní, ale než mohl něco dodat, do řeči se vložil Básník, který až dosud mlčky naslouchal.

„Jste si tak jisti, že stojí o vaši pomoc?“ otázal se tiše.

Pán Zbraní odfrkl, protože Básník mu šel na nervy. Odvrátil se od něho, bruče cosi, ale neodvážil se nic říci s ohledem na Pána Pánů, dobře věda, že mladý muž je šéfův „protégé“. Básník si prskajícího velmože nevšímal, už proto, že to byl nejjistější prostředek, jak ho ještě více dopálit.

„Jak to myslíš, synu?“ zeptal se Pán Pánů vlídně. Měl Básníka rád, neboť najisto věděl, že Básník je snad – s výjimkou Paní Radosti a Hausfrau – jediný z přítomných, jemuž nikdy nepřijde na mysl nápad, že by snad mohl Pána Pánů nahradit v úřadě, ba dokonce, že vždy dělal všechno proto, aby se vyhnul jakémukoli úřadu. Byl v tomto počínání tak úspěšný, že ho vzali mezi Panstvo už dávno, před mnoha milióny let.

„Můžete snad vyloučit, že úplný člověk je proto tak šťasten, že jeho štěstí je vzácné a jsa rozpojen na dvě půle si tolik zoufá, aby jeho štěstí bylo o to silnější?“

„To by nebylo rozumné,“ řekl Pán suše.

„Je to ale krásné,“ pravil Básník, oči maje zality slzami. „Jen si. představte, v jak závratném víru tančí lidské torzo, ztracené mezi milióny. Jeho štěstí je na dosah ruky, ale záměrně ho nepřipouští. Hraje na svém osudu složité melodie, aby o to úchvatněji zaznělo, až jednou vyloudí tón, jenž znamená – já tě chci –. Jeho tvář je popsána žalem, ale v mysli nikdy nevyhasne plamének naděje. Připomíná mi můru, která dělá všechno proto, aby unikla plameni, po němž touží: nakonec do něho padne. Můře je odměnou smrt, lidským torzům odloučení, které se smrti podobá, ale je o to mučivější, že je opakovatelné a vždycky znovu prožívané se stejnou naléhavostí.“ Došla mu slova.

Panstvo mlčelo. Pán Zbraní se mračil, ale neřekl nic, protože Básníkovi záviděl pohledy, jimiž ho vyznamenávala Paní Radosti, a vycítil, že v této chvíli by si u ní nepolepšil sebeříznějším slovem. Jenom Hausfrau ničeho nechápala. Rozhlížela se kolem doufajíc, že naváže kontakt, sotva zavadí zrakem o oči, podobně zamžené blankou neporozumění. Když viděla, že všichni hledí zaujatě, urazila se a dotčeně škubala tučnými rameny, čímž se víc než jindy připodobnila slepici, zvané nosnice. Byla to hezká chvíle, ale Básník ji bohužel pokazil, řka: „Vůbec bych se nedivil, kdyby také měli básníky.“ To se všichni rozesmáli. Byl to smích osvobozující, úlevný, neboť je navracel na solidní půdu reality, kde se všichni, včetně Paní Radosti, cítili přece jen lépe a bezpečněji, než někde v povětří mezi Básníkovými vzdušnými zámky. Jeho vize je na chvilku strhla a dokonce byli ochotni uvěřit jeho slovům, avšak to, co dodal, bylo tak absurdní, že z tragédie se stala fraška.

Smáli se všichni, vyjma Vidoucího, kterému však také cukaly koutky úst. Několik chatrnějších galaxií vzalo za své následkem jejich homérského veselí. Básník zbledl a zprudka se otočil k Paní Radosti, která zde byla jeho přirozeným spojencem. Zkušeně převedla nevázaný chechtot do masky, zvané „zářivý úsměv shovívavého mateřství“ a poněkud napřáhla ruce dlaněmi vpřed, aby vyjádřila cosi, jako „ach, to dojemné mládí“. Nakvašeně se obrátil k Pánovi Pánů. Ten usoudil, že legrace už bylo dost a přísně zakašlal, ukrývaje zbytky smíchu do rukávu.

„To, co jste právě naznačil, je nesporně… zajímavá hypotéza, mladý muži,“ řekl. „Myslím, že v tak vážném shromáždění jako je naše,“ odmlčel se, aby zkontroloval, zda je to skutečně vážné shromáždění, a ono v tu chvíli už zase bylo, „v takovém shromáždění je možno, ba nutno vzít v potaz každou, sebe-smělejší myšlenkovou konstrukci.“

„Není to hypotéza,“ vyhrkl Básník. „Je to pravda.“ Pán Pánů se obrátil k Vidoucímu:

„Nalezl jste na planetě něco, co by mohlo podporovat tuto hypotézu?“

„Bude-li si Básník přát, mohu mu předložit výsledky všech chemických, fyzikálních, spektrálních, atomárních, molekulárně strukturálních, gravitačních, temporálních analýz, jakož i logické komputerové souhrny spolu s globálními i detailními rozbory, to vše o celkové váze dvou set tun. Ale nedomnívám se, že Básník najde byť i jediný fakt na podporu své, jak říká, pravdy.“

„Kašlu na vaše analýzy. Mám pravdu a bašta fidli.“

„Ty tedy nepotřebuješ faktický materiál k tvorbě pravdivého úsudku, synu?“

„Nepotřebuji dvě stě tun žvástů, Pane. Stačí mi jediné skutečné slovo, abych si udělal pravdivý obraz.“

„A které to bylo slovo, smím-li se ptát?“ Všichni už pochopili, že v Pánovi Pánů roste hněv, jen Básník tvrdohlavě vedl svou. Paní Radosti se k němu kradmo šourala, chtějíc ho varovně štípnout do ruky.

„Nevím. Nedokážu to říct. Ale muselo tady padnout, jinak bych neměl tu bezpečnou jistotu přítomnosti pravdy.“

„Z jediného slůvka, a to ještě ani nevíš z kterého, jsi vyvodil celou pravdu o lidském rodu?“

„Ano. Básník se vždycky zmocňuje jednotlivosti, aby z ní vytvořil celek. Netvoří v pravém slova smyslu, kdy z ničeho vzniká něco. On obnovuje. Opřen o úlomek je schopen postihnout úhrn. Básníkova mysl uvažuje jinak než vaše. Nepotřebuje dvě stě tun zpravodajských materiálů. Básník kráčí kratší stezkou, která vede přímo jádrem podstaty. Proto mu stačí jen fragment: to je ona brána, kterou se básník dostane na povrch, do hlubin, aby tam mohl číst všechno a po návratu na denní světlo bude vypovídat o svých objevech.“

Konečně se Paní Radosti k němu propracovala a uštědřila mu citelný štípanec. Ohnal se po ní jako po nějakém obtížném hmyzu. Uraženě ustoupila o krok, ne snad proto, že ji pleskl, ale protože pochopila, že ji nevnímá a její přítomnost si vůbec neuvědomuje. S jistým zadostiučiněním pak pozorovala, jak Pán Pánů rudne v tvářích a dokonce si vyměňuje pohledy s Pánem Zbraní.

„Tak tedy to, co nám už po léta předvádíte, nejsou jen krasoduché řečičky a paráda a tatrmanství. Podle vás je to tedy. pravda?“

Básník nezaznamenal ani zlověstný přechod od tykání k vykání a horlivě přikývl.

„Ovšem. Je to básnická pravda. Kdyby nebyla pravdivá, nepřipadala by vám krásná.“

Pán Pánů se okázale usmál, jsa přesvědčen, že teď konečně nachytal holobrádka na švestkách. Samozřejmě, mohl kdykoli přerušit Básníkův proslov a dokonce ho mohl nechat zatratit, ale stál o vítězství stejnými zbraněmi, na stejném poli, za stejných šancí pro oba.

„Jak jste si ale mohl být tolik jist svou pravdou? Co vám řekne, že máte pravdu? Co potvrzuje pravdu?“ Teď už si všiml i Básník, co se za slovy Pána Pánů skrývá. Podíval se na Paní Radosti, která na něho shlížela chladně. Dotklo se ho to. Podle jeho mínění ho opustila ve slabé chvilce. Aniž dlouho přemýšlel, vyhrkl: „Proč jsem si jist svou pravdou? Proč vím, že věci se mají tak, jak jsem řekl? Protože jste mě poslouchali s otevřenou hubou, vy jelita!“

Nastalo ticho a kdoví, jak dlouho by trvalo, kdyby Hausfrau nevykřikla:

„No todle! Ty sprosťáku! Komu tady nadáváš do jelit?“

Pán Zbraní se hrozivě nakročil a vrazil oba palce za opasek tak, že se za přezkou dotýkaly. Pánovi Pánů se rty chvěly vztekem. Hleděl na Pána Zbraní a nadouval hruď, aby historická slova zatracení, jež v blízké chvíli pronese, zazněla s dostatečným důrazem. Básník zbledl, protože pochopil, že je ztracen. Hausfrau v pozadí cosi rozčileně mektala o sprosťáctví dnešních mladých lidí. Ale zlomek okamžiku předtím, než hodlal spustit burácení, podíval se Pán Pánů na Paní Radosti a ke svému překvapení shledal, že Paní se dívá na Básníka a že její tvář a celá její postava, jak je nachýlena, s rameny do kulatá, rukama chabě spuštěnýma podél boků, vyjadřuje zklamání, dokonce i bolestné zklamání. No ovšem, napadlo Pána Pánů, ten kluk se dokonale shodil! Vydechl a řekl mírným, důstojným hlasem: „Myslím, že byste se naší ubohé přítelkyni měl omluvit za svou hrubost, mladý muži.“

Básník bystře pohlédl na něho, pak na Paní Radosti a otočil se k Hausfrau.

„Promiňte paní. Odpusťte mi, že jsem použil hrubého slova, jež urazilo váš sluch.“

„Příště se kroťte, mladíku, my tady nejsme hej počkej,“ odsekla Hausfrau, ale to už Básník mířil k bráně a snad ji ani neslyšel.

V první chvíli se Paní Radosti chtěla za ním rozběhnout, ale pak si to rozmyslela. Jakkoli Básník urazil všechny, ač Pán Pánů předstíral, že urazil pouze Hausfrau, ona dobře cítila, že urazil především ji samu. A co horšího, urazil ji kvůli jakési havěti, která se nedokáže k sobě přišroubovat nebo přivázat a rozpadá se na dvě půlky. Někdy to ten chlapec skutečně přehání.

Všichni cítili, že vítězství nad hrdopýškem nebude dokonalé, když hodně rychle neobnoví zábavu, ale nikdo nevěděl, jak na to. Pán Pánů vytáhl kapesník a čistil brýle, ale to nemohl dělat věčně. Všichni se dívali s nebývalým zájmem, jak leští skla. Lpěli na tom obřadu, neboť dokud potrvá, něco se děje. Ale co potom, co potom?

Jako už tolikrát, i tentokrát se ukázalo, že Paní Radosti je osobnost na svém místě. S lehkým, dokonale zahraným úsměvem prohodila: „Co tedy uděláme pro toho směšného chudáka, který se nám rozpadá na dvě půlky, ubožáček malinký?“

Všichni se úlevně usmáli, když naznačila štipcem prstíků člověčí velikost. Dokonce i Pán Zbraní byl ochoten hrát na žoviální strunu.

„Je to jasné jako facka, paninko,“ zahlaholil. „Co si myslíte, že dělám, když kůň si zlomí nohu a trpí? Políbím ho na držku, zapláču a vpálím mu kouli do hlavy. Pošlu na tu Zemi chlapce z operačního oddělení Tajné komory. Však se o toho člověka, nebo jak se to vlastně jmenuje, postarají. Ani ho nebudou muset líbat na držku…“ dodal a zaburácel smíchem.

Několik Pánů se pokusilo zasmát, ale zdařilo se to jenom Hausfrau, která byla šťastna, že konečně někdo řekl srozumitelný vtip. „Co kdybysme jim… něco koupili,“ zabručel Pán Bohatství. „Něco pěknýho a šikovnýho.“

„Mám nápad! Postaráme se jim o jídlo. Třeba, když jako budou mít chutnou a zdravou stravu, najdou k sobě snadněji cestu, nemyslíte?“ řekla Hausfrau.

„A jaký nápad máte vy, drahá?“ obrátil se Pán Pánů k Paní Radosti.

„Jsme vládci Vesmíru? Můžeme učinit všechno? Omezují nás pouze hranice naší fantazie?“

„Samozřejmě, darling,“ řekl Pán laskavě. „Zařiďme to tedy tak, aby to jejich spojení – myslím na onu nevhodnou rourku – lépe fungovalo.“

„Máte snad na mysli něco jako závit? Šroub a matici?“ zajímal se Pán Pánů, který byl v podstatě technokrat. Měl inženýrské vzdělání, byť dnes už zastaralé, neboť od dob jeho studií uplynula hezká řádka miliónů let. „Nevím co je to závit,“ neškodně zalhala Paní Radosti v domnění, že je roztomilé nevědět, co je to závit. „Nevyznám se v tom.“

Rozhlédla se zahradou. Oči její spočinuly na rozložité borovici, nakloněné nad jezerem. Symbolizovala moudrost a dlouhověkost, podobně jako ostrůvek tvořený pěticí balvanů označoval Pět Ctností.

„Jen tolik vím, že borovice nevypadne, protože má kořeny. Nepotřebuje snad žádný závit, nebo ano?“

„Kořeny…“ řekl Pán Pánů přemýšlivě. „To není marný nápad. Líbí se mi, že je takový přírodní. Myslíte, že by se dalo zařídit, aby ty rourky zapouštěly kořeny?“ zeptal se Pobočníka. Ten lhostejně pokývl hlavou a zapsal si cosi do notesu. „To je maličkost.“

„Tak vidíte, přece jsme našli prostředek, jak tomu človíčkovi tam na Zemi pomoci. Rozhodně jsme mu pomohli víc než řečičky našeho uraženého krasoducha. Ostatně, kde je? Pořád ještě bručí někde v koutku jako medvěd? Přiveďte ho, drahá,“ obrátil se k Paní Radosti, „a řekněte mu něco příjemného. Třeba, že budeme podávat koňak. Všichni tihle básníci mají rádi koňak. Nevím, čím to je. Snad jim to pomáhá nacházet ty jejich pravdy…“

Zazněl hlaholivý smích, jako když pan učitel řekne ve třídě vtip. Pán Pánů pohlédl na Pána Zbraní a pocítil, že by měl říci i něco vojáčky drsného, co by dokázalo, že není žádná měkkota.

„Hlavně aby nám na ten náš hobby nepřišly Kruhy. To bysme měli v tu ránu po srandě.“

A TAK SE STALO, že na planetě Zemi, která byla tak vzdálená od Zahrady Panstva ne toliko ve třech, nýbrž přinejmenším v osmi dimenzích, takže nelze hovořit ani o vzdálenosti a je nutno užít slova „zcela jinde“, tak tedy na planetě Zemi jeden zdánlivě obyčejný den se nachýlil a vplynul do zdánlivě obyčejného soumraku. Po cestě mezi poli kráčeli bok po boku Petr a Lucie. Mlčky pozorovali černání oblohy. Rádi by hovořili, ale neznali slova dost šetrná, aby se rušivě nedotkla slastné bolesti, již zakoušeli. Konečně Lucie našla odvahu a podotkla:

„Padá hvězdička, Petře. Přej si něco!“

„To nebude hvězdička. Je to asi letadlo. Nějaký charter nebo vojenský speciál,“ odpověděl Petr a vzápětí se začervenal do tmy, neboť se styděl za věcnost svých slov.

Mýlili se ovšem oba. Nebyla to ani hvězdička, ani charter či speciál, nýbrž UFO hvězdné třídy Disků, transgalaktický dvanáctidimenzionální supraletoun. Oba pocítili jakýsi dotyk.

„Prší. Mží,“ řekla Lucie. „Pálí tě také ten déšť do tváře?“

„Necítím nic,“ zalhal Petr.

Zastavili se a vzali jeden druhého za ruce. Petr si uvědomil, že náhle ví, co chce a co víc, že to najednou dokáže realizovat, že v příštích okamžicích překoná propast, jež dosud bolestně dělila jejich city. Objal ji a řekl: „Chci tě, Lucie.“

„Já tebe taky, Petře.“ Tváře měli opět suché. Tekutina, neboť víme, že to nebyl déšť,co na ně hvězdolet nasprejoval, už kolovala v jejich žilách.

Když spolu splynuli, UFO už přelétal jiný kontinent a sprejoval jiné Petry a jiné Lucie.O tom, co nastalo pak, se Panstvo nikdy nedovědělo a zůstalo to utajeno i Básníkovi, což je dobře, neboť by tím neobyčejně trpěl.

Jana Moravcová

PSI

To byla noc! Správce kvůli těm psům snad ani nezamhouřil oči. Vyli a vyli, jako by je posedl běs. Ke třetí ráno vyšel správce na balkón a viděl Astora, jak zběsile lítá dole po cestičkách v parku. „Astore,“ řekl tiše a doufal, že pes ho uslyší. Jindy tohle stačilo. Jindy o něm Astor věděl ještě dřív, než byly dveře od balkónu dokořán. Jenže dnes tohle pravidlo neplatilo. Dnes Astor nepřiběhl až k domu a nezvedl svou krásnou vlčáckou tlamu do tmy nad sebou, aby pozdravil svého pána. Dnes nereagoval ani na zvuk otevíraných dveří, ani na tiché zavolání. Lítal dole po cestičkách, jako by něco neviditelného honil nebo před něčím děsivým utíkal. A pak si sedl a vyl. Správce na něho zahvízdal.

Astor se překvapeně ohlédl a konečně se provinilým krokem vydal k domu. Snad se v tu chvíli skutečně styděl za to, že propásl příchod svého pána na balkón. Správce ve špatném světle spíš jenom tušil Astorovu schlíplost, ale ta stejně vydržela jen pár minut. Pod kopcem se ozvalo tiché zavytí a Astor odpověděl stejně zoufalým tónem. „Astore!“ okřikl ho správce a pes zmlkl. Jenže takhle se nedalo donekonečna na balkóně stát. A taky se nedalo okřiknout všechny psy v okolí. A ti vyli a vyli. Bůhví, co to posedlo jejich psí duši, řekl si správce, mávl nad vším rukou a vrátil se do ložnice. Dokonce ani měsíc nesvítí a říká se, že psi vyjí na měsíc… Spánek však už nepřicházel.

Správce si nakonec otevřel rozečtenou detektivku, ale pak se přistihl při tom, že mu nit příběhu někam uniká, a tak si šel uvařit kávu a pokoušel se luštit křížovku.A teď ještě ke všemu ten telefon!

Už asi popáté zvedal sluchátko, aby se znovu přesvědčil, že přístroj je beznadějně hluchý. To znamená, že bude třeba sjet dolů do města autem a objednávku zařídit přímo na místě. Nebylo to vlastně nic tak příliš namáhavého, ale správce to přesto rozladilo. Za chvíli zabuší na dveře vrchní Fára a bude se rozčilovat, že si včera přece objednal docela jasně světlý ležák, tak proč to správce ksakru neurguje… a správce na Fárovo sakrování dneska neměl absolutně náladu. To je z nevyspání, domlouval sám sobě a šel si postavit na druhou kávu.

Venku už se probudil den.

Zámecký park v korunách starých stromů dávno přezpíval svůj ptačí budíček a mezi větvemi se do oken zámečku dralo slunce.

Zámeček, zámeček, bručel si pro sebe dopáleně správce. Honosně to zní, ale je s tím jenom starost. Bydlel tady už osm let. Nastěhoval se vlastně s prvními hotelovými hosty. Ačkoliv – jakýpak hotel! Hotýlek! Ke všemu tady patřila nutná zdrobnělina: zámeček, hotýlek, zvonička… Někdejší majitelé si zřejmě nelibovali v obrovských rozměrech – anebo neměli na něco většího, říkával si správce. Dnes byl ke všemu nespravedlivý. Žil tu přece rád.

Bílý dům na vrcholu zarostlého kopce se mu líbil od první chvíle. Měl tvar široce otevřeného písmene v, patřičné věžičky s červenou taškovou stříškou a proti otevřeným bočním křídlům zdí dřevěnou zvonici. Ta byla dlouho zavřená, ale teď už několik let slouží jako vyhlídková věž. Zvon dávno nahoře není, ale zvonička se jí říká pořád. A hotel „V zámečku“ se svými několika pokoji v levém křídle budovy má v sezóně vždycky obsazeno.

„Pane Barouch!“ ozvalo se venku a správce přistoupil k oknu. Na pěšině za záhonem růží stála paní Hůlová. Když uviděla správce Baroucha v okně, rozčileně zamávala. „Pane Barouch, jste tam?“

Správce si povzdechl.

„Ne, to nejsem já, to je zámecký strašidlo,“ odpověděl polohlasem, ale když paní Hůlová znovu začala mávat, zavolal: „To víte, že tu jsem, jen pojďte dál!“

„To vím, že tu jste,“ opakovala po něm udýchaně paní Hůlová, když stanula na prahu kanceláře, „ale ještě je brzo, a tak nevím, jestli jste tu… jestli jste tu jako už úředně.“

„Vy něco potřebujete úředně?“ podivil se správce a pobaveně se díval, jak paní Hůlová poletuje z místa na místo jako obrovitý motýl. Ovšem trochu obtloustlejší motýl, dodal si pro sebe správce. Kdyby tu byl vrchní Fára, už by určitě vykřikoval: Copak se nám to tady třepetá po komnatách? Já myslel, že to je mol, a ona to zatím naše sličná zahradnice paní Hůlová. A paní Hůlová by na to odpověděla: Jestli se tu něco třepetá, to nevím, ale jednu třepnout vám můžu, to tedy jo. Pořád se takhle zlobili, ale teď tu nebyl ani vrchní Fára a ani ta patřičná nálada na legraci. Správce Barouch si uvědomoval, že ta probdělá noc už teď dává o sobě vědět. „Já potřebuju telefon,“ řekla konečně Hůlová a zakroužila před aparátem. Skoro to vypadalo, že si ten telefon chce někam odnést. „S matkou se asi něco stalo,“ dodala najednou a docela pomalu si sedla za stůl. Ten zpomalený pohyb a změněný hlas se správci vůbec nelíbil. „Já asi zavolám doktora,“ řekla zase Hůlová a tázavě se přitom na správce dívala. Matka paní Hůlové byla už stará paní. Patřila k zámečku, bydlela tu ze všech nejdéle – snad kromě kováře Vejvody. Kováře, který už dávno nic nekoval, jen si spokojeně žil v domku přilepeném na úbočí kopce. Z jedné strany kopce on, z druhé Hůlovi s maminkou. Tam se zase odjakživa říkalo „U zahradníků“ a staré paní nikdo jinak neřekl než: paní Terezka. Vrchní Fára občas v dobré náladě hostům dával k lepšímu vymyšlené historky „z našeho podzámčí“, kde „žijí ještě pamětníci někdejších zámeckých časů“. To ještě než zámečtí páni odtud zmizeli, říkával s oblibou Fára a tajemně se tvářil, to se tady děly věci!

Fáro, ptával se ho správce, že ty už ani sám nevíš, co z těch tvých historek je pravda a co ne, viď? A vrchní Fára se pobaveně šklebil a nic na to neříkal. „Paní Terezce se něco stalo?“ probral se z úvah správce a hned také sáhl po telefonu.

„Počkejte, ještě nevolejte,“ řekla váhavě Hůlová. „Já se s vámi chci poradit. Dneska byla nějaká divná noc.“

„No jo, ti psi,“ kývl správce. „Vyli jak blázni.“

„A maminka najednou vstala a mně se zdá…,“ žena chvíli hledala vhodná slova, než s určitými rozpaky dodala: „že mluvila z cesty.“To nám tu ještě chybělo, pomyslel si správce. V tomhle vám, drahá paní, asi neporadím.

„To mi teda teďka poraďte, co mám dělat,“ řekla na to Hůlová, jako kdyby četla správcovy myšlenky. Správce si najednou oddechl. Jaképak radění, stejně ten telefon nefunguje! A s nadějí zvedl sluchátko. Spokojeně konstatoval, že aparát je stále hluchý.

„Ona pořád říkala: Dneska se něco stane. Něco se stane, už je to tu zase. A já na to: Maminko, co by se mělo stát, prostě vyjou psi, no! Ale ona to opakovala a pak ještě povídala, že si to hned myslela, že se Hans vrátil.“

„Hans?“ podivil se správce a pomalu sluchátko položil zpátky do vidlice. Teď mu bylo najednou trapně, že se v duchu ještě před pár vteřinami radoval z hluchého telefonu. „No, znáte přece tu starou historku…“ prohodila Hůlová. „Ale tu si snad vymyslel Fára, ne?“ namítl správce. „Ba ne, pane Barouch,“ zavrtěla žena smutně hlavou. „Ba ne, on si ji jenom nějak vylepšil, ale ten Hans opravdu z té zvoničky spadl a umřel.“

„A opravdu to byla bratrovražda?“ zeptal se pochybovačně správce.

„No, říkalo se to…,“ povzdechla si žena. „To víte, já to taky znám jen z vyprávění a vlastně – dokud byl táta naživu, tak o tom maminka nikdy nemluvila. To až teď v posledních letech si na to někdy vzpomene. Víte, já si myslím, že ona toho Hanse opravdu tenkrát musela mít ráda. A byli tak strašně mladí, když se to stalo.“

„A co ještě říkala… že si tedy myslíte… jako že mluvila z cesty…“ zakoktal se správce, kterému zase přišlo trapné vůbec se vyptávat.

„Ona toho vlastně moc neřekla. Ale ta jistota, s kterou tvrdila, že je to jako tenkrát a že se něco stane…“

„To ti psi,“ odpověděl přesvědčeně správce. „Vyvedli ji z míry ti psi. Taky jsem celou noc nespal.“

„Tak myslíte, že nemám volat doktora?“

„Já dost dobře nevím, co byste mu řekla. A kromě toho – telefon je dneska úplně hluchý… Jestli ovšem chcete, svezu vás do města autem…“

„No jo, co bych já opravdu tomu doktorovi řekla… Snad abych s tím ještě dneska nic nedělala. Napoprvé se snad nic nestane…“ uvažovala žena.

„Napoprvé? Snad si nemyslíte, že se to bude opakovat? Takové psí koncerty se jen tak neopakují,“ řekl s jistotou správce a paní Hůlová se na něho vděčně podívala. „Viďte,“ řekla důvěřivě a bylo na ní vidět, že je moc ráda, že to za ni někdo vyřešil.

„ČAU,“ vyštěkl Fára a strčil hlavu mezi dveře. Pak s ní zakroutil, jako by si ji chtěl utrhnout, a vítězoslavně dodal: „Všecko vím.“

„Prima,“ souhlasil ponuře správce a uvažoval o tom, jak šetrně Fárovi sdělit, že ten světlý ležák přece jenom není. „Kupříkladu vím, že ti od rána nejde telefon,“ nevzdával se Fára.

„Fajn,“ povzbuzoval ho správce. „Telefon totiž nejde v celém městě!“ triumfoval Fára. „Zajisté víš proč.“

„Zajisté vím jenom to, že jsou z toho všichni úplně pryč. Prostě nejdou telefony.“

„A vyjou psi,“ poznamenal suše správce. „Něco jako Svatební košile našeho věku.“

„Tam nic o telefonu nebylo,“ prohlásil s určitostí Fára. „Jenže vyli, vyli divnou věc, že je nablízku… víš co, zajdi si k paní Hůlové. Ona ti obohatí repertoár. Večer to dáš k lepšímu hostům, úspěch zaručen.“

„Ale!“ podivil se Fára. „Takže už i ty víš o tom, že ‚Hans se vrátil a ‚něco se stane‘?“

„Otravuješ mě, když opravdu všechno víš,“ odpověděl suše správce a ostentativně se zahleděl do papírů na stole. Z parku se ozvala foukací harmonika. „Co tam to dítě dělá?“ podivil se vrchní Fára. „To snad není osmiletá holka, to je blázen! Pořád někde leze po stromech a teď ještě ke všemu pořád fouká na ten hroznej nástroj… Starý Vejvoda se ovšem ve vnučce zhlídl – a tak ta holka smí všechno.“

„V pravnučce,“ namítl tiše správce.

„To je jedno,“ odpověděl Fára. „Vnučka jako pravnučka. A to si piš, že tuhletu historku dám k lepšímu s náležitým sentimentem… Jo a všiml sis vůbec, kdo se nám tu ubytoval? Na jedničce nic moc, nějakej blázen, co sbírá brouky. Na dvojce stará ženská s mapami a vlastivědnými příručkami. Na trojce ztřeštěná dvojice, která je tu buď na svatební cestě, nebo se chce rozvést a neví jak do toho, na čtyřce nějaký starý Rakušan, co vypadá jako vysloužilý sportovec, na pětce a šestce něco nezapamatovatelného – prostě turisti, kteří projíždějí, sedmička nám tentokrát zeje prázdnotou, ovšem osmička, to je tedy věc! Ten mladík skoro vypadá na to, že mu tenhle zámeček někdy říkal pane!“ Fára znalecky přimhouřil oko, jako by zkoumal barvu vína, pak si pomlaskl a zkušeně dodal: „Ten mladík v sobě něco má. Večer ho předhodím té dvojici.“

„No dovol!“ rozčilil se správce. „Hosta hostům?“

„Bože,“ protáhl Fára a teprve teď se otráveně vsunul celý do místnosti. „Víš, co to je? Historická bratrovražda na zvoničce, pán zámku se z toho vyšinul a teď se vrátil – tedy Hans se vrátil…“

„Neblbni,“ napomenul ho správce. „Hans nebyl pán zámku.

Hans byl ten, co umřel.“

„No jo,“ uznal Fára, „ale hezký by to bylo. A taky ti psi… proboha, proč to dítě pořád tak děsivě kvílí na foukací harmoniku?“ Fára došel k oknu a zavolal dolů do zámeckého parku:

„Běž hrát někam jinam!“

Z koruny věkovitého dubu sjela malá dětská postava. „Já si to nepamatuju!“ zanaříkala.

„To dítě fakt není normální,“ povzdechl si Fára a znovu zavolal: „Nic si nemusíš pamatovat, syp domů!“

„Ale to byla hezká písnička,“ nedalo se odbýt dítě. „V rádiu?“ zeptal se bez zájmu Fára. „Ne. V noci,“ řekla na to holčička a hlavu si pomalu vyvracela, jak se dívala do zámeckého okna.

„V noci vyli psi,“ poznamenal Fára, ale dítě, které jej dole zaslechlo, umíněně odpovídalo: „Jenže předtím byla ta písnička!“ A znovu se pokoušelo cosi vyloudit z foukací harmoniky.

„TAKŽE si to uvědomte!“ šeptal vrchní Fára a dramaticky zvyšoval hlas. „Ten Hans byl nahoře na zvoničce. A lidi, co pracovali na poli, docela jasně viděli, že tam není sám. To víte, tenkrát ještě ty stromy nebyly přece jen tak vysoké…“ Vrchní hbitě odzátkoval další sedmičku červeného a dvojice z trojky dojatě zvedla oči od prázdných sklínek. Kolem se protáhl správce Barouch a ironicky se na vrchního Fáru ušklíbl.

„Ale, ale, pan správce nějak nemůže usnout, že se nám tady prochází?“ prohodil vrchní Fára, zjevně nespokojen s tím, že mu kamarád narušuje pečlivě připravené lyrickoepické výjevy.

Správce Barouch ani neodpověděl, jen tak trošku zavrtěl hlavou na důkaz toho, že pochybuje o zdravém rozumu svého kamaráda. Co to toho Fáru pořád hnalo k tomu, že si tolik přimýšlel k dávným legendám o zámečku? „Já si nic nevymýšlím, vážení,“ řekl teď vrchní Fára, jako by vedl vnitřní dialog se svým kamarádem. „Tohle o zámečku ví i každé malé dítě: Hans miloval Terezku, ale jeho bratr taky. Pak se spolu porvali nahoře na zvoničce a Hans najednou spadl dolů. To se ví, že ne sám od sebe, a taky tu byli ti lidé, co viděli nahoře docela jasně dvě postavy.“

„Takže když ten Hans spadl dolů, tak toho jeho bratra zavřeli?“ zeptal se od vedlejšího stolu mladík z osmičky. „Ale to víte že ne!“ odpověděl pobaveně vrchní Fára. „Ten bratr se prostě vypařil! A v tom je taky celá záhada,“ dodal a vítězně se rozhlédl. „Ten mladší bratr prostě toho dne zmizel a víckrát ho nikdo neviděl. A víte vy, že jste nápadně podobný majiteli zámku?“ zaútočil náhle vrchní na mladíka a ten nečekaně zrudl. Starý pán vedle něho se pobaveně zasmál. „Vy se mu fakt podobáte,“ vyjel za svou kořistí vrchní Fára a jedním dechem připojil otázku, zda má taky ještě přinést jednu lahvinku. Starý pán vlídně kývl a zrudlý mladík vyhrkl: „Samozřejmě že jo, samozřejmě.“

U protějšího stolku zvedla pohoršené hlavu starší paní od nějakých map a vedle ní se vypjal do číhavého sedu přísně vyhlížející pán.

„Tady je ta příroda celá nějak naruby, například brouci…,“ řekl teď ten pán, ale protože jeho slova zazněla do atmosféry romantického příběhu zcela nevhodně, zmlkl, neklidně poposedl a pokoušel se nahlédnout do map své spolustolovnice. U okna se bavilo pár náhodných hostů restaurace. Byl to úplně jiný svět. Něco, co s hotelovými hosty vůbec nesouviselo. A mezi těmito dvěma světy u stolku pod oknem seděli ti, které vrchní Fára ráno označil jako něco nezapamatovatelného – prostě jako turisty, kteří se tu na nějaký čas ubytovali. „Teda, jestli se fakt tomu majiteli zámečku podobám,“ pronesl tiše mladík, „teda, to až přijede má dívka…“

„Ta bude koukat,“ dodal starý pán vedle něho a vrchní Fára při otvírání lahvinky úslužně prohodil: „No vidíte – a já jsem myslel, že jste Rakušan!“ zasmál se, jako kdyby to dávno neměl v recepci zjištěno. Starý pán se znovu vlídně usmál a pokrčil rameny. „Asi že jsem,“ dodal pak neurčitě, a když si všiml udiveného Fárova pohledu, ještě řekl: „To víte, za mého mládí…“ ale pak zaváhal a větu nedokončil.

„Povídám, že tady je ta příroda celá naruby,“ trval znovu na svém pán od vedlejšího stolku. „Já sice rozumím jen broukům, ale teď se mi zdá, že vlastně nerozumím ani jim,“ řekl nerozhodně. „Oni se tu chovají nějak úplně jinak – a vůbec, všechno se tu chová nějak úplně jinak.“

„Například v noci vyjou psi,“ napověděl správce, který si opodál s obzvláštním zájmem prohlížel stojan s novinami. „Například,“ souhlasil živě vrchní Fára. „A nepřejete si náhodou topinky?“ Rozhlédl se po hotelových hostech. Přáli si a vrchní Fára jenom luskl prsty směrem ke kuchyni. Dneska to běží úplně krásně. Správce se zasmál a zamířil ven.

Vlastně se mu tyhle Fárovy hlouposti líbily. Fára dokázal ze všeho něco vytřískat. On je dokonce schopný tomu mladíkovu namluvit, že ve skutečnosti je doopravdy bývalým majitelem zámečku…

„Ale to není všechno,“ slyšel teď Fárův hlas. „Oni toho bratra vlastně nikdy neusvědčili. On totiž jako na té zvoničce nebyl! Samozřejmě, že to je nesmysl – musel tam být, když toho Hanse shodil dolů. Ovšem – má to háček. Neviděli ho běžet dolů. Nikoho neviděli běžet dolů. Jenom se ta druhá postava nahoře ztratila a pak ten bratr už byl přímo dole pod zvoničkou a dokonce se tvářil, že ho Hansova smrt vyděsila… ale vy jste stejně celý bývalý pán,“ změnil najednou tón řeči a nadšeně se zahleděl na mladíka z osmičky. „Jo?“ vydechl mladík a zcela zmaten povstal, trošku se uklonil a vesele řekl: „Jenže já jsem něja…“ zarazil se, nedořekl, že je „nějakej Jarda Pitrman“, jak to měl obvykle ve zvyku. Najednou mu přišlo, že to je nejapný způsob představování, a tak se rychle opravil: „Já se jmenuju Pitrman. Ti, co tady bydleli, to byli taky Pitrmanovi?“

„Tak to sice ne,“ postavil před něho a starého Rakušana sedmičku červeného vrchní Fára, „to ne, ale na jménech tak úplně nezáleží, že. Kolik nám běhá po světě potomků otců s jiným jménem!“

Mladá dvojice z trojky si vyměnila rychlé, rozpačité pohledy apán, který nakukoval k sousedce do map, si upjatě odkašlal. „O pardon,“ usmál se omluvně vrchní Fára. „Však vy mi rozumíte, že to vůbec nevztahuju adresně. To já jen tak všeobecně… Tak kde jsou ty topinky, prosím?“ zavolal směrem ke kuchyni a odkvačil.

Vběhl do malé chodbičky, oddělující prostor hrnců a kamen od lokálu, tam pokojně stanul a čekal, kdy se za ním ještě jednou otevřou dveře. Trvalo to jen pár vteřin. Správce Ba-rouch byl tady taky. Fára stěží potlačoval smích.

„Teď je chvilku necháme dokvasit,“ šeptal a správce rezignovaně pokrčil rameny. „Tebe jednou ty legrácky přivedou do maléru.“

K RÁNU zase psi začali svůj koncert. Správci to tentokrát chvíli trvalo, než se probral ze spánku, protože včerejší bezesná noc vykonala své. „Astore,“ zavolal do řídnoucího šera z balkónu a musel hodnou chvíli čekat, než dole zaslechl zrychlený dech psa. „Astore, no tak!“ napomenul ho tiše a v odpověď mu zaznělo tiché zakňučení.

Správce přes sebe přehodil plášť a vyšel ven. Vlahý konec noci sliboval krásný den, ale přesto bylo ve vzduchu něco znepokojujícího.

Správce se vydal po cestičce a Astor se mu v chůzi skoro tiskl k noze. Jako by se něčeho bál, pomyslel si správce, sklonil se a potřepal psa po krku. Astor přivřel oči a rozpačitě se olízl. Tohle dělal vždycky, když se za něco zastyděl. Došli až k lavičce pod dubem.

Správce si sedl. Odtud měl celé obytné křídlo zámečku jako na dlani.

Astor chvíli stál a něčemu naslouchal. Pak se usadil do písku vedle pánových nohou.

Ve všech oknech hotelových pokojů byla tma, jen na jedničce slabě hořelo světlo stolní lampy.

Paní asi studuje podle mapy, na jakou vlastivědnou vycházku dnes vyrazí… ale najednou si uvědomil, že to tak není, tam přece ta paní nebydlí. Tam bydlí ten, co sbírá brouky. Jen aby probůh nenatahal nějakou havěť do pokoje, pomyslel si správce. Pak se klidně odstěhuje a my ještě týden budeme někde honit všelijaké potvory.

Po Astorovi se pomalu uklidňovali i ostatní psi. Táhlé vytí poznenáhlu mizelo.

Svítání se už zvedalo ke korunám stromů a obrysy zámečku ostřeji vystupovaly proti šedému nebi. Pootevřená temná okna pokojů vyzařovala klid a mír – a nějaký sportovní typ měl okno dokonce skoro dokořán. Správce to odhadoval na mladíka, který se večer představil jako Pitrman, ale pak si znovu uvědomil svůj omyl. Okno patřilo Rakušanovi. Ten vypadá na to, že po ránu dokonce i cvičí, napadlo správce, když si v duchu představil vzpřímenou postavu starého muže. Ale bůhví, jak to s tím jeho rakušanstvím vlastně je, dodal si pro sebe. Ta jeho čeština je skoro bez vady. Ostatně, takových „cizinců“ už správce zažil dost a koneckonců to není jeho starost – zabývat se tím, jakou kdo má národnost. Astor tichounce zavrčel a natočil hlavu do hloubi parku. Správce se ohlédl. Vzadu mezi stromy někdo rychle šel. Stoupal po návrší travou přímo k zámečku. Pes se zachvěl a postavil.

Správce k němu zvolna vztáhl ruku, aby ho uklidnil. Teď už rozeznával světlou košili a přes ramena přehozenou bundu. Tomu je nějak horko, pomyslel si správce a protože poznal mladíka Pitrmana, uznale pokýval hlavou. Měl by tady být Fára. Hned by si mohl rozšířit svou legendu o zámeckém pánovi nějakým dalším tajemným motivem. Ostatně – je to fakt, kdepak se nám to mladíček vlastně za noci toulá? Snad ti psi nevyjí nakonec kvůli němu?

Mladík teď mířil přímo k lavičce, kde správce seděl. Šel rychle, a teprve když Astor důkladně a zhluboka zavrčel, polekaně sebou trhl a zastavil se.

„Dobrý večer,“ hlesl a nejistě se po Astorovi podíval, jako by zdravil jeho a ne správce.

„Spíš dobré ráno,“ zasmál se správce a přitáhl psa k sobě. Ten se znovu usadil na zem, ale oči z mladíka nespouštěl. „A já pořád, proč ti psi tak řádí,“ pokračoval dobromyslně správce. „To víte, nejsou na vás zvyklí – a vy tu v noci běháte po parku.“

„Psi?“ vyhrkl překvapeně mladík. „Proč bych měl vadit psům?

Byl jsem na nádraží – co kdyby přijela tím nočním vlakem?“

Správce spolkl otázku, protože si vzpomněl na večerní debatu. Mladík přece říkal, že očekává nějakou dívku. Ten pokoj vedle něho je opravdu zamluvený – to aby se správce podíval, na čí vlastně jméno… „Včera v noci jste tam taky byl?“ zeptal se správce. „Včera?“ opakoval polekaně mladík, jako by se styděl za to, že se okamžitě nemůže rozpomenout. „Včera ne…,“ a najednou důrazně pronesl: „A včera ti psi vyli daleko víc!“

„To máte pravdu,“ odpověděl zamyšleně správce. „A taky nešel telefon… moment! Večer už fungoval. Jestlipak funguje teď?“

„Copak to má nějakou souvislost?“ zeptal se zaraženě mladík, ale správce, sám překvapen vlastním nápadem, už vstával z lavičky.

„Musím totiž někam zavolat,“ prohodil, „málem bych zapomněl…“ a už pospíchal zpátky do zámečku. Přelétl ještě očima okna pokojů a všiml si, že Rakušan stojí u otevřeného okna. V pokoji u milovníka brouků už se také nesvítilo, když však správce vstupoval do dveří, které vedly ke kanceláři, všiml si, že někdo vyšel z hlavních hotelových vrat. Poznal ho. Asi je nejlepší chytat brouky za svítání, usoudil a rychle se ještě otočil, aby se podíval po mladíkovi. Ten se teď rozpačitě loudal k zámečku, pravděpodobně se bál Astora, ale pes už dávno běhal někde na druhém konci parku. Ztratil o mladíka zájem a milovník brouků ho taky asi nevzrušil. To tu ale máme po nocích živo, řekl si správce a šel zkusit telefon. Fungoval.

„PANE BAROUCH!“ ozvalo se od záhonů růží a správce se vyklonil z okna. „Pane Barouch, jste tam, viďte,“ dodala paní Hůlová vděčně a než se stačil správce vzpamatovat, zmizela mu z očí. Za chvíli ji ale slyšel za dveřmi. Zaťukala, na nic však nečekala a už kroužila po místnosti. „Dneska telefon funguje,“ usmál se na ni přátelsky správce, „jestli tedy vám jde o totéž jako včera.“

„Jde i nejde,“ zatřepala paní Hůlová rukama ve vzduchu, jako by s prstů střásala vodu. „Telefonovat ale nikam nebudu.“

„No – tak tomu moc nerozumím,“ přiznal se správce. „Jde zase o maminku. Nemohl byste se jít jako náhodou podívat támhle na tu dolní cestu až dozadu k lavičce?“Správce si udiveně paní Hůlovou prohlídl. „Vy jste tam něco zajímavého viděla?“

„Jo,“ hlesla Hůlová a rychlými pohyby přerovnala na stole hranicky papírů. Správce se na to s obavami díval. Ať si ta Hůlová dělá co ji napadne, ať si i hopsá jak chce, ale s úředními papíry ať mu proboha nehýbá!

„Pardon,“ špitla zase Hůlová, pak se konečně nadýchla a naráz vychrlila: „Ona tam sedí naše maminka, na klíně má staré album, něco si pro sebe povídá a já se můžu namáhat jak chci, na nic mi neodpoví.“

„To už neříká, že Hans se vrátil a že se něco stane?“

„Ona mě snad ani nevnímá,“ šeptala Hůlová a vystrašeně se na správce dívala. „Co kdybyste tam jako náhodou zašel, já opravdu nevím, co mám dělat – nemám doopravdy zavolat toho doktora? Co kdybyste tam jako zašel… a pak byste mi třeba poradil, co dál.“

„Já?“ vylekal se správce.

„No jo,“ kývla Hůlová. „Já sama nevím, jestli už jsem se z toho všeho nezbláznila… Tak potřebuju, aby se na to někdo jako kouknul z boku, rozumíte?“

„No, kouknout z boku…“ zabručel nepříliš nadšeně správce, který si v téhle situaci nevěděl rady, „já nevím, co si od toho slibujete,“ vrtěl hlavou a protože nevěděl, jak z toho všeho ven, nakonec kapituloval: „Kouknout z boku se koneckonců můžu.“ A šel se jako náhodou projít na dolní pěšinu až dozadu k lavičce.

Stará paní Terezka opravdu na lavičce seděla, pohroužena do prohlížení nějaké knížky. Když správce přišel blíž, usoudil, že tohle je asi to staré album s fotografiemi. Paní Terezka je držela rozevřené na klíně a nehnutě si cosi prohlížela. Když uslyšela správcovy kroky, zvolna zvedla hlavu, sundala si brýle a zamyšleně se zadívala někam mezi stromy. Pak album sklapla a položila je vedle sebe na lavičku. „Copak že jste po ránu tak brzy venku?“ zeptal se zaraženě správce. Tuhle větu si po cestě sem připravoval, aby zněla jako nejvěrohodnější zájem. Teď mu ale nechtěla z pusy ven. Co je mu vlastně do toho, že je paní Terezka tak brzy po ránu venku?

„Slyšel jste ty psy?“ zeptala se místo odpovědi. „No, musel jste je slyšet. Už druhou noc. A že si nevzpomínáte, že by takhle řádili někdy předtím…, že ne?“

„No, bylo to zvláštní,“ přiznal správce a opatrně si k staré paní přisedl.

„Tak vidíte – a já si vzpomínám,“ usmála se. „To mi bylo moc málo let… skoro už to není pravda, ale víte že z té doby mám přece jenom fotografii?“

Stařecké ruce rozevřely album a přistrčily je ke správci. „To mi bylo šestnáct,“ řekla stará žena plaše a správce se díval do tváře vážné copaté dívky. „A tohle je Josífek Vejvoda a chlapci Motlovi – Hans a Petr.“ Teprve po chvíli správce pochopil, že Josífek Vejvoda má něco společného s dědou Vejvodou, s kovářem, který už dávno nic nekoval, protože už dávno, dávno byl starý… A vida, legendární Hans! Stojí tu mezi svým bratrem a Josífkem Vejvodou a tváří se jako lord. „Teď mi připadá, že vypadají skoro vznešeně,“ zasmála se paní Terezka. „Koho by napadlo, že jeden z nich byl kovář a ti dva že dělali na poli…“

Josífek Vejvoda tehdy nosil knírek a Hans měl krásné vlnité vlasy.

„Tenkrát to vypadalo, že se vezmeme,“ podotkla stará paní, znovu si nasadila brýle a prstem se opatrně dotkla Hansovy tváře na fotografii. „Dceři o tom ani nemůžu povídat,“ zamyslela se. „Nesluší se to. Vzala jsem si přece někoho jiného… vzala jsem si jejího tátu, tak co!“ pokrčila vzdorovitě rameny a po chvíli přemítání dodala: „A měla jsem hezký život.“ Znělo to naprosto upřímně. „Hans se totiž zabil.“ Správce se znovu zadíval do Hansovy tváře a přistihl se při tom, že se pokouší o srovnání s podobou mladíka Pitrmana. Vzápětí mu to přišlo k smíchu. To všechno má na svědomí Fárova fantazie!

„Ale ještě když se o mě ucházel… víte, že asi právě proto jsme se tenkrát měli moc dobře? Dneska si myslím, že občas pro nás kradl, ale tenkrát jsem svatě věřila tomu, že ta slepice nebo dokonce i kachna se někde zranila, zlámala si nohu – a pán ji Hansovi zkrátka dal. Moje maminka z těch darů měla trošku strach, ale tatínek si ničím nelámal hlavu. Takový nápadník se musí snažit, aby se rodině zalíbil, říkal vždycky – a my jsme na neděli na tom nebývali s masem skoro nikdy zle. A tenkrát, tenkrát to byla doba, kdy takhle vyli psi…,“ řekla najednou a pokývala šedivou hlavou. „Tenkrát to ještě ti psi takhle uměli!“ Pak znovu album zaklapla a rychle dodala:“Potom se stalo to neštěstí – Hans spadl ze zvoničky – opravoval něco nahoře a spadl. To je celá pravda. Byla jsem vlastně u toho a on mi spadl skoro k nohám.“ Paní Terezka přejela zvrásnělou rukou po čele, jako by jí dodnes ta představa působila obrovskou bolest, a povzdechla si: „Víte, co to bylo? Skoro k nohám. A od zámečku běžel jeho bratr a křičel jako zběsilý.“

„Takže to povídání o bratrovraždě…“

„Je nesmysl,“ přikývla paní Terezka. „Prostě někdo tvrdil, že viděl nahoře dvě postavy a že bratr rychle seběhl po schodech dolů… Jenže já u toho byla a tak vím, že to je hloupost.“

„A ten bratr odtud skutečně potom utekl?“

„Ne potom… hned utekl. Lidi ani jemu, ani mně nevěřili. Pořád si jen tvrdili svoje, že nahoře na zvoničce byli dva… Lidi jsou někdy moc hloupí,“ povzdechla si. „Já u toho přece byla. Jenže všichni na něho křičeli, že je vrah, bůhví co by s ním byli provedli. K tomu, aby lidi ztratili rozum, stačí někdy málo. Viděl, že je zle, a utekl. Pak na něho dokonce vydali i zatykač, ale když se to opravdu vyšetřovalo, uvěřili mi, že je nevinný… Jenže on už byl pryč, už se nikdy nevrátil. A tu noc po Hansově smrti vyli psi úplně strašlivě. Nepřestávali a nepřestávali… Dlouho jsem se ze všeho nemohla vzpamatovat. Ale to víte, čas všechno zacelil a já nakonec žila šťastně vedle někoho úplně jiného.“

„A nemohl opravdu ten bratr prostě seběhnout rychle dolů?“

„Nemohl. Hned jak se to stalo, vyšel támhle od zámečku.“

„A co když nahoře s Hansem byl někdo jiný?“ nevzdával se správce.

„Kampak by se byl ale poděl?“ podivila se paní Terezka. „Ze zvoničky nevyběhl nikdo, nikdo – rozumíte? To by se ten druhý prostě musel vypařit. Lidi jsou si někdy hrozně podobní,“ dodala najednou zamyšleně. „Víte, že se mi teď nedávno zdálo…, že jsem tady potkala Hanse? A přece jsem ho viděla mrtvého, viděla jsem, jak ho pochovávali… je to všechno hloupost, já vím, asi už jsem prostě moc stará a věci se mi pletou.“

„To udělali ti psi,“ řekl správce a snažil se, aby jeho hlas působil uklidňujícím dojmem. „To ti psi – že vyli jako tenkrát, kdy to ještě pořádně uměli,“ usmál se a i stará paní Terezka vyslala svůj plachý úsměv někam mezi staleté kmeny stromů. „Jenomže tu ráno ležela ta růže,“ řekla najednou tiše. „Včera, víte? Hned jak jsem poprvé slyšela ty psy, hnalo mě to sem… Lidská paměť je stejně zvláštní… Tady jsme se totiž s Hansem scházeli – to poslední léto. A on mi vždycky přinesl nějakou květinu. Bývala to často růže… taky jí ukradl, samozřejmě,“ usmála se, „copak mu tady patřily nějaké růže? Ty byly pánovy. A když jsem nemohla přijít, položil mi tu růži sem na lavičku… To víte, že tenkrát to byla úplně jiná lavička, ale stála asi tak v těchhle místech. A sem málokdo přišel. Do parku skoro nikdo nesměl, bylo nás jenom pár, co jsme tady sloužili a přes park jsme směli chodit. Ještě dnes ho vidím, jak běžel mezi stromy a nesl tu růži… No vidíte, jak se člověk nechá poplést! Včera se mi taky zdálo, že ho vidím jít parkem a pak – celá popletená – jsem běžela sem…“ Správce se musel usmát. Usmíval se představě, jak stará paní Terezka běžela – a pak si uvědomil, že v tom úsměvu je vlastně kus závisti. Co on si například uchová v paměti tak krásného, třebaže bolestně krásného, aby o tom jednou – dožije-li se vůbec takového věku – mohl znovu mluvit? „A tady opravdu byla růže,“ řekla udiveně paní Terezka. „Někdo si ji tu zapomněl, ti dnešní mladí lidé jsou strašně zapomnětliví… No vidíte – a mně to nedalo, našla jsem si tohle staré album a sedím bláhová tady a vymýšlím si. A dcera si o mně určitě myslí, že jsem se pomátla,“ dodala, ale za mák hořkosti v té větě nebylo. Jen jakési uspokojení. Jako by paní Terezka našla s onou zapomenutou růží i nějaký zvláštní klid, který jí dovoloval stanout nad ostatními. „Proč jste mu říkali Hans – a ne třeba Jan?“ zeptal se správce. „Ale to tak zavedl pán… asi se mu to líp říkalo, pán nebyl Cech.“ A znovu se zahleděla na starou fotografii, kde s pohledem lorda střežil vzpomínku na růži věčně mladý Hans.

VRCHNÍ FÁRA byl s informacemi spokojen. To, co mu o dnešní noci pověděl správce Barouch, živilo oheň jeho představivosti přímo na veselý plápol. Vida, už i ten správce je ochoten podlehnout iluzi čehosi velice zvláštního, když ho napadlo jít zkontrolovat telefon! A stará paní Terezka?

Vzpomínky ovšem často mívají blízko k selance… Vrchního Fáru vyrušil z úvah zvuk foukací harmoniky. Zase ta malá holka! Malá Vejvodová s foukací harmonikou. Fára přešel k otevřenému oknu a podíval se do zámeckého parku. Děvčátko nikde neviděl.

Zase asi sedí někde na stromě, pomyslel si. To jsem zvědav, kdo si to odskáče, až jednou ta holka spadne! „Dobrý den,“ stanul na prahu restaurace mladík Pitrman. Vypadal unaveně, vlnité vlasy byly jako slepené, světlá košile nedopjatá…

„Ještě bohužel není otevřeno,“ upozornil jej Fára. ‚Ale jestli jste si něco přál…“

„Já vím, odpusťte,“ řekl mladík chraptivě. „Nějak nejsem ve své kůži… Nemáte tu něco…“

„Třeba koňak?“ projevil ochotu Fára. „Třeba. Špatně jsem spal. Nejdřív ti psi a teď zase ta foukací harmonika,“ pronesl tak upřímně nešťastně, že se v té chvíli podobal docela malému klukovi, který si rozbil koleno.

ještě před chvílí ta harmonika Fáru také zlobila, avšak v tomto okamžiku se z ní stal vhodný objekt k debaté. „Ale ta písnička není špatná,“ namítl. „Vždyť to snad ani není žádná písnička,“ zanaříkal mladík a obrátil do sebe sklenku koňaku.

„Ne, ne, ne…,“ zaslechl Fára z chodby. „Něco tu není v pořádku, říkejte si co chcete!“

Fára přistoupil ke dveřím a vyhlédl ke schodům. Stál tam rozzlobený milovník brouků, v ruce svíral jakousi zvláštní brašničku a tu ukazoval někam nahoru na schody. „Ty vzorky odtud, drahá paní, nestojí za nic. Já odejdu! Já se seberu a odjedu. Vždyť já mám pocit, že se ti brouci naschvál schovávají. A kouska klidu tady člověk taky nemá. Už dvakrát jsem se pořádně nevyspal – a proboha, co je zas tohle?“ zakvílel najednou, jako by teprve teď zaslechl foukací harmoniku. Fára musel uznat, že zvláštní melodie, která sem z parku doléhala, působila poněkud drásavě. Nedá se nic dělat, bude muset za malou Vejvodovou dojít a pořádně jí domluvit. A za jejím pradědečkem taky. Ať si ji hlídá a nepouští ji sem. Tady teď končí legrace, když to má takovýhle vliv na hotelové hosty!

„Mě tu taky něco znervózňuje,“ přiznal starší ženský hlas nahoře na schodech a vrchní Fára v duchu před sebou uviděl spravedlivý obličej paní s mapami a vlastivědnými příručkami.

„Ale okamžik!“ probral se najednou ze své letargie Fára a vyběhl na chodbu. „Co bychom neudělali pro své hosty, že? Já jí to foukání zatrhnu – a hned! Přece byste se kvůli hloupému dítěti nerozhněvali na celý podnik, že?“ usmál se profesionálně a protáhl se kolem milovníka brouků. U hlavního vchodu se málem srazil s Rakušanem. „Odpusťte,“ uskočil stranou Fára. „Běžím zjednat pořádek.“

„Copak se stalo?“ zeptal se s úsměvem Rakušan. Jeho klid tak podivuhodně kontrastoval s nervozitou mladíka Pitrmana i podrážděním dalších dvou hostů, že se Fára zastavil a už ze zvyku – ze své letory vypravěče, který neustále pokouší své posluchače – důrazně pronesl: „Ta harmonika přece… hosty to rozčiluje. Vás jistě taky, že?“

„Ne,“ řekl klidně muž, „mě to nerozčiluje. Zvláštní melodie, viďte? Ale divné to je, to ano,“ pokýval hlavou a šel dál. Fára se za ním udiveně podíval. Jak tomuhle má rozumět? Jakže to řekl? Mě to nerozčiluje… ale divné to je? Co je divné?

Že ho to nerozčiluje? Ne, to jistě ne.

Fára rozpačitě vyšel ven.

Foukací harmonika už se neozývala.

ODPOLEDNÍ SLUNCE se vtíralo do oken, ale ve vrchním Fárovi to nevzbuzovalo žádný sváteční pocit. Spíš si lámal hlavu tím, jak večer pokračovat ve vyprávění legend zámečku. Měl totiž poprvé za celou svou vypravěčskou éru nepříjemný dojem, že se mu posluchačstvo asi rozuteče. „Nejhorší na tom je,“ řekl kamarádu správci Barouchovi, „že mi na tom taky něco vadí a já ti nevím co. Vždycky si přece vymýšlím a dost často zapomínám, co jsem to vlastně předchozí večer vykládal. Vlastně si všechno pokaždé přizpůsobuju podle posluchačů. Když mezi nimi sedí křehká blondýnka, tak do vyprávění zapletu taky nějaké takové stvoření – a baví mě, když to dotyčnou přivede do rozpaků.“

„Prosím tě,“ snažil se ho odbýt správce. „Co se vlastně děje? Nic!“

„Vyjou psi,“ podotkl Fára. „Vejvodovic holka hraje na foukací harmoniku něco, co většinu lidí rozčiluje, paní Terezka tvrdí, že se vrátil Hans a dokonce našla nějakou růži. Brouci někam zalezli a tuhle nešel telefon.“

„A podle tebe to všechno nějak souvisí.“

„Ty jsi taky šel ten telefon zkontrolovat,“ řekl paličatě Fára a správce pokrčil rameny: „No vidíš, jak jsi mě pobláznil.“

„Koukej,“ hlesl najednou Fára a pohybem ruky zval Baroucha k oknu. Správce k němu neochotně přistoupil. Průhledem mezi stromy uviděl za záhony růží nachýlenou postavu na lavičce. Byl to starý kovář Vejvoda a zdálo se, že něco upřeně pozoruje. Hlavu měl pootočenou a zvednutou směrem ke zvoničce. Fára i správce se museli z okna vyklonit, aby mezi větvemi vrchol zvoničky uviděli.

Někdo tam nahoře byl. Pomalu obcházel kolem dokola, občas se sklonil a zmizel za dřevěným zábradlím ochozu. Pak se postava znovu objevila a pokračovala ve své pomalé obchůzce. „Vsázím se, že to je ten Rakušan,“ poznamenal Fára. „Má takové zvláštní držení těla, všimni si.“

„Jo, všiml jsem si,“ připustil správce, který Rakušana už dřív tipoval na sportovce.

„Co to tam dělá?“

Správce si jen povzdechl, protože ve Fárově otázce okamžitě vycítil, co se po něm žádá. „Tak pojď,“ řekl konečně.

„Krásná práce,“ řekl jim na uvítanou Rakušan, když vedle něho stanuli na zvoničce. „Trošku jsem se truhlařinou a řezbářstvím zabýval, umím to ocenit.“

Fára se podezíravě podíval po ochozu. Sám tu byl nahoře několikrát, ale nikdy obložení zvoničky ani zábradlí ochozu nevěnoval zvláštní pozornost. Teď však musel dát muži zapravdu. Vyřezávané ornamenty opravdu vypadaly pěkně. „To ale není původní,“ namítl správce. „Opravovalo se to tady – a náhodou se trefilo na šikovné řemeslníky. Kdopak ví, jak to opravdu vypadalo dřív! To víte, tohle není chráněno památkovým úřadem.“

Rakušan jen pokýval hlavou a štíhlými prsty přejížděl po dřevě. „To schodiště je taky nové, že?“ A pomalu začal sestupovat dolů. Poťukával přitom na příčné trámky i na obvodovou stěnu.

Fára mrkl na kamaráda a vyzývavě prohodil: „Snad nemyslíte, že to je někde duté, když to tak proklepáváte?“

Rakušan se zastavil a aniž se podíval na muže nad sebou, zamyšleně odpověděl:

„Myslíte, jestli není například v téhle stěně místo ještě pro jedno schodiště? Nebo aspoň pro žebřík?“

„No to jsem zrovna nemyslel, to by asi zabralo moc místa,“ zadrmolil Fára.

„A stejně to tu celé opravovali, ne?“ řekl na to ještě Rakušan a začal znovu sestupovat po schodech. U poslední otáčky schodiště se zastavil. Obvodová stěna se tu rozdvojovala a tvořila tak důkladný podstavec pro celou stavbu. „A co kdyby tohle bylo obložené dřevem?“ řekl a ukázal na prostor mezi výztužemi a trámky. „Třeba to i dřív bylo,“ připustil správce. „Ano, něco tu být muselo,“ kývl Rakušan a stanul až docela dole.

„Jak to…,“ vyhrkl Fára. Seběhl rychle po zbývajících schůdcích a stanul vedle muže, který se v přítmí rozhlížel, jako by něco hledal. „Ale vážený pane,“ řekl teď Rakušan, „já přece vycházím z toho vašeho vyprávění. Zaujalo mne. Jenže mám rád logické vysvětlení. Jestliže někdo na zvoničce s Hansem byl – a bratra můžeme vyloučit, kam se tedy potom poděl? Uletět asi nemohl. Pak tedy musel existovat nějaký úkryt, nebo možná východ přímo tady.“

„Jo – a nikdo ze zámečku o něm nevěděl, co?“ zasmál se Fára, ale Rakušan jen pokrčil rameny a vyšel ven. Přímo před zvoničkou stála malá Vejvodová, v ruce držela foukací harmoniku a úpěnlivě se na Rakušana dívala. „Hraju to správně?“

„Hraješ to úplně správně. A krásně,“ řekl muž, pohladil holčičku po vlasech a šel. Fára se správcem si vyměnili nechápavé pohledy.

VRCHNÍ FÁRA se zamyšleně procházel mezi stolky restaurace.

Jestlipak všichni přijdou k večeři?

Teď mu z hlavy nešlo to odpolední setkání s kovářem Vejvodou. Rozběhl se za ním hned od té zvoničky – Vejvoda tam pořád ještě seděl a napjatě se na zvoničku díval. Holčička s harmonikou rychle utekla, určitě si myslela, že vrchní jde na ni žalovat za to věčné vyhrávání. Fára však měl na srdci něco úplně jiného:

„Pane Vejvoda, je to pravda, že tady kdysi dávno zrovna takhle jako teď ty dvě noci – jenže tenkrát často – vyli psi?“

„Psi často vyjou,“ odpověděl neurčitě stařeckým hlasem Vejvoda. „A kromě toho – já moc špatně slyším – už od mládí špatně slyším… U nás se vždycky říkalo, že to patří k řemeslu.“ A netečně se na Fáru podíval vybledlýma očima. „Víte, já se vás tak hloupě ptám, ale já mám k tomu důvod…,“ spěchal Fára, ale Vejvoda lhostejně mávl rukou. „A taky mám špatnou paměť. Až se tomu sám divím, jak špatnou.“ Vstal.

„Ale vidíte dobře, viďte?“ zeptal se Fára. „Ani to ne,“ řekl bez špetky jakéhokoliv vzrušení kovář Vejvoda a pomalu vykročil pryč. „Kdepak je to naše dítě? Měla už by jít domů…“

„Hraje pořád na foukací harmoniku takovou divnou písničku,“ upozornil ho Fára. „To víte, dítě,“ řekl na to Vejvoda a šel.

A tohle všechno teď znovu proletělo Fárovi hlavou. Tohle, i to odpolední setkání na zvoničce. Procházel teď mezi stolky a mechanicky počítal, kdo z hostů už se dostavil.

Milovník brouků. Tak vida, ještě se na zdejší přírodu úplně nerozhněval! Paní s mapami a vlastivědnými příručkami… A pak další, i ten mladík Pitrman. Dívá se po hodinkách – snad zase nepoběží k nádraží naproti své dívce! I ta dvojice, co o ní člověk nemůže říci, zda se právě vzala, nebo neví jak do rozvodu, i ta je tady. Že by je všechny ta nervozita zase přešla?

Teď vešel i Rakušan a servírka jako na povel začíná obcházet židle. Všechno jako jiný večer.

Když je po večeři, objeví se ve dveřích nezbytný správce a tváří se, že si jde ze stojanu vzít noviny. U okna se baví pár náhodných hostů a mladík Pitrman se ujišťuje, že do příjezdu vlaku zbývají ještě dvě hodiny. První skleničky vína cinkají na stolech a Fára v sobě nemá ještě tu správnou jiskru, která by zapálila doutnák fantazie.

„Ale řeknete jí to, jo?“ smlouvá mladík Pitrman. Má na sobě novou bílou košili s rozhalenkou a v očích obrovské přesvědčení, že se dnes na nádraží dočká. „Rozumíte – před ní to řeknete, jo? Komu se podobám a tak…“ Ach bože, chlapče, jak všichni občas toužíme být zajímaví, povzdychne si v duchu upřímně Fára, a tu na sobě zachytí Rakušanův pohled.

„Představte si,“ řekne tedy vyzývavě, „že jsem se v jednom archívu dočetl, že původně ta naše zvonička měla zdvojené stěny. Aspoň dole…“

„No a co?“ podivil se mladík.

„Do takové zdvojené stěny se třeba někdo může schovat, ne?“ Manželská dvojice si objednala sedmičku červeného a milovník brouků přestal nervózně poklepávat prstem do stolku. „Víte, já jsem o tom přemýšlel,“ vysypal ze sebe Fára a jedním dechem se zeptal Rakušana: „Přejete si ještě lahvinku?“ Rakušan kývl.

„Co když nahoře na zvoničce opravdu byli dva? Co když ten jeden toho druhého opravdu shodil… Třeba se kvůli něčemu rvali. Anebo ho neshodil, ale podezření by na něho stejně padlo… ale on věděl o té možnosti úkrytu dole, nebo možná dokonce útěku…“Trochu ho zlobilo, že teď příliš opakuje slova, která slyšel odpoledne, a tak rychle pokračoval dál: „Samozřejmě že člověka napadne, proč ten úkryt neznali i ti ostatní. Copak tam nehledali?“

„Něco mi to připomíná,“ přerušil jej Rakušan. „Vyznám se trochu v řemeslech. Tajemství tajných zásuvek v sekretářích, tajných chodeb, schodišť, někdy pouze provazových žebříků… A vše důkladně zamaskováno. To záleží na tom, kdo takovou zvoničku stavěl. A to víte, na tom se jistě podílí lidí! Od vykopání základů po konečné kování na dvířkách.“

„Ale co potom zbyde z našeho příběhu o bratrovraždě?“ podivil se mladík.

„Třeba jiný příběh,“ řekl procítěně Fára, ale koutkem oka pořád pozoroval Rakušana. Ano, až po konečné kování na dvířkách! Takový kovář měl jistě na zvoničce práce víc. A taky jistě dost času na to, aby si pohrál s možným úkrytem či východem. Co když dolů pod zem taky ještě vedly nějaké schody nebo aspoň ten žebřík? Co když stačilo za sebou zaklapnout šikovně udělané víko v bočním ostění a člověk mohl nepozorovaně zmizet? Tenkrát asi vůbec nikoho nenapadlo chodit a ťukat do bočních stěn – a i kdyby, ten druhý ze zvoničky už mohl být někde daleko v bezpečí… Jenže nikdo nic nehledal, i tak to bylo jasné – přiběhl přece Hansův bratr, vrah byl tedy on! A Terezce nikdo nevěřil, že ne… Okamžik! Proč jí to nevěřili?

„Víte, oni tu tenkrát vlastně byli tři mladíci,“ řekne váhavě Fára. „A co když byli všichni do Terezky zamilovaní?“

„Snad nechcete říct,“ zavrtěla pohoršené hlavou paní s mapami a vlastivědnými brožurami, „že kvůli té staré hodné paní Terezce…“

„Probůh, to bych si nikdy nedovolil,“ pospíšil si Fára. „Jenom mě napadá, že třeba o tom bratrovi se to vědělo, že Terezku taky miluje, a o tom dalším se to nevědělo… Co potom tomu bratrovi zbývalo? Vrhli se na něho jako psi – a on věděl, že se zachrání jedině tím, že uteče.“

„Ale kdo tu byl třetí?“ probral se mladík Pitrman. „To myslíte toho pána zámku, co jsem mu tak podobný?“ Vrchní Fára přeletěl očima místnost. Viděl, že správce Barouch u stojanu s novinami zkameněl. Viděl vážné Rakušanovy oči a dychtivé pohledy ostatních posluchačů. „No samozřejmě,“ řekl Fára, „ale kde tomu je konec, že?“

SVÍTALO. Správce Barouch vyšel na balkón a čekal. Vrchní Fára tu dnes v noci zůstal také a teď tu stáli vedle sebe. Někde docela blízko vrzlo okno. Pak bylo ticho. A potom spustili psi. Astor vystřelil po pěšině a zavyl.

„Četl jsi někdy o těch píšťalkách, co mají někde k dispozici policisté?“ zeptal se Fára. „Je to snad ultrazvuk nebo co – prostě člověk to neslyší, ale pes jo.“

„Tohle přece nemůže být ono. Ti policejní psi přece na takové zahvízdání nevyjí!“

„Ale podstata může být stejná,“ trval na svém Fára. „A dokonce ten dotyčný nemusí hvízdat zrovna na píšťalku. Jen si vzpomeň! Tehdy – v těch dávných dobách vyli psi, když Hans šel ukrást nějakou tu slepici nebo kachnu. No – to se přece hodilo, zbláznit je a pak jim klidně vlézt do rajónu, ne? A pak je tu ta malá Vejvodová. Tvrdí, že slyšela tu divnou melodii před tím, než začali výt psi. Může to být nějaká předehra nebo co. Ten člověk to nejdřív zahvízdá – a ta holka to slyší. Asi jako jediná z nás všech. A dál možná neslyší ani ona. Pak už je to jenom pro ty psy…“

„A ten telefon? Na ten jsi zapomněl?“ zeptal se posměšně správce.

„Ale nezapomněl. Ten byl přece jen tu první noc! Jdi a zkus ho teď! Uvidíš, že funguje. Tu první noc si zkrátka ten dotyčný možná jenom špatně odhadl síly, a zahvízdal příliš silně. Takže nám vyřadil centrálu. Podruhé už si dal pozor.“

„Ale jdi! Nepřeháněj! I brouci před tím jeho zahvízdáním někam zalézají, viď?“ zasmál se správce. „Už jsem si navykl poslouchat ty tvé nesmysly a výmysly, že mi to snad ani nepřijde příliš hloupé, co mi tady vykládáš.“

„A proč by ti to mělo přijít hloupé?“ zašeptal Fára. „Jaké měl vlastně ten Hans příjmení?“

„Abys to srovnal se záznamem v recepci? Ale copak je nemožné příjmení si prostě změnit? A dělá se to z různých důvodů…,“ namítl správce. „Podívej!“ ukázal Fára ke zvoničce. Spatně osvětlenou cestou se k ní blížila postava. Psi nepřestávali výt.

Za několik okamžiků se postava objevila nahoře na ochozu. Pak se dole ozval rychlý dech a dupot. A současně odněkud zdola třaslavý hlas starého Vejvody: „Domů! Okamžitě domů! Slyšíš mě?“

Dětská postavička se prosmýkla dvířky ve zvoničce a Fára se správcem už na nic nečekali. Rychle vyběhli za ní.

„Zabije tě!“ slyšeli ještě Vejvodův hlas. „Shodí tě dolů! Vrať se, zabije tě za Hanse!“

Když správce s Fárou udýchaně doběhli až na ochoz, uviděli holčičku, která se tiskla k muži, jemuž si tady navykli říkat Rakušan. Muž ji držel kolem ramen a díval se z ochozu do krajiny plné smutného vytí. Zdálo se, že hvízdá, ale ani Fára, ani správce žádný tón neslyšeli.

Musel o tom vědět, že za ním nahoru běží, ale nevěnoval jim žádnou pozornost.

„Už ne,“ zaprosila holčička. „Teď už tu písničku.“ Odtrhl oči od tmy před sebou, sklonil se k dítěti a dál se zdálo, že něco hvízdá, jenže ani teď Fára se správcem nic neslyšeli.

Psi utichli, jejich bolest skončila. A dítě si začalo pobrukovat zvláštní melodii, jako by doprovázelo neslyšitelné hvízdání.

„Pojď domů!“ křičel zdola starý kovář Vejvoda a cizí muž řekl dítěti:

„Běž a řekni mu, že mu odpouštím.“

Holčička seběhla dolů.

„Jak to…,“ spustil Fára, ale muž odmítavě mávl rukou.

„Jak to, že my s tím dítětem známe stejnou písničku?“ řekl však přece jenom po chvíli Rakušan. „Prostě ji ta holčička slyší… A ti psi?“ Muž se v přítmí usmál a zamířil po schodišti dolů. „Už budou zase hodní, uvidíte.“

„A co ten telefon? A brouci? A vůbec… Hvízdal jste nebo ne?“

„A vy jste něco slyšel?“ usmál se znovu muž. „Víte, nezlobte se, ale vy máte prostě tendenci spojovat věci a události jenom proto, abyste o nich mohl vyprávět jako o zvláštním příběhu. Nezlobíte se, že to říkám, viďte?“

RÁNO konečně dostal poslední prázdný pokoj nájemníka. Či lépe řečeno nájemnici. Dlouho očekávaná dívka konečně dorazila. Mladík Pitrman se z radosti přiopil. Milovník brouků prohlásil, že to dneska ještě naposledy s touhle podivnou přírodou zkusí, paní s mapami si nevzrušeně listovala v příručkách. Nebyl tady však ten, kdo všechno mohl náležitě vypravěčsky ztvárnit. Vrchní Fára.

Seděl v pokoji u kamaráda Baroucha a posté ho přemlouval: „Běž tam. Já už na to nemám nervy, ale ty tam běž! Uvidíš, že mám pravdu.“

Až si Barouch dal konečně říci a vydal se dolní pěšinou tam, kde byla lavička.

Zůstal stát za letitým dubem a čekal. Konečně uviděl starou paní Terezku. Skoro dívčím krokem se blížila k poetickému místu a jistě ji vůbec ani nenapadlo, že ji někdo odněkud sleduje. Usedla na lavičku a rozevřela staré album. A tu se v hloubce zámeckého parku objevila postava muže. Byl to Rakušan. Šel rychle, mířil přímo k lavičce. V ruce držel růži.

Jak to, že se Astor neozve, napadlo správce. Vždycky o každém v parku ví – a najednou nic. Nejen Astor, ale všichni psi z okolí mlčeli.

Jenom nějaká divná melodie zaznívala zdaleka, jako by někdo něco hrál na foukací harmoniku.

Jaroslav Zýka

JENOM FANTAZIE

„Nemusíte mít žádné obavy, paní Wernerová,“ řekl lékař. „Váš chlapec je zdravý chlapec a docela normálně se vyvíjející dítě a všechny testy odpovídají té normě, kterou máme pro děti toho věku okolo čtyř let. V něčem se jeví nad ten průměr, ale u tak malých dětí to nelze tak přesně definovat jako u dospělých. A jestli se vám jeví někdy trochu roztěkaný – no – upřímně řečeno, každá matka, má-li jedno dítě, je sleduje víc, než kdyby měla třeba tři. Já bych vám doporučoval, abyste s ním chodila na procházky a nechala ho hrát si s dětmi asi stejného věku, anebo ho dejte do školky, tam jsou učitelky, opatrovnice a také jsou děti sledovány po té stránce psychického vývoje. Ale znovu vám opakuji, buďte úplně klidná.“

Útlá žena si oddechla a pousmála se. „To mám, pane doktore, radost, manžel mi zemřel před dvěma lety a já jsem na všechno sama, a možná že jsem stále ještě nervózní a na všechno citlivější než předtím. Ale nám se někdy, ještě když byl manžel na živu, zdálo, že se ten náš chlapec najednou nějak zamyslí a někam se upřeně dívá, tak jak se obvykle ani tak malé děti nedívají, anebo se najednou odpoledne v kočárku probudil a začal mávat ručičkou, jako kdyby něco psal do vzduchu a něco si povídal, to ještě neuměl mluvit, a ono to vypadalo, jako kdyby měl pro sebe takovou přednášku.“

„No, paní Wernerová,“ řekl lékař a pousmál se také, „bylo to vaše první dítě, a jak jsem říkal, to obyčejně rodiče pozorují ne tak docela kriticky a někdy se domýšlejí věcí, kterých by si nevšimli na dětech jiných rodičů. Nemyslete na něco abnormálního a buďte ráda, že máte zdravého a pěkného chlapce.“

„To já jsem ráda, pane doktore, já jsem přišla k té prohlídce jenom proto, že se mi zdálo, že i teď se někdy tak divně dívá – jakoby do prázdna – také si někdy tak začne mávat rukou, jako kdyby něco ukazoval, ale to si již k tomu nepovídá, jako kdyby věděl, že jsem si toho všimla, a tak se mi zdá, jakoby si jen něco říkal pro sebe.“

„Ale potom to zase za chvilku přejde, viďte, paní Wernerová?“ řekl lékař, a když jeho návštěvnice pokývla hlavou na souhlas, pokračoval: „To je u dětí běžné, to si třeba na něco vzpomínají, co ten den prožily, nebo co na ně zapůsobilo. Některé o tom mluví často ze spánku, protože mají docela živé sny. To jsou všechno docela přirozené projevy, u všech dětí.“

„On, pane doktore, ze spaní nikdy nemluvil,“ řekla. „On také nezačal mluvit nijak zvlášť brzy – dost dlouho jen tak žvatlal, my jsme na něj mluvili, aby se rozpovídal, nějakou dobu se to nedařilo, ale potom začal mluvit docela pěkně.“

„Tak vidíte, paní Wernerová,“ usmál se lékař znovu, „jak jsem říkal, všechno normální.“

Paní Wernerová se podívala na lékaře a potom řekla trochu plaše:

„Jenom nám bylo, pane doktore, takové divné, že první slovo, které zřetelně vyslovil, bylo nekonečno – a to je dost dlouhé a těžké slovo, a to nám bylo opravdu divné. Ale zřetelně jsme to slyšeli.“

„Ale potom to pokračovalo jako u všech dětí, viďte? Nejdřív takové to ‚táta‘, ‚máma‘, a než se naučil říkat ‚er‘ a tak. Že mám pravdu,“ řekl lékař trpělivě. Paní Wernerová přitakala.

„Mně se, paní Wernerová, narodila dcera před třiceti lety,“ pokračoval lékař stejně trpělivě, „teď mám dvě dcery a ještě chlapce. A pamatuji se docela přesně, že jsme u ní často nedočkavě seděli, mluvili na ni, čekali jsme na její první symbolické slovíčko a dohadovali jsme se, jestli to bude ‚táta‘ nebo ‚máma‘, a když konečně k tomu došlo, tak si vymyslela tchyně, která byla přitom, že dítě řeklo ‚bába‘. Tak jsme tchyni nechali při té radosti, protože to opravdu nebylo docela jasné – a já jsem byl tenkrát takový nadšený mladý otec, že jsem začal opakovat před tím cvrčkem taková komplikovaná slova ze svého oboru, třeba injekce, transfúze a takové nesmysly a někdy jsem dokonce v té své fantazii a v otcovském nadšení byl ochoten tvrdit jiným a namlouvat si i sám sobě, že to dcera po mně jako papoušek opakovala. Samozřejmě že to byla jen taková otcovská fantazie. A u další dcery a chlapce, i když jsem měl stejnou radost, když se narodili, jsem již postupoval s větší realitou.“

„Ale já si to dobře pamatuji, pane doktore,“ podívala se návštěvnice na lékaře jakoby s omluvou, „právě jsem tenkrát žehlila a manžel přišel ke mně do kuchyně a já jsem tam měla chlapečka ležet v takovém proutěném košíku, víte, jak se děti dávají do těch košíků, aby byly blízko v dohledu při práci, a jak manžel přišel, tak jsme na chlapečka jen chvilku začali mluvit, jen tak něco, co se dětem říká, že hezky papal a spinkal a že pojedeme na procházku, a on se najednou tak podíval, jak jsem vám říkala, tak jakoby mimo nás, ale tak, jako kdyby na něco myslel a chtěl to říci a najednou řekl nekonečno. Škoda že tady se mnou není manžel, ten by vám to potvrdí,“ dodala smutně.

„Čím byl váš manžel?“ zeptal se lékař.

„Spisovatel – vlastně on pracoval v redakci jednoho týdeníku, potom mu začali otiskovat povídky a vyšly mu knižně, měly úspěch a tak psal dál a vydával novely i sbírky povídek a v poslední době, než zemřel, se živil už jen psaním. On se zabýval hlavně takovou vědeckofantastickou problematikou, tou, která se dnes hodně čte.“

„Vidíte, paní Wernerová,“ řekl lékař, „v tom to asi bude – myslím tím to, čemu říkám, že to byla jen vaše fantazie, váš manžel třeba mluvil na vašeho chlapečka všechno možné, jak to novopečení otcové dělávají, myslel na ty svoje povídky, tam se jistě to slovo.nekonečno‘ někdy vyskytlo, třeba o těch problémech vesmíru, a tak se vám najednou zdálo, že to dítě vyslovilo jako první slovo něco, co si ve své fantazii trochu také z radosti nad tím, že se chlapeček rozpovídal, upravil a samozřejmě, jak řekl, že to bylo nekonečno, tak jste té fantazii podlehla také. Ale byla to jen fantazie.“

„Já vím, pane doktore,“ řekla paní Wernerová, „že vás nemohu přesvědčit, ale já jsem to opravdu slyšela zřetelně. A můj manžel, přestože psal o vědeckofantastických námětech, tak byl v denním životě velmi reálný. A k těm svým námětům studoval hodně odborné literatury a často se radil se specialisty z různých oborů a řada i významných vědeckých pracovníků k nám často chodívala na takové malé večerní besedy, kdy si vyměňovali mezi sebou názory na to, co a jak by mohlo být v budoucnu, o budoucnosti vědy a o fantazii ve vědě, a tenkrát právě to bylo krátce po tom, když náš chlapec začal mluvit, se jednou hovořilo o genech a genetickém kódu a genovém inženýrství a můj manžel si začal dělat poznámky, protože ho to zajímalo. Nevím přesně, kdo to byl, ale někdo začal uvažovat o tom, jak je to zajímavé, že vlastně každý člověk se jako jedinec liší od jiných lidí a že ještě se nikdy za celou tu dobu, co lidstvo existuje, nevyskytli dva zcela stejní jedinci a přitom vlastně všichni mají v sobě něco geneticky zakódovaného nejen od nejbližších předků, ale z celého toho člověčího kódu.“

„Ale, paní Wernerová,“ přerušil ji lékař, „to není žádná fantazie, to je obecně známo.“

„Jenomže, pane doktore,“ pokračovala paní Wernerová, „potom se začalo hovořit o tom, jak to všechno bude dál, jestli se jednou nevyčerpá ta zásoba těch možností v tom genetickém kódu a jestli se třeba někde nezačne opakovat. Nebo jestli třeba nedojde v tom zakódování k nějaké chybě a najednou se objeví ty zděděné vlastnosti u někoho úplně jiného. Já tomu tak dobře nerozumím, pane doktore, já říkám jen to, co jsem tak odposlouchala, ale bylo to zajímavé, protože potom zase někdo říkal, že je škoda, že se vlastně každý ten nově narozený člověk musí učit všechno odmalička a že se nemůže třeba tím genetickým kódem přenést do toho nového jedince i to, co již ti předchůdci znali a jak by se lidé vyvíjeli, kdyby tak mohli pokračovat…“

„Paní Wernerová,“ přerušil opět lékař, „doufám, že se to nepokusil tenkrát váš manžel zpracovat jako povídku nebo novelu – na takové téma již toho bylo napsáno hodně – třeba o Newtonově mozku, kdyby jej někdo zdědil, nebo kdyby mu jej transplantovali a tak vůbec – to by nebylo originální.“

„Ne, pane doktore,“ oponovala chvatně paní Wernerová, „to ne – ale jeho to tenkrát tak zaujalo, že se do těch úvah vžil, jako kdyby to nebyla fantazie, ale jako kdyby se to mohlo opravdu stát, a začínal pozorovat našeho chlapce, a vždycky když viděl, že si chlapec jakoby pro sebe mává rukou anebo se dívá někam tak, jak říkal neskutečně, že to vlastně se v něm probudí, třeba na chvíli to, co má v tom svém kódu zděděno po někom třeba úplně cizím a že třeba to v něm, jak on říkal, funguje třeba nějaký filozof, nebo umělec nebo vědec, a že třeba by ten náš chlapec byl takový první případ, kdy k tomu došlo. Já vím, pane doktore, že se vám to zdá jako nesmysl, ale manžel mi o tom říkal tak často, že jsem začala chlapce stále víc pozorovat a začala jsem věřit, že by to tak třeba mohlo být. A teď, když jsem s ním zůstala sama, tak jsem si stále vzpomínala na manžela a byla jsem ze všeho úplně nejistá a začala jsem mít strach, co by z toho všeho mohlo být, kdyby to byla pravda, a tak odpusťte, že jsem s chlapcem přišla. Moc jste mě uklidnil a jsem vám vděčná, že jsem vám to mohla všechno říci. Já jsem to někomu musela říct. Hlavně kvůli chlapci.“

„To jsem rád,“ řekl lékař konejšivě, „jak jsem vám řekl, je to velmi čiperné dítě – ještě okamžik,“ zvedl telefon a vytočil číslo, „prosím vás, pošlete mi sem ještě ten poslední test toho chlapečka paní Wernerové, který na ni čeká s ošetřovatelkou na zahradě – ano, ten poslední, ještě jsem ho neviděl… děkuji. To je tak, paní Wernerová,“ pokračoval, „my zkoumáme u těch menších dětí také takové určité předpoklady například k výtvarné tvorbě, nebo zase k technické, a protože ještě neumějí psát, tak jim dáváme kreslicí papír a okolo všech rozestavíme různé předměty, třeba kostky, koule, autíčka, nebo kladívko a všechno možné a řekneme jim, aby si něco vybrali a zkusili to nakreslit. Je to vždycky samozřejmě primitivní, ale podle toho, co si vybere, je možno již na ledacos usuzovat a částečně také, a to byste byla překvapena, se někdy objeví mezi nimi dítě, které se s tou, jak bych řekl výtvarnou stránkou – vyrovná ve srovnání s vrstevníky, neobyčejně pokročile. – Aha, tady to máme,“ poděkoval pokynem hlavy mladé dívce v ošetřovatelském úboru, která po zaklepání vstoupila a přinesla čtvrtku bílého papíru.

„Tak tady to máme, paní Wernerová,“ opakoval, „a tak se podíváme, co váš chlapec vytvořil,“ a zadíval se na bílou plochu papíru, na níž bylo několik neumělých kresbiček tvaru nepovedených koleček a čtverečků a mezi nimi byla úhledným, vypsaným písmem uvedena rovnice E = mc2.

DRUHÁ ČÁST: DENÍKY Z BUDOUCNOSTI

ANIŽ SI TO UVĚDOMUJEME, stává se fantastično samozřejmou dimenzí našeho života. Příliš často jsme zažili, jak se před našima očima změnila absurdita v uznávanou pravdu – v roce, kdy jsem četl svou první verneovku, byla cesta na Měsíc čirou utopií. A tak objevy astronomů, nálezy archeologů a prostředky poskytnuté vědou jsou stejně fantastické jako ty smyšlené příběhy, které je uvádějí do nových a nečekaných vztahů. Zda se uskuteční nebo zůstanou jenom fikcí, ukáže teprve čas. Ale to nejdůležitější v nich je duch. Petr Claney z povídky Napříč ozářenou stranou líčí Baronovi katastrofu výpravy na Merkur, kterou on jediný přežil, a vysvětluje, proč je to předem ztracená věc. Ale nakonec se ptá: „Kdy vyrážíte, Barone? Chtěl bych s vámi.“ To je to nejfantastičtější, ten lidský objevitelský duch, který neumí couvnout ani pod tíhou strachu z neznáma, ať před ním stojí prales nebo poušť, oceán, polární led nebo nadoblačná výšina. Anebo vesmír. Vesmír, náš osud. Ne hrozba. Výzva.Lubor Pok

Jaroslav Jirkal

SÍRIUS ČASU ODPLOUVÁ

Z průhledných plastických galerií shlíželi na slavnostní zasedání Rady Lidského Vědění kandidáti věd. Chir Trebjan se lehce zaklonil, takže velký odstálý límec jeho sytě modrého pláště vytvořil kolem něho starobylou mefistofelskou gloriolu, a zvolna – projevy politiků a učenců se staly během tohoto století velmi vzácnými!

– vyslovil poslední věty. „Vylíčíme to, co jsme vytvářeli dnes ve svých hlavách a co jsme si představovali ve své fantazii, čeho jsme dosáhli a k čemu jsme se rozhodovali. Náš nynější čin dosahuje daleko do budoucnosti. Proto jsme pro příští desítky a stovky let vypracovali svou zprávu, aby kdokoliv z přicházejících generací ji mohl vyslechnout přímo z našich úst. Tuto zprávu nyní vyslechněte.“

Usedl na vysoké leštěné křeslo. Před ním na růžovém řečnickém pultu spočívala protáhlá skříňka. Provedl její zapojení. Velkým sálem nálevkovitého tvaru zazněl sytý melodický hlas.

„Oblast velkých hodnot zaznamenala v posledních desítiletích vlny bouřlivého poznání. Proto jsme současnou éru nazvali Prvým Vědoucím Věkem.

Průzkumné stanice, jež dopluly za hranice sluneční soustavy, dodaly nám nové poznatky o některých hvězdách. Tak jsme nahlédli do blízkosti dvojhvězdy Síria a odhalili jsme, že podobně jako Slunce i ona má soustavu oběžnic. Všechny zjištěné faktory přitom neklamně dokládaly, že v Síriově systému existují tři planety s plynným obalem. Zvažujíce tyto poznatky a vědomi si možností, jež máme v této době společenského vývoje v rukou, rozhodli jsme se navázat spojení se světy Síriovy soustavy. Pokládali jsme přitom za možné, že se v plynných obalech na povrchu Siriových planet vyvinul život.

Proto jsme vyslali ze Země kosmickou loď Síria. její navigační přístroje jsou schopny orientovat se v jedné třetině celého galaktického prostoru a podle potřeby navrátit plavidlo nazpět k Zemi. Její maximální urychlení činí zhruba jedenáct tisíc kilometrů za vteřinu. Poletí do oblasti Siriových planet přes 365 pozemských let. Vrátí se tedy za života pozdních pozemských generací.

Osádku Síria tvoří roboti. Mužové Brér, Dompar a Klops. Ženy Odys a Elven. Mohou bez porušení svých podstat přetrvat dobu sedmi staletí, během nichž budou překonávat vzdálenost k Síriu a zpět, velkou 5,38 parseků. Krátce po startu ze Země byli znehybněni a konzervováni. Jejich mozky jsou z oromu, který vyjadřuje všechny lidské reakce, včetně podmíněných reflexů. Jejich rozumová činnost je optimální. Jsou dokonalými lidskými zpodobeninami. Odplouvají s ryze lidskými pocity a představami. Lidstvo zvítězí nad kosmem, opakují hrdě. My lidé pronikneme do nejzazších hlubin hvězdného nebe! Nyní tedy letí!“

Hlas se na chvíli odmlčel. Pak začal vyčíslovat technické uspořádání kosmické lodi. V sále leželo ticho.

VŠE ZÁLEŽELO na pozemském programu, který byl do Síria vložen. Mozky a ideátory měly při styku s Ezoxany poznat, zda jejich pojmovou a sdělovací hierarchii netvoří pachy, pohyb, barevnost – nebo dokonce stupně zakřivení, ostrosti či tuposti.

IDEÁTOR PÍSKAL a dokonce polykal naprázdno. Brér a Dompar ho chvíli napjatě poslouchali. Pak do něho Brér sáhl a stroj umlkl. Dompar pohlédl zkoumavě na Bréra, jako by uvažoval o tom, že jeho druh udělal něco nesmyslného, protože mu povolily nervy.

Taková situace nastala již několikrát od chvíle, co se octli na planetě. Skvělé pozemské přístroje dostávaly šoky již v korábu a jako by jim dokonce přeskakovalo vědomí. Ovšem oni sami měli přespříliš pevně vsunuty do svých oromových mozků řady postupových metod, než by je vykolejení ideátorů přivedlo z míry.

Ovšem bylo tu všechno podivné. Křivá koule planety. Plynná atmosféra. Jiné světelné spektrum. Dutiny zcela nepozemských barev. Samé roviny a jakési skelné posypy, pokud ovšem mohli vůbec něco zjišťovat, když se již Od počátku octli ve středu místního zájmu.

POPRVÉ opustili koráb. Jističe je nevarovaly před nebezpečím. Ovšem i v nich byl jen určitý druh oromu. Držel se přesně nejvyšších matematických zákonů. Scházely mu jen některé nedokonalosti, z nichž se rodí chyby, jako radost, strach, záchvěvy nad velebností a hrůzou, a popřípadě láska. Červenohnědá hrudkovitá půda, do dálky rovná a prázdná. Brér se zastavil a hleděl jako slepec do nafialovělých par. Univerzál na jeho ruce se pravidelně rozsvěcoval. Dompar a Klops kráčeli tápavě. Byli nemotornější než na Zemi. S určitou námahou zvedali nohy přes brázdy až třicet centimetrů hluboké. Jejich krok skřípěl při doteku se zemí, jako by drtil sklo. Také oni měli na rukou malé perceptory. Poutač v kosmickém plavidle je nepropouštěl ze svého okruhu. Do vzdálenosti tisíce kilometrů jim zajišťoval spolehlivý návrat. Centrální mozek je měl pod kontrolou. Po dvou stech dnech pobytu na planetě se měli odpoutat a nastoupit zpáteční cestu k Zemi. Jejich potenciální energie stačila na dobu pětinásobnou. Ovšem v případě ohrožení neznámými silami či nebezpečí zániku mělo dojít k předčasnému startu.

OBZOR V DÁLCE byl vyplněn jehlovitými výhonky. Nad nimi se třásly drobounké hranaté obrazce. Téměř vznášející se krajka. Brér na ni zaměřil univerzál. Vyšlo z něho nelogické koktání. Nic zřejmě nepochopil.

Šli dál. Dvě stě metrů. Tři sta metrů. Brázdy země se změnily v tvrdou rovinu. Obzor náhle poklesl a zapadl do temných par. Dálka se před nimi pozvolna ztrácela. Vše se krátilo a nebylo vidět nikam. Také vzadu se zrodila lehounká clona. Signály je však ubezpečovaly o existenci jejich plavidla. Další postup po tvrdé oranžové zemi. Viditelnost se změnila tak, že se zdálo, že terén se vzdaluje a zase přibližuje. Na něm ležela nesmírná světlá trhlina. Asi třicetimetrový bělavý pruh v rozsáhlé esovité křivce přinesl podivné seskupení. Clony, plochy a tvary v podobě násypů s pronikajícími hranami. Vytvářely jakýsi obrovitý amfiteátr podivného celku. Uprostřed se tyčila část ne nepodobná určitou měrou dílu velkého pozemského parníku. Vedle ní řada pokřivených a rozkrájených mostních věží. Dál podloubí jakoby deformované barokními vjezdy v písečném terénu, který skladbou trojúhelníkových ploch vlastně vytvářel něco jako ulici. Ovšem to všechno jenom velmi odtažitě, jenom s příměrem k podobám na Zemi.

„Není to nic jiného než ezoxské město!“ zahučel Brér do univerzálu. „Přitom se otáčí!“ zvolal ještě. Dompar a Klops se také zastavili, překvapeni nečekaným výjevem. Ezoxský amfiteátr byl pohyblivý. Sunul se, vlastně klouzal do strany. Bylo možno rozeznat jednotlivé celky protažených krychlí, vysokých několik metrů, vzápětí prazvláštní cirkusovou kopuli a velkou spínající konstrukci prstenu a květinových karaf. Mezi nimi volný terén s desítkami pokroucených tyčí podobajících se zdálky holým kmínkům stromů. „Trik, to je pěkný trik!“ vyjekl Brér s pošklebkem. „Kde to má… asi… hodnoty.“ Usekával slova a vyrážel je mezi zuby. „Teď se to… dokonce… někam vzdaluje!“ Podivný celek, široký několik desítek metrů, se pohupoval. Zdálo se, že nesedí přímo na zemi. Zřetelně couval. Zmenšoval se, ztrácel na ostrosti. Hračka. Byl nyní najednou nesmírně divadelní. Vytanuly tam jakési trupy potápěčů i několikero cimbuří. Vpředu krabice rozložitého dómu s věšáky cév. „Pustíme se dál?“ zvolal Brér na Klopse. „Vždyť je možné.“ Zvedl paži a pokynul oběma ženám. Vykročil první.

TO, CO SLEDOVALI před sebou jako ezoxské město, sice před nimi couvalo, ale zároveň nabývalo velmi přesných tvarů. Plastika dómu byla rezavá. Měl protáhle členěné stěny, v nichž nebyly žádné otvory. Šikmo nazad vybíhal hrubý, snad dyacetimetrový hranol, promodralý a vyžíhaný, proťatý obrovitou rozedranou plachtou. Mířil do dalšího komplexu nízkých mnohostěnných tvarů.

Brér byl stále prvý. Dělal dlouhé kroky a kymácel se trochu. V tmavém pryžovém oděvu vypadal hubeně. Se staženými rysy v tváři pozoroval divadlo vpředu, jež stále rychleji mizelo. Jako by snící pronásledoval svůj oživlý sen. Dva metry za ním šli Dompar a Klops. Pak obě ženy. Byly štíhlé v pasu a široké v ramenou. Šat měly světlejší než mužové. Plynná atmosféra Ezoxu jim nenarušila vlasový odstín. Odys zůstala svítící blondýnkou, Elen černovláskou. Brér postoupil ještě asi padesát metrů. Pak se najednou prudce otřásl a zůstal stát na místě. Roztáhl přitom paže a zatápal jimi jako slepec. Z úst mu okamžitě vyšel harašivý hlas. „Narazil jsem na překážku, která je neviditelná. Nemohu dál!“ Ale již došli Dompar a Klops, i obě ženy. Stalo se jim totéž. Před nimi trčela průhledná překážka, přes kterou nemohli.Cítili ji pod svýma rukama jako hladkou nepružnou stěnu. Klops odbočil doleva. Šel asi dvacet metrů. Ani tam překážka nezmizela.

BRÉR POKLEKL a sahal až k zemi. Průhledná stěna však nebyla nikde přerušena. Povstal pomalu. Ustoupil tři kroky. Byl nachýlen trochu vpřed jako kmen stromu pokřiveného vichřicí. Zapojil univerzál na své ruce. Začal do něho hovořit. „Naše postavení je nejasné. Několik set metrů od své lodi jsme se setkali s pohyblivým ezoxským centrem, které pokládáme za město. Neustále před námi couvalo, jako by to byl živý organismus – nebo automatika. Nedostihli jsme je, protože nám v tom zabránila nenadálá překážka. Neproniknutelná stěna. Trčí tu před námi. Je dokonale průhledná. Na Zemi by něčím takovým byl zhmotnělý vzduch, vzdušná bariéra.“ Dompar a Klops začali ustupovat.

„Stěna se rozrůstá a zatlačuje nás,“ řekl harašivě Klops. Ohlédl se po Brérovi.

„Pozor. Za stěnou v dálce pohyb, směrem od města,“ řekl Dompar. „Je to nějaký tvor,“ dodal Klops.

DÍVALI SE napjatě vpřed a couvali, jak je clona zatlačovala. Podivný objekt se stále přibližoval. Logická vazba v jejich mozku zdůrazňovala, že nastala nepředpokládaná situace. Že je třeba volat ideátory. Brér proto okamžitě podal příkaz do lodi. Univerzál vzápětí oznámil, že dva ideátory jsou na cestě k nim. Bylo třeba, aby vyčkali.

TA PODIVNÁ VĚC byla před nimi. Oba ideátory byly však již rovněž nedaleko.

Člověk to nebyl, to jistě ne. Ale nějak mimořádně daleko k němu jako k organismu také neměl. Ovšem rozdíl tu byl tak mocný, že nenalezli žádné pozemské přirovnání. Trup měl úzký. Na něm trčela i jakási hlava. Stínil ji štít, na němž se zachvívaly tmavší a světlejší skvrny. Pohyboval se způsobem zcela nečekaným. Trčel v průhledném třímetrovém válci, kde jej zakrývala kalná a šedá deska, dosahující mu až do pasu. Víc vidět nebylo. Válec byl nahoře uzavřen namodralým příklopem. Za válcem zůstávala v půdě asi půl metru široká sytě černá stopa.

Ale již i oba ideátory stály po ruce. Brér je zapojil a vytvořil okruh. Ideátory se vázaly i na jejich mozky. Vznikla hlubinná vazba strojů a lidí. Mělo to tu výhodu, že mohli napovídat ideátorům v situacích, kdy byli rychlejší v luštění. Průhledná stěna se zastavila. Nezatlačovala je již. Ezoxan ve válci zcela zřetelně pohyboval hlavovou částí trupu. „Vysílá,“ pronesl najednou Brér. Dompar jej chvíli pozoroval. Pak zapojil ideátor 1 křížem s ideátorem 2. „La – la – lo – te – po –…“ ozvalo se neartikulovaně z přístrojů, které začaly shromažďovat všechny záchvěvy zvenčí.

„Ovšem i on musí být schopen přijímat, když vysílá,“ řekl Dompar a zapojil centra ideátorů. Začaly vysílat dorozumívací systémy signálových frekvencí.

Přes hodinu trvalo toto sdělování. Nepřineslo však žádný zisk. Pokusy ideátorů nalézt řešení Ezoxanových signálů vyzněly naprázdno. Brér nakonec vysílání zrušil. Válec s podivným tvorem se pohnul a začal couvat nazpět k městu, jež se tratilo na obzoru. Zanechával za sebou sytou černou stopu. Brzy zmizel za velkou rezavou stěnou.

PŘÍŠTÍHO DNE se odehrálo totéž. Jen nastala změna v osvětlení. Obzor kolem dokola nesl nakypřený rudý věnec. Na oblohu vidět nebylo. Zakrývala ji zvláštní deštníková klenba nad jejich hlavami.

Opustili Síria a zamířili k městu. Ani tentokrát se jim nepodařilo proniknout dál. Na tomtéž místě trčela opět neviditelná stěna a vytvářela nepřekročitelný pás. Za ní se objevil zase Ezoxan.

„Máme jediné východisko,“ ozval se Dompar, když bez hnutí pozoroval průhledný válec, tentokrát konkrétnější a hmatatelnější než posledně. Krytina před Ezoxanovou hlavou byla jakoby rozedrána do drobných slámek. Mezi nimi pronikala neurčitá podoba obličeje. „V každém případě dohovořit se.“ Znovu zapojil ideátory, a to i logistickou vizuální kombinaci. Začali matematikou. Na promítací desce vyskakovala čísla. Ideátor je vyslovoval. Napsané číslo, jeho počet vyjádřený v bodech, vyslovené číslo, opět jeho počet vyjádřený body, znovu pak znak čísla od jedné do nuly – taková byla řada. Dál základní matematické vzorce. Nárys přímky a křivek. Geometrické obrazce. Na konci druhé hodiny ideátory prováděly nejvyšší matematické úkony. Zároveň sdělovaly astronomická fakta.

Nic však. Stroje nezabraly. Cizinec trčel bez hnutí za průhledným krytem. Jejich kódovaným mozkům a myšlenkám bylo samozřejmé, že je to živý obyvatel planety. Nakonec opustili terén a stáhli se do svého plavidla.

Noc, která nastala, byla třpytná. Pronikaly jí zvláštním způsobem záře, naznačující po levé i pravé straně nakupení nezná-mých středisek. Zvuky však neslyšeli žádné.

TŘETÍHO DNE se k nim průhledný válec přiblížil mnohem blíž. Skrývaly se v něm tentokrát dvě postavy. Nad jejich hlavami se rozžehoval slabý růžový svit. Oba ideátory, opět zapojené křížem, zaznamenaly mnohem silnější intenzitu vlnových projevů. Jejich snaha rozluštit je zůstala však bezvýslednou. Prováděly znovu aplikace číselných řad a geometrických řešení.

Teprve nyní se osádka pokusila proniknout průhlednou stěnou pomocí malého trajektoru. Nepodařilo se to. Stroj se do ní zabořil svým ostrým čelem a uvízl. Nic se dál nestalo. Jeho energetické články však při plném výkonu málem dosáhly kritického stavu.

Jističe začaly náhle vysílat varovný signál. Třídenní pobyt v uzavřeném okruhu, i když nedocházelo ke zjevným projevům nebezpečí, ztrácel každou další nehybnou hodinou stupně jistoty. Mrtvá situace se stala situací obležených. Programový mozek proto začal prvou přípravu k nouzovému odletu.

V těchto chvílích však došlo k nečekané události. Ideátory zaregistrovaly nový druh impulsů, jež se jim brzy nato podařilo přeřadit ve znaky písmen. Nedávaly sice zprvu žádný smysl, leč bylo zřejmé, že Ezoxan odhalil pozemský způsob myšlení a vyjadřování. Překážka dorozumění padla.

Ideátory provedly tedy nová zapojení. Protější vysílání ihned ztichlo. Vysílaly jen ideátory. Ezoxan jim naslouchal a nepochybně převáděl jejich pojmy do svých pojmů. K večeru však průhledný válec bez všech dalších známek opět couvl a zmizel v daleku ve chvějících se stěnách města. I oni se tedy vrátili.

V noci se vytvořila nad jejich plavidlem zvláštní průrva. Clony nad zemí se rozestoupily a bylo možno dohlédnout vzhůru na třpytná souhvězdí. Zapojili proto astronomické systémy.

Elektronkové oči refraktorů začaly ohmatávat vesmír, zakreslovat jej a sondovat. Pozorovali jejich práci. Nečinnost je tentokrát nedonutila natáhnout se mechanicky na lůžka a jakoby v lidském odpočinku očekávat příští den. Se strojovou dokonalostí kontrolovali strojovou dokonalost jiných automatů, které zachycovaly kmity přicházející z vesmíru a zpracovávaly je v pojmy pochopitelné pozemšťanům. Stěží se začalo prokreslovat ráno, signalizátory ohlásily příchod Ezoxana. Opustili tedy opět Síria velkým bočním otvorem a z pavlánu, zachyceného jako terasa rozhledny, sestoupili po širokém stupňovitém skluzu na povrch planety. Astrolet svítil žlutošedě. Malé transportéry na jejich příkaz vyvezly opět oba ideátory.

Pláň před nimi jevila nápadnou změnu. Byla mnohem zářivější, jako na Zemi v den, kdy vítr a déšť vymetly částice utlumující ostrost viditelnosti. Ezoxské město bylo blíž a vystupovalo v mnohem konkrétnějším tvaru. Stavba podivného dómu jevila velmi stejné horizontály a vertikály. Ploché terasy na lineárních geometrických tvarech byly silně barevné. Rezavá a černavá škála přecházela místy v jemnou růžovou. Vpravo i vlevo se zvedaly na nízkém prázdném obzoru malé houbovité mraky. Dalo se těžko poznat, zda patří do plynného obalu či zda vznikají někde na pevném povrchu. Ve středu pláně stál válec s Ezoxanem. Šedavá stínící plocha spodku byla zcela neprůhledná. Z úzkého, v jakési varhánky složeného trupu, vycházela obtloustlá hmatadla. Ztrácela se po stranách směrem dolů. Krytina z plošek před hlavovou partií byla tentokrát odsunuta stranou. Na trupu seděl kulatý terč s několika prohlubeninami v podobě otvorů. Zřetelně se pohyboval.

Pak Dompar, jdoucí vpředu, bezbarvě vykřikl a zamával paží. V hlavách ostatních, držících se za ním, zazněla jeho zpráva. „Nenarazili jsme na průhlednou překážku!“ I dnes byli spojeni mezi sebou i s oběma ideátory, jež vezly transportéry, držíce je s osobami v jedné linii. Vlevo kráčel Brér, vpravo Klops. Mezi nimi Odys a Elven. Brér se zastavil. Všichni uslyšeli jeho myšlenku. „Vzdálenosti se změnily. Město se k nám přiblížilo.“ Rovněž počet průhledných válců vzrostl. Po obou stranách nové vyklouzávaly z města. Lišily se však tím, že byly prázdné. Pomalu se posouvaly vpřed. Bylo jich sedm. Vytvořily polokruh. Ezoxan zůstal v jejich středu. Osádka stála v řadě. Na vzdálenost asi třiceti metrů prázdné, průhledné tubusy stanuly. Ezoxan zůstal za nimi. ideátory začaly hovořit. „Třicet šest. Sedmdesát dva. Šest, šest, šest, osm… Míry…

Tvar.“

To mluvil obyvatel planety. Brér obracel hlavu a mžikal elektronkovýma očima. Potenciál v tlumočícím ideátoru nesmírně stoupl. Způsobilo to prvé přetlumočení zprávy, které zasáhlo orom jakýmsi šokem a navodilo další myšlenkový postup. Osádka cítila ve svých mozcích chvění buněk ideátoru a stavbu dalšího programu.

„Jsme z jiné země, planety, hvězdy,“ vyslal ideátor odpověď. Potvrzení o jejím přijetí však nepřišlo. „Je to koule ve vesmíru,“ ozval se pak znovu a na jeho desce se objevily kruh a hvězdná mapa. Průhledné válce se zatím přiblížily na vzdálenost několika metrů. „Koule, vesmír…“ však náhle odpověděly signály Ezoxana. Průhledné válce se přitom posunuly ještě blíž. Nato sebou Brér a Dompar trhli. Ze Síria zazněl signál jističů. „Hranice bezpečnosti překročeny,“ ozvalo se jim v hlavách. „V přílišném přiblížení tkví skrytý záměr ohrožení. Vytváříme ochrannou clonu kolem kosmické lodi proti projektilům. Vracejte se. Budete-li odříznuti od nás, hrozí vám nebezpečí zániku, a Sírius musí opustit planetu… Přílišné nebezpečí… Sírius musí opustit planetu!“

Ideátor však pokračoval v signálech k Ezoxanovi. Na jeho desce vznikla Země v sluneční soustavě. Z ní vycházel paprsek mířící pryč do souhvězdí Síria. V něm dosáhl planety Ezoxu. Z jejich kosmické lodi vycházely další poplašné výzvy. Průhledné válce se octly od nich na několik kroků. Brér zamával pažema. Z jeho nitra vytryskl výkřik. „Osádka zpět! Osádka zpět! Příprava k odletu!“ Nato promluvil ideátor.

„Na této kouli existují lidé… Mají pojmy, mají znaky, mají významy… Lidé mají mozek. Mozkem poznávají. Jeden, dva, tři jsou čísla. Čísla jsou znaky.“

Na promítací desce se opět objevil sluneční systém. Bod Země se rozrostl v kouli. Pokryla ji mapa pozemských kontinentů a moří.

„Země… To je Země, planeta, hvězda, soustředěná hmota,“ opakoval ideátor. Koule zanikla. Deska zůstala jen na okamžik šedivá. Pak se na ní zrodil poslední pozemský výjev. Osádka nastupovala do kosmické lodi. Jeden za druhým mizeli astronauti uvnitř trupu. Ideátor přitom vysílal. „To je Brér, Dompar a Klops. To jsou lidé muži. To je Odys a Elven. To jsou lidé ženy.“

„Za tři sta vteřin start!“ zaznělo z jističů Síria. „Příprava ke startu. Pozice. Klid. Kontrola uzávěrů. Bezpečnost. Bezpečnost. Převod na světelné signály.“

Otvory rakety se začaly uzavírat. Brér a Dompar se prudce obrátili a chtěli běžet. Udělali však jediný krok. Dál nemohli. Narazili na průhlednou neproniknutelnou stěnu. Stála za nimi a tarasila jim cestu k letounu. Ostatním se stalo totéž. Stáli tedy přitisknuti k neviditelné překážce. Hleděli k Síriovi. Průhledné ezoxské válce se začaly dotýkat jejich těl. Neměli obranu. Nebyli vybaveni žádnými útočnými prostředky. Jenom věděním. Zachycenou a zkonkretizovanou myšlenkou pozemšťanů.

Válce je zvolna pohltily. Obemkly je a uzavřely ve svém nitru. Nedělo se přitom jinak vůbec nic. Ideátor dále vysvětloval Ezoxanovi existenci pozemských lidí. Uplynulo již stopadesát sekund. Mlčeli, protože se octli v situaci, která nebyla takto předpokládána, takže na ni nebyl žádný logický program. Orom v jejich míše a mozku musel nyní volně spekulovat. K letounu je však dovést nemohl. Stáli připoutáni průhlednou stěnou k jednomu místu.

„Lidé na Zemi hledají a luští stále složitější a složitější vztahy,“ pokračoval ideátor. Ezoxan jej nepřerušoval. „Lidé jsou život. Život je pohyb, růst, činnost, tvorba a další zmnožování života. Budu opakovat čísla, budu opakovat vjemy a pojmy znovu pomocí obrazců. Obrazce a slova dají pojem.“ Na desce ideátoru se objevila soustava Síriových planet. Pak záznam příletu na Ezox. Vzápětí se rozeběhly číselné pojmy. Ale to již uplynula dvě stě osmdesátá sekunda. Osádka stála nehnutě jako sloupy. Kolem nich tkvěly průhledné válce. Brér zvedl paži. Dotkl se hladké stěny. Dál nemohl. Válec vytvořil kolem něho klec.

Ale již se přehoupl další čas. Konec tří set sekund. Kolem astroletu se usadil ochranný oblak, takže zmizel jejich zrakům. Oblak se pak měkce protáhl do výše, kde se po několika chvílích začal rozplývat. Trhlinami v něm bylo vidět prázdnotu. Sírius odstartoval.

Na desce ideátoru dál probíhaly matematické znaky. Matematická průkaznost existence, matematický důkaz života, matematický pojem hvězdných hmot. Stavbu čísel provázel chór vysílaných signálů. Vzdálenosti, trvání, konečno a nekonečno… a smysl života, poslání lidí. Humanismus a poslání vesmíru. Nikdo z osádky se nemohl vymknout z průhledných válců. Po Síriovi zůstala jen temná skvrna.

„Smysl… smysl…“ se náhle ozvaly signály Ezoxana. „Rovná dráha… Nebo křivka… Vše je křivka. Není jeden smysl. Vše míří jinam.“

Cítili vzrušení ideátorovy mysli. Orom se v ní chvěl pod vysokým napětím.

„Kró… kró… kró…,“ ozvalo se z ideátoru. Brér zachytil chrčení a nařídil na dálku volnější vazbu pojmů. Hrčení ustalo. „Nechápu… Nechápu,“ zaznělo z hlásiče. „Sedmdesát šest… Osm… osm… Také šedesát pět, také šedesát tři.“ Ezoxan se pohnul. Ideátor 1 zmlkl. Pak se ozval ideátor 2. „Tlak v markonu. Clona se posouvá. Nebezpečí.“ Byla to pravda. Válce je svírající se pohnuly. Museli jim podvolit. Zamířili k městu. Po chvilce vkročili již na světlý pruh země, vinoucí se v esovité křivce. Zhruba na dvě stě metrů od nich trčela architektura podivného města. Mezi plochami seděl celek rezavého dómu.

Vše se lehounce chvělo jako rosol. Hrany byly sice ostré, ale zároveň roztřesené. Vznikala zvláštní plastika, jež mátla vzdálenost i přesné podoby.

Také oba ideátory obemkl průhledný válec a bez jakékoliv známky námahy je odvlékal.

Zato obal kolem Ezoxana se rozpadl. Zůstal pohybující se podstavec se žlutavou, podivně nalomenou postavou. Půlkulatá hlava narůžovělé barvy se komíhala. V jejích dutinách se chvěly zátřpyty. Tvar měla zcela konkrétní. Podobala se starým pozemským maskám primitivů. Nakonec vnikli až do městského prostoru. Válce je odvlékaly po lesklé cestě, která rozdělila plošné tvary na dva rozlehlé oddíly. Celek podobající se dómu stál vlevo. Na dvě stě kroků od nich, na druhém lesknoucím se pásu, křižujícím jejich cestu, objevili se dva jiní Ezoxané. 1 oni se pohybovali bez průhledného válce na zvýšeném podstavci. Zmizeli mezi terasami. Přiblížili se k podivnému dómu. Jevil stále méně chvění. Posléze rozeznali, že zdánlivé chvění působí struktura jeho materiálu.

Teprve nyní spatřili objemný otvor podobající se zvláštnímu zavěšenému motýlímu křídlu. Ezoxan do něho vplul se svým podstavcem. Pak i oni všichni pronikli za tenkou stěnu. Překvapila je sytá čerň. Až za chvíli se začalo zvedat proměnlivé, jakoby měděné světlo, jež zářilo kdesi z výšin neurčité klenby. Odněkud zazněly lehounké údery jako nárazy skla na sklo. Světlo se ostře rozžhavilo a ozářilo celý prostor. Bylo to kulaté a podobalo se to kryptě. Po jedné polovině ležely kóje či kajuty, oddělené od sebe hnědými lesklými přepážkami. V nich stály obyčejné nízké stoly o třech nohách. Se stěn mezi stoly čněla černá kloubová ramena. Nad nimi se vyboulovaly zauzliny, na prvý pohled připomínající sklovinu. Na dně kójí ležely nádobky. Dalo by se říci zvláštní jímky. Uprostřed kryptového prostoru trčel z půdy svazek šlahounovitých pák, ne nepodobných propleteným kmínkům keřů. Podlaha byla všude pevná, jakoby mahagonová. Na opačné straně proti kójím stála velká nádrž. Byla naplněna hustou lesklou kapalinou, připomínající rtuť. Ezoxan stanul u svazku pák. Průhledné válce dosoukaly osádku do jednotlivých kójí. Nejprve Bréra, pak Dompara, dále Elvenu, Odysu a posledního Klopse. Oba ideátory byly dopraveny vedle Ezoxana.

„Zkouška… zkouška,“ ozval se pojednou ideátor 2. Clona kolem Bréra a ostatních se rozpadla. Ezoxan levým výrůstkem stáhl nejníže visící šlahoun. Černá kloubová ramena v kójích se pohnula. Bleskurychle se vymrštila, uchopila jednotlivé členy osádky a povalila je na nízké stoly. „Zkouška,“ zazpíval ještě jednou ideátor 2. Vzápětí v něm přeskočilo a on začal blekotat. „Padesát šest sedm smyslů…

krak… krak… planeta nemá některé pojmy… Zachytili, ale nedrží… Smysl tu je v hmotě bez konce… v hmotě bez ztrát… člověk bez hmoty… ztráta… otázka!“

Brér sebou pohnul. Usměrnil ideátor 2 v přeskok. Na promítací desce se objevila Země s kontinenty. Pak znovu odlet Síria.

A zvláštní obraz ležících astronautů během letu.

„Co to je?“ ozvalo se dutě z ideátoru 1. „Ptají se.“

„Země… Lidé… krak… krak,“ začal ideátor 2. „Přelet…

Poslání zemského života… Naše poslání.“

Brér se znovu pohnul. Pohlédl na ideátor 2 a vyslal proti němu impuls. V ideátoru okamžitě ustal jakýkoliv zvukotvorný šum. Zmrtvěl.

Ideátor 1.

„Ptají se znovu. Nestačím. Doplňujte.“

Ezoxan pozvedl pravý výrůstek.

Brér se snažil obrátit se na bok. Nešlo to. Černá kloubová ramena jej svírala kolem zad a nohou. Ideátor 1 pověděl jeho myšlenku.

„Jsem jako člověk.“

Chvíli pauza. Pak ideátor 1 zachrčel sám od sebe:

„Protestuji. Lidé tu nejsou.“

Ezoxan se dotkl druhé páky. Ramena s nesmírnou pohotovostí začala Bréra vysvlékat z kombinézy.

Ideátor 1 zavrčel. „Ptají se, zda jsi člověk.“ Brérovi se přece jen podařilo zvednout ruku. „Pusťte mne,“ zachrčel ideátor 1 jeho odpověď. Brérova ruka svítila na povrchu stříbřitě. Vespod se na ní zachvívaly pružiny svalů.

Černá ramena jej přitiskla ke stolu s rukama a nohama široce roztaženýma.

„Hledej člověka,“ ozval se ideátor 1 tlumoče signály Ezoxanovy.

Brérova pravice byla však nezkrotitelná. Černá ramena měla také sílu. Jejich klešťovité výrůstky se trochu napjaly. Ozvalo se zapraskání. Ruka odpadla od těla. Z Brérova ramene trčely trosky zapojení.

„Stále trvá,“ pronesl ideátor 1 Ezoxanovu poznámku. Také Dompar přišel již o pravici. Ezoxan natáčel své čelo směrem jednotlivých kójí. Trupy spoutané na stolech byly stejné.

„Hledej člověka,“ ozvalo se znovu a černá ramena začala provádět další amputace. Z Bréra zbyl jen trup. Přesto ideátor 1 odpověděl.

„Pusťte mne, to je omyl. Doletěl jsem pouze. Mám v sobě program.“

Ničení však pokračovalo hromadně dál. Všichni přišli o končetiny. Bréra otevřela černá ramena zdola. Byl dokonalý. Nic přitom nezaskřípělo.

Zbyla z něho nakonec hlava. Ideátor 1 opakoval znovu Ezoxanův dotaz.

„Hledej… člověka… Co je to smysl?“ Brér odpověděl.

„Jsme lidmi, ale nejsme lidmi, jsme roboty.“ Pak mu ramena černého amputéra otevřela hlavu. „Co je to člověk?“ zaskřehotal ideátor 1 Ezoxanovo vysílání. Brér však již nebyl, aby mohl dát odpověď. Také ostatní se ztráceli v rozkouskovanosti. Černá ramena hmátla malým držákem do nitra jeho lebky a vyňala oromový mozek se všemi doteky. Přendala jej do prohlubně na konci stolu. Provedla přitom mimovolné zapojení doteků. Oromový mozek na misce se ozval skrze ideátor 1. „Jsem člověk… Nejsem člověk.“ Ezoxan chvíli jako by pozoroval rozpárané zbytky před sebou. Když se však již nic neozvalo, dotkl se znovu jedné z pák. Černá ramena se prodloužila a sevřela ideátor 1. V několika okamžicích se octl na stole a nastala další operace. „Je přesvědčen, že jsme lidé,“ zahučel drcený ideátor. „Nedovede pochopit myšlenkový smysl, že jsme jen jako lidé.“ Jeho podivná slovní vazba vyzněla trpce. Černá ramena jej rozlamovala dál. Ideátor se znovu ozval tím, co vyslovil naposledy Brérův oromový mozek. „Nejsem člověk…“ Ticho. Pohyb ramen. Praskání.

Jsi člověk… To on o nás říká… Zaznamenávám to… Chr… Chr.“

Černá ramena zasáhla do sdělovacího centra. Ezoxan se pohnul oběma výrůstky. Ideátor ještě zachroptěl zvláštní záchvěv. „Člověk je… Čím je člověk tady.“

Nebylo jasné, zda to byl poslední výron v něm, anebo zda ještě zastihl zajiskření v zničeném Brérově oromu. Ezoxan zíral na exekuci před sebou. Nic již netlumočilo jeho sdělovací záchvěvy. Nic se také nedovídal.

bych krk za to, abych věděl, na co mysleli, když psali svá dávno zapomenutá díla.

Trvalo to téměř do večera. Venku už bylo šero, když jsem po paměti stiskl START PROGRAMU a nedočkavě se posadil před úzkou škvíru, z níž se měl za 28 sekund vysunout první list rukopisu. Mého rukopisu. Díla, které jsem – mohu to tak říct – napsal já sám.

Byl to zvláštní, nadzemní pocit. Někdo mě vějířem z velkých pavích per ovíval kolem celého těla a jen zlehounka, občas, se dotýkal příjemného místa.

Těch osmadvacet sekund bylo bezmála delších než celá bezesná noc.

Konečně list papíru vypadl. Jako krajíc, namazanou stranou dolů. Otočil jsem ho a začal číst:

Jaroslav Veis (P)

NA CO ALE MYSLELI KLASIKOVÉ?

Všechno začalo v neděli v poledne: seděl jsem zrovna v místnosti, které se u nás říká jižní pokoj, a pozoroval skrz dveře, otevřené do haly, svého syna Roberta. Klečel na kostičkovaném linoleu a s vyplazeným jazykem, lehce skousnutým mezi zuby, vyťukával na školním počítači TOMOS 234 jakýsi program. Mračil se, každou chvilku soustředěně schoval jazyk v puse, ale ani na okamžik nezdvihl oči od maličké obrazovky, na níž naskakovaly zřejmě nežádané výsledky.

„Robe!“ zavolala má žena z kuchyně. „Dones mi ze zahrádky pažitku!“

„Nemůžu!“ odmlouval Robert. „Musím něco dodělat!“

„Co ty musíš!“ volala kuchyně. „Musíš nanejvýš poslouchat maminku!“

„Až za chvíli!“ umíněně odpovídal Robert a ani se nepohnul. Vnitřní sluch mi napověděl, že v kuchyni se moje žena nadechuje a že budu vyzván k uplatnění otcovské autority. Předešel jsem tomu.

„Roberte! Okamžitě dojdeš mamince pro pažitku!“ Zakňoural, ale přece se zdvihl. Počítač nechal zapnutý a v hale, kam padá světlo jen prosklenou stěnou nad schody, obrazovka zlatě zářila. Čas od času se zachvěla, jak po ní proběhlo cosi, co jsem z jižáku nerozeznal. Vstal jsem a šel do haly přístroj vypnout.

Ale než jsem se dotkl senzoru vypínače, naskočila nová varianta Robertovy hry. Bezmyšlenkovitě jsem přejel očima poslední slova textu, který vzápětí zmizel:

JAK PISEN TVÉHO SRDCE PRONIKÁ

„Nevíš, jak se to vypíná? Nechci mu vymazat program!“ zavolal jsem do kuchyně.

„To bys snad měl vědět ty. Já s počítači nepracuju,“ odpověděla žena.

Byla to pravda. Učí na gymnáziu francouzštinu a i když je tam jazyková laboratoř, kde zajisté je počítačů několik, ona dává přednost tradičním metodám, jak tomu sama říká. Zatímco já jsem redaktorem v nakladatelství, kde řídím oddělení klasiků a něco takového si dovolit nemůžu.

„Jo, pracuju! Jenže ne s takovýmihle šidítky. Počítač je vlastně lidská duše a každý vyžaduje jiný přístup.“

„Lidská duše! V bakelitovém převlečníku!“ Celá ona. Nikdy ji neodnaučím taková slova: převlečník, okusek, motouz. Jestli existuje učitelská nemoc z povolání, tak je to používání jazyka přímo nadspisovného. „Šaty přece nedělají člověka. Není důležité, jak počítač vypadá, ale co je v něm, program. A ten je obrazem vědomí, obrazem lidské duše. Protože program vždycky sestavuje člověk.“ Ale kdepak, ani dneska se nezdálo, že bude přístupná logickému výkladu skutečnosti. I když jinak je to báječná žena, v téhle věci je prostě stejně včerejší, jako ty její převlečníky a motouzy. Jen si to řekněte nahlas: motouz! „No a co by se stalo, kdybys mu ten program vymazal? Beztak je to určitě nějaká hloupost.“

„Ale to přece nemůžu,“ řekl jsem podrážděně. „To by nebylo pedagogické. Učíme ho, aby si vážil práce jiných, a tak mu musíme dát najevo, že si vážíme i toho, co dělá on. Tohle je přece jeho práce, i když je to třeba jen hra.“ Na zlatě zářící desce naskočily opět dvě řady slov, jako kdyby TOMOS 234 chtěl potvrdit, co jsem řekl. Avšak nepředpokládal jsem, že by už školní počítače byly vybaveny snímači zvukového signálu a příslušnými dekodéry.

KDES NA MNE CEKA MONIKA MA NEJKRASNEJSI VZPOMÍNKA

četl jsem. Pak to zmizelo.

Monika je Robertova spolužačka ze III. A a Robert neúprosně žárlí na každého, kdo s ní tráví víc času než on. Včera odjela s rodiči do Jugoslávie, k moři – to vím samozřejmě od Roberta. Vzpomínám si ze schůzek učitelů s rodiči i jak vypadá Moničina matka, udržovaná, plebejsky půvabná světlovláska se způsoby prozrazujícími, že se narodila spíše s plastikovou než se stříbrnou lžičkou – i když by to za nic nepřiznala. Kdesi, nejspíš asi v některém klasickém díle z naší produkce, jsem četl, že mladík, který si myslí na dívku, by se měl důkladně podívat na její matku. Pokud jde o Roberta soudím, že zatím to nutné není. Je ještě dítě a celý jeho vztah s Monikou spočívá v tom, že na ni myslí. Je legrační, že zrovna prostřednictvím téhle primitivní krabičky. Jsou úplně jiní, než jsme byli my: Robert, Monika, všichni.

MUJ NEJKRASNEJSI SEN JE MONIKA

ONA MI VECER VICKA ZAMYKA

napsal TOMOS 234.

Na okamžik jsem zauvažoval nad programem, který asi Robert do počítače vložil. Moc komplikovaný být nemohl, kapacita TOMOSU nedovolovala použití autonomních jednotek ani výrazné obměňování schémat informačních celků. Ale kdo by vůbec ještě před pár lety řekl, že si mládenec ze třetí třídy dá nějaký program dohromady! Já v jeho letech dokázal tak nejvýš dělat domácí úkoly s kalkulačkou a to ještě podle předem určeného systému. Navíc mě to vůbec nebavilo a myslím, že ani žádného z mých kamarádů. A oni? Jsou s těmi svými aparátky jako srostlí, berou si je večer do postele jako my dřív knížku. O nich se nebude říkat, že se narodili s tou či onou lžičkou, ale s mikropočítačem pod kůží.

JE STIHLEJSÍ NEZ OSIKA MA SLASTIPLNA MONIKA

prohlásil TOMOS 234.

Hrůza to číst… ale co se dá čekat od kafemlejnku za pár kaček! Já spolutvořím klasickou literaturu a nijak nepřeženu, když řeknu, že patřím k největším odborníkům na tvorbu klasiků v této zemi. A můj vlastní osmiletý syn smolí na primitivním školním počítači neumělé veršíky. Zatímco já přináším miliónům lidí potěchu ducha, někdy zábavu, kus poučení, on slepuje horko těžko sesbíraná slova za pomoci nedokonalého strojku do chromých řádků.

KDO MEKCEJI V NARUCI SVEM ME POHYCKA NEZ MOJE NEJMILEJSI MONICKA

ušklíbnul se TOMOS 234.

Ovšem, nutno přiznat, že něco do sebe tahle zábava, jako ostatně každá hra, přece jen má. Ty rýmy jsou sice strojově děsivé, ale o ně přece nejde. Vlastně ani o Moniku ne. Láska osmiletého kluka! Důležité je něco jiného, Robert se sám a bez nucení učí pracovat s počítačem nekonvenčním způsobem, hledá, jak užívat sumy informací, již má k dispozici. Je to vlastně docela zajímavý nápad, naprogramovat počítač – abych tak řekl – vlastními slovy, nikoli zprostředkovaně, jako to děláme my. I když kdo ví, zda by z mimoliterární informace i sebevýkonnější stroj dokázal získat kvalitní poesii.

JSI HVĚZDA KTERÁ NIKDY MRAKY NENI ZAKRYTA

Z CELEHO VESMÍRU TA NEJHMOT –

„Táti!“

Robert se jedním skokem octl mezi mnou a TOMOSEM. Dlaní prudce udeřil do šachovničky senzorů. Obrazovka rázem zhasla, dřív než jsem stačil dočíst druhý verš, který jsem si ovšem hravě domyslel. Buď chyba v programu nebo mezera v nazírání na estetiku tvorby hvězdné hmoty. Pažitka se rozlétla po podlaze. „To nesmíš, táti!“

Už jsem lapal po dechu, abych mu rázně vysvětlil, co otec všecko smí, když jsem si uvědomil, že vlastně má pravdu. Bylo to, jako kdyby mě přistihl, že čtu jeho tajný deník. Nebo že si prohlížím jeho dopisy. Počítač je vlastně lidská duše, tvrdil jsem přece před chvílí ženě.

„Tak kde se to zdržuje?“ ozvalo se z kuchyně. „Vaření stojí a on si hraje!“

Nebylo zcela jasné, kdo je on.

„Promiň, Robe,“ řekl jsem potichu a pomohl synovi sesbírat pažitku s linolea.

JAK UŽ JSEM ŘEKL, jsem redaktorem v nakladatelství. Je to největší nakladatelství v naší zemi a možná jedno z největších v celé Evropě. Řídím oddělení, v němž vydáváme knihy klasiků. Zbývající oddělení vydávají odborná díla ze všech možných oborů, jimiž se lidé zabývali i zabývají. Všechna jsou mnohem větší než to, které řídím já. Pracuje v nich několik set redaktorů, specializovaných na jednotlivé obory. Každý den přicházejí autoři, posedávají v křeslech a rozmlouvají s redaktory o knihách, na nichž pracují nebo společně plánují další díla, podle toho, jak rychle se jejich obor vyvíjí. Často se mluví o učebnicích a jejich stálém nedostatku. Je tam od rána do večera živo, pořád se otvírají nějaké dveře a odněkud uniká smích nebo křik a někdy se ptám, kdy si tihle redaktoři vůbec najdou čas na práci. Zato v mém oddělení panuje naprostý klid. I když je nás jen několik, svou práci klidně stačíme. A přece ve srovnání se všemi ostatními odděleními dohromady vydáváme téměř trojnásobný počet knih.

Jak to dokážeme? Právě proto, že pracujeme pouze s knihami klasiků, tedy autorů osvědčených kvalit a navíc autorů minulosti. Pracujeme… snad bych se měl vyjádřit přesněji. Naše psací stroje, naše literární počítače s nimi pracují. My, členové oddělení klasické literatury – počítačové klasické literatury – my jsme tu jen spolutvůrci.

Občas se někteří zvědavci vyptávají, jak vlastně počítačová klasická literatura vzniká. Osobně se domnívám, že je to zbytečná otázka, v téhle záležitosti je důležitý jen výsledek, ne cesta k němu. Soudím, že to platilo už o klasicích jako takových, a to nejen pokud jde o literaturu. A navíc, jsem si jist, že ani tehdy nikdo z nich tajemství svého výrobního způsobu úplně neodhalil – ohrozil by tím přece jedinečnost své tvorby a pokud vím, styl, úhel pohledu či vnitřní svět patentovat nebylo možné nikdy. Jenže vykládejte to některým. Princip počítačové literární tvorby je ve své podstatě jednoduchý. Především je nutno sebrat vše, ale naprosto vše, co se týká autora, jehož dílo má být tvořeno. Říkáme vždycky, že ho mapujeme, a trochu to skutečně práci kartografů připomíná: nesmí nám uniknout ani jediný detail, který může přece mít pro celkové zaměření díla nedozírné důsledky. Sbíráme vše, co autor sám napsal, včetně jeho korespondence, veškeré rysy jeho osobnosti, hledáme psychologické interpretace, sociální zařazení, vycházíme z přímých svědectví současníků, protokolů vyšetřování, jeho zálib, postojů, zajímá nás vše, od filozofického vidění světa až po názor na chytání ryb na živou návnadu. Skvělým zdrojem dat je literární kritika, (byť je tu nutno používat zvláštního klíče): troufám si tvrdit, že své pravé opodstatnění nalezla právě až v éře počítačové literatury, kdy ovšem – jaký paradox – zároveň zanikla, alespoň na profesionální úrovni, a skomírá v amatérských formách. Takto dokonale zmapovaný autor je ve druhé fázi tvorby podroben tomu nejdůkladnějšímu, nic nezanedbávajícímu a současně i zcela vyváženě objektivnímu rozboru: stylistickému, gramatickému i obsahovému. Je neustále analyzován ze všech v úvahu přicházejících hledisek minulosti i současnosti, jsou anticipovány jeho vyhlídky do budoucna. Teprve potom, kdy klasik je – abych se vyjádřil sice vulgárně, avšak výstižně – odstrojen a odpreparován, dochází k nové syntéze: je na něj aplikován některý z našich testovacích programů. Díla, vzniklá v průběhu testů, nikdy nepublikujeme, i když leckdy by měla úspěch víc než zaručený. Je to však jakási etická zásada počítačové tvorby klasiky – experiment je vždy skokem do neznáma a ve své podstatě nikdy není oním očekávaným a vyváženým cílem. V důsledku toho patří do muzea, nikoli do masové produkce.

Ještě se ovšem nestalo, aby se některý z našich klasiků ukázal po testovacích programech jako nezpůsobilý k vydání. Není to ani statisticky pravděpodobné, vybíráme si autory, jejichž potenciál přesahuje jejich vlastní dílo. Takže zbývá jen poslední a nejkrásnější část naší práce – zvolit si, jaké dílo od našeho klasika právě požadujeme a ve spolupráci s psacím strojem – literárním počítačem je vytvořit, je to skutečně nádherná práce, ozvlášťovaná chvějivým pocitem moci i síly – vždyť výsledek je vždycky dokonalejší, než byl autor sám. Ukázalo se to už v případě prvního počítačového klasika, který na světě vznikl. Tehdy ještě nikdo neměl potuchy, že jednou bude veškerá literární tvorba soustředěna do počítačů a o autentická díla klasiků budou mít zájem jen literární vědci. Každopádně se syntetický Shakespeare, jak se od počátku říkalo hře, vytvořené v rámci výzkumu díla velikého dramatika, nebývalé rychle ujal na jevišti – i když se proti jeho uvedení bránili nejvíc právě jeho spolutvůrci. Od té doby uplynula už celá léta. Dnes už si bez počítačové klasiky nedokážeme svět představit. Vlastně by se to dalo vyjádřit ještě přesněji – nedovedeme si představit jinou literaturu. Dokonalé psací počítače, nasycené programy sestavenými na základě analýzy tisíců a desetitisíců románů, sonetů, dramat, povídek, epigramů, ság a pohádek jsou zákonitě plodnější a po všech směrech dokonalejší než sebetalentovanější lidé. A lidé… lidé se zachovali jako lidé. Chvíli vzdorovali, ještě mnohem déle reptali a nakonec se bez velkých rozpaků přestali psaní věnovat. Uznali, že počítače jsou lepší, a pokud už je nutkalo k psaní cosi jiného než racionální úvaha, cosi vůlí neovládnutelného, začali se buď věnovat literatuře odborné či naučné a nebo tvorbě zcela amatérské a soukromé. Krásná literatura se stala skutečně krásnou, objektivně krásnou.

Naše nakladatelství je jedním z mnoha patřících do celosvětového systému Terrascripto. Centrální počítač koordinuje veškerou tvorbu na celém světě, nezasahuje však do vývoje jednotlivých národnostních počítačových oblastí. Jeho prostřednictvím můžeme v okamžiku získat díla světových velikánů z ověřeného seznamu UNESCO a naopak díla vytvořená počítači u nás jsou ukládána do gigantické paměti, aby byla kdykoli k dispozici světu k vydání v jiném jazyce. Běžná práce v našem oddělení je poměrně jednoduchá, někdo by možná řekl jednotvárná. Po konzultaci s centrálním počítačem našeho nakladatelství a s pomocnými počítači v našem oddělení se spolu se svými kolegy rozhodnu pro určitého klasika, jehož dílo je podle průzkumu trhu i předpovědi zájmu nejvhodnější. Zároveň určím, zda tentokrát půjde o poezii, prózu nebo drama, případně knížku pro děti. Operátorka pak aplikuje zvolený program do jednoho z našich dvanácti literárních počítačů – či jak říkáme psacích strojů – a během několika hodin máme rukopis nové knihy před sebou. To, co následuje, je na naší práci nejméně efektivní a nejpomalejší. Zatímco stroj knihu píše rychlostí jedné normalizované strany rukopisu za 28 sekund, nedokáže nikdo z nás jeho dílo stejně rychle číst. Máme sice v oddělení také čtecí stroje, které to svedou, avšak co je to platné, když přečtené musejí nějakým způsobem sdělovat nám, lidem – a my bohužel zdaleka tak rychle a racionálně jako stroje nedokážeme ani vnímat, ani poznat skutečné hodnoty. Nabízí se tu úvaha, jíž se často nedokážu zcela ubránit: zdanění jen zákonité, že člověk nedosahující výkonu stroje v tolika oborech lidské – jak paradoxní! – činnosti, není rovnocenným partnerem ani dokonalému psacímu stroji, literární mu počítači. Zda mezi strojem psacím a čtecím není hlubší vztah, než člověk dokáže vůbec postihnout. Každý, kdo má co do činění s dokonalým počítačem, vám potvrdí, že ten je vším, jen ne mrtvou hmotou, ba právě naopak – že takový stroj má vlastní osobnost stejně jako kdokoli jiný. Co říkám není magie; jen pokora před životem, jehož je počítač součástí. Představuju si někdy čtecí stroj, hltající stránky nového díla. Co se děje uvnitř skříňky? Směje se na stejném místě jako já? Směje se vůbec? Jak pláče, co ho dojímá? Kdy – Ne, nesmím příliš odbočovat; prostě trvá týden, než všichni v redakci novou knihu přečteme a potom – téměř vždycky, ji okamžitě odesíláme do tiskárny, aby vzápětí vyšla v nákladu mnoha tisíc výtisků a možná ještě týž den byla, taky téměř vždycky, rozprodána.

Proč se lidé tolik zajímají o nové, počítačové klasiky je zřejmé. Literární počítače totiž mají ničím neomezené možnosti, nejen fabulační. Taky co se týče kapacity. Alois Jirásek napsal za svůj život tisíce stran, avšak vydat ročně dvanáct titulů nedokázal – stejně jako se to nepovedlo ani Julesu Verneovi. A přece v našem nakladatelství vychází každý měsíc nové, nikdy nepublikované dílo Aloise Jiráska (P) – pravda, většinou jde o detektivky – a téměř stejně často vydáváme novou konverzační komedii Verneovu (P). A co jiného dotvrdí úspěch lépe, než dlouhé záznamy čekatelů na vypůjčení lechtivých příběhů panen a paní od Jana Amose Komenského (P) či milostných pětiverší Ernesta Hemingwaye (P). (Symbol (P), jak jistě každý ví, označuje, že nejde o dílo klasika faktického, nýbrž o jeho počítačovou podobu.) Taková je tedy naše práce.

Plníme vlastně nejen přání čtenářů, i klasiků samých: tvoříme a vydáváme za ně díla, jež oni sami nestihli, nedokázali nebo i někdy si netroufli napsat.

ROZHODL JSEM SE, že s Robertem promluvím, jen co bude po obědě.

„Robe,“ skočil jsem po hlavě do horké kaše, jak jsem odjakživa zvyklý, „co jsi to ráno Tómovi naprogramoval?“ Torna říká školnímu počítači on, ne já.

Chvíli se na mne bezeslova díval a pomalu, avšak viditelně při tom rudnul. V obličeji, za krkem, na uších. „To nic nebylo,“ řekl potom.

„Jak to – nic? Na začátečníka docela slušný literární program. Víš – ne že bych se ti chtěl plést do toho, co děláš, ale prostě jsem ti nakouknul přes rameno. Jen tak, náhodou, nečetl jsem víc než pár řádek… Mě zajímá tvůj program, ne o čem píšeš, tedy obsah. Abys rozuměl, když máš dobrý program, tak si počítač dokáže poradit s každým námětem. Kolikrát jsme už pracovali s námětem, který se nehodil k ničemu, ale počítač ho zvládl jako bestseller. Vždyť je to trošku vidět na tvém jednoduchém modelu, to klíčové téma není nijak nosné a ani specificky vymezené a taky –“

„Táti!“

„– není zrovna zvukomalebné, to si přiznejme. Zato ovšem poskytuje neobyčejně vysoký počet lineárních eufonií. Monika. Tolika. Mlíka. Spolyká. Rotyka. Putyka.“

„Táti, nechme bejt!“

Kdyby bylo možné zrudnout ještě víc, asi by k tomu došlo. Avšak potom by Robertův obličej musel mít barvu jako baklažán. „Hele, já už nemám čas, slíbil jsem klukům, že přijdu hned po obědě ven.“

Tak rychle jsem ho pustit nemohl. „Však oni počkají.“ Trucovitě nakrčil nos a začal si hrát se slánkou. „Chápej, Roberte, jde opravdu jen o program. Ten je nejdůležitější. A mě opravdu zajímá, jaks sestavil ten svůj. Možná že bych ti mohl s něčím poradit. Literární počítač je zatraceně složitý stroj a připravit pro něj program dá spoustu práce. Ty sis myslel, že můžeš s Tómou dokázat něco podobného, viď? Jenže ten nemá dostatečnou kapacitu na nějaké odrazy skutečnosti, myšlenkové zvraty, promítání citů, nic. Psaní, tedy literatura, je dost zašmodrchaná věc, Robe, a člověk ji obyčejně sám nezvládne, alespoň ne tak dobře jak pořádný stroj. Proč ses do toho vlastně pustil? Je to úkol do školy nebo –?“ Zakroutil hlavou. „Ne.“

„Z nějakého důvodu jsi to přece dělal, ne? Poslouchej, Robe, že ty chceš jednou dělat to co já?“

„To teda nechci. Mně se to vůbec nelíbí, abys věděl.“ Zarazil se, snad se bál, že se na něj rozzlobím. „Teda, něco se mi líbí, ale něco taky ne. A já jsem potřeboval… chtěl jsem…“ Bylo vidět, že má na mysli něco, co nedokáže vyslovit, co však pro něj samotného je strašně důležité. To se literárním počítačům nestane nikdy. Chvíli jsme seděli a mlčeli. „Co tedy,“ pobídl jsem ho. „Aby to bylo ode mě, jsem chtěl,“ řekl potom. Shovívavě jsem se usmál. „A to si myslíš, že ti Tóma nějak pomůže? Nebude to nikdy mít patřičnou formu. Kdybys mi dal téma, které potřebuješ, možná, že bych některému našemu počítači mohl svěřit kratičký program. To, co produkuje Tóma, není zrovna…“

Pršáčkovitý nos jako by mu povyrostl. „To nevadí,“ odsekl. „Náhodou mně se to líbí.“

„A proč, jestli se smím ptát?“

„Protože je to ode mě. Protože jsem si to vymyslel sám. Sám s Tómou.“

Pokračovat nemělo smysl. Poslal jsem ho ven, i když jsem si předtím, snad jen abych si připadal přísně, vyžádal sešit s domácími úkoly na pondělí.

Netušil jsem přitom, že sám sobě kopu hrob a že ta skutečná rána pod pás mě teprve čeká: na pijáku, které se ze setrvačnosti pořád ještě dávají do školních sešitů, i když nikdo už jiným, než elektrostatickým perem nepíše. Způsob, jímž byly ty řádky napsány, prozrazoval muka, v nichž se báseň rodila:

NE, ŽE BYCH tu noc spal nejlépe. Částečně za to mohlo počasí, dusná červnová noc mi nesvědčila a já se převaloval z boku na bok, obracel deku tou chladnější stranou dolů, chodil se do kuchyně napít, pokoušel se číst knihy, které mě vlastně nezajímaly. Myslel jsem jen na jediné, proč si ten kluk musí najít zrovna takovou pitomou zálibu. Můj kluk! Co je to za nesmysl: protože jsem to vymyslel sám!

Noc, podle kalendáře jedna z nejkratších v roce, se mi zdála nekonečná. Stejně nepokojně, jako já v posteli, se převalovaly i myšlenky v mé hlavě. Myšlenky? Vlastně jedna jediná: nic na světě nedokáže člověka pronásledovat úporněji než myšlenka, již by nejraději sprovodil ze světa. Má-li černé svědomí příbuzné, pak vtíravá myšlenka mezi ně dozajista patří. Nevím, v kterém okamžiku mě napadlo vyzkoušet ve velkém to, co provedl v malém Robert a snad tak se přiblížit pochopení jeho jednání. Rozhodl jsem se, že to udělám hned ráno, koneckonců, jako experiment to nebude nezajímavé. Samozřejmě, že jsem se zatím nehodlal někomu se svým úmyslem svěřovat, až jak bude vypadat výsledek. Bude-li nijaký, prostě všechno roztrhám a spálím, i když to druhé by mi asi dalo dost práce, chtěl-li bych to provést nenápadně. A vznikne-li zajímavý text, proč ho nezveřejnit? Mohl by vyjít v odborné redakci. Už před lety začali archeologové znovu objevovat staré výrobní postupy, dokonce se pokoušeli žít jako prehistoričtí lidé – proč já bych se nepokusil psát jako klasikové?

RÁNO jsem ovšem své rozhodnutí samozřejmě dodržet nemohl. Nejdřív jsem musel vyřídit poradu oddělení a vzápětí po ní mě zavolali kvůli nějaké hlouposti k řediteli, avšak hned, když jsem se vrátil z oběda, vymluvil jsem se kolegům, že musím zpracovat čtvrtletní statistiku činnosti a zamkl se ve své kanceláři.

Ze všeho nejdřív jsem se rozhodl zkusit to úplně nejstarším způsobem, rukou. Ze spodní zásuvky jsem vylovil kuličkovou tužku. Schovával jsem si ji tam pro štěstí, podepisoval jsem s ní nástupní smlouvu, když jsem před dvanácti lety poprvé přišel do našeho nakladatelství. Dnes už se takovými tužkami nepíše, elektrostatická pera jsou věčná a hlavně mnohem, mnohem čistší.

Samozřejmě, že náplň v kuličkové tužce byla už dávno jako troud. Sáhl jsem po elektrostatickém peru a položil je na nádherně velký čistý arch papíru. Byl jsem připraven začít psát. V levém horním rohu jsem napsal své jméno. Pod ním, na nové řádce, hned zkraje, bude titul, ten podtrhnu. Zatím si nechám jen volné místo a titul doplním až později. Co tedy napíšu? Vědět, o čem psát, je nesmírně důležité, tvořit na téma, které autorovi úplně nepatří, přece nikdy nedopadalo dobře, tolik teorie si pamatuji ještě z fakulty.Napíšu… napíšu o životě. Něco velkého, důstojného. Něco se zásadní myšlenkou. Díla klasiků se přece obracejí ke všem lidem, všude na světě. Zobecnění, to je ono. Obejmout celou planetu.

Zavřel jsem oči. Jediné, co se mi vybavilo, byla znělka televizního zpravodajství.

Řekl jsem si, že nejlepší bude uvařit si trochu čaje. Vypil jsem tři šálky a stále jsem si nebyl jistý, čím začít. Čaj je močopudný nápoj. Procházka neuškodí, usoudil jsem a vydal se tam. Pak jsem zase chvíli seděl a poklepával elektrostatickým perem o stůl. Výsledkem hodiny úporné práce byl list nadepsaný mým jménem a na dolním okraji posetý černými ďobanci. Mezi nimi se na mne výsměšně šklebilo hůlkovými písmeny napsané slovo: MONIKA. Freud by měl radost.

Za oknem oslepovalo slunce. Náhle jsem si uvědomil tichounké vrnění klimatizátoru.

Zmačkal jsem papír a vzal jiný. Tentokrát jsem ho nenadepisoval a začal rovnou prvním odstavcem:

Byla to blbost. Každopádně jsem si řekl, že domů půjdu, až se večer trochu zvedne vítr a venku bude přece jen snesitelněji. Zmačkal jsem papír a hodil ho přes stůl do koše. Strefil jsem se až na čtvrtý pokus. Čapek prý si při práci pouštěl rádio.

Trápil jsem se ještě další hodinu, než jsem si řekl, že klasikové zřejmě pracovali nějak jinak. Možná v jiném prostředí. Nebo se prostě na psaní lépe připravili, promysleli si všechno předem a hlavně měli v základních, životně důležitých otázkách naprosto jasno. Musela v nich být nějaká zvláštní síla. Psát o velkých a důležitých věcech… jenomže co já – o čem já můžu psát? Znám sebe, pár lidí kolem, a že vím všecko o světě, za to může jen televize. Musí být zákonité, že namísto klasické literatury vznikla literatura počítačová. Odpovídá době, našim zkušenostem, životnímu rytmu dneška. V místnosti operátorů psacích strojů CONSUL bylo prázdno. CONSUL šestka byl v nulové poloze, Válková už zřejmě sbírku Nezvalových (P) science fiction povídek dokončila. Starý světlemodrý pracovní plášť hodila na křeslo, jak chtěla vyletět co nejrychleji na koupaliště.

Odsunul jsem plášť stranou, sedl si před ovládací pult a začal šestku sytit sám sebou.

Vyprávěl jsem stroji o Robertovi a alotriích, která provozuje, o Moničině matce a jejích nohách, o tom, kde bydlíme a co nám roste na zahradě, o povaze své ženy a mouchách našeho auta. Dal jsem mu přečíst od první do poslední stránky svůj občanský průkaz i doporučení k odbornému vyšetření na interně. Potom jsem začal nosit ze své kanceláře jednu zásuvku po druhé. Přitom jsem si stěžoval na bratra, vytahoval se, kam všude jsem za mlada dojel stopem, vyjmenoval všechny holky, které jsem považoval za své první lásky, a řekl mu, co si myslím o šéfovi nakladatelství. Cpal jsem do stroje páté přes deváté všechno, co mě napadlo, přičemž jsem dbal jen o jediné: aby se všechny údaje týkaly mě nebo toho, co se mnou souvisí, a tak poskytovaly alespoň relativně pravdivý obraz, jak vidím svět. Malý svět, to je pravda, ale co jsem mohl dělat? Vymýšlet si? To neumím. A lhát? Lhát jiným, budiž, lhát sám sobě, někdy to taky pomůže, ale lhát literárnímu počítači? To je pokus o sebevraždu, literární počítač nikdo neoklame. Vždyť literatura, to je pravda, nebo alespoň její hledání, tohle je napsáno snad v každém záručním listu nového literárního počítače! A klasikové, i když psali bez počítačů museli tohle vědět, když se do psaní pouštěli – jaký by to jinak mělo smysl? Samozřejmě, že si vymýšleli, kolikrát jde na člověka až závrať, když si uvědomí, jak krkolomně si vymýšleli. Ale nelhali, počítač by to poznal. Jak jen to dokázali? Vymýšlet si – a nelhat. Dal bych krk za to, abych věděl, na co mysleli, když psali svá dávno zapomenutá díla. Trvalo to téměř do večera. Venku už bylo šero, když jsem po paměti stiskl START PROGRAMU a nedočkavě se posadil před úzkou škvíru, z níž se měl za 28 sekund vysunout první list rukopisu. Mého rukopisu. Díla, které jsem – mohu to tak říct – napsal já sám.Byl to zvláštní, nadzemní pocit. Někdo mě vějířem z velkých pávích per ovíval kolem celého těla a jen zlehounka, občas, se dotýkal příjemného místa.

Těch osmadvacet sekund bylo bezmála delších než celá bezesná noc.

Konečně list papíru vypadl. Jako krajíc, namazanou stranou dolů. Otočil jsem ho a začal číst:

Jaroslav Veis (P)

NA CO ALE MYSLELI KLASIKOVÉ?

Všechno začalo v neděli v poledne: seděl jsem zrovna v místnosti, které se u nás říká jižní pokoj, a pozoroval skrz dveře, otevřené do haly, svého syna Roberta. Klečel na kostičkovaném linoleu a s vyplazeným jazykem, lehce skousnutým mezi zuby, vyťukával na školním počítači TOMOS 234 jakýsi program. Mračil se, každou chvilku soustředěně schoval jazyk v puse, ale ani na okamžik nezdvihl oči od maličké obrazovky, na níž naskakovaly zřejmě nežádané výsledky.

„Robe!“ zavolala má žena z kuchyně. „Dones mi ze zahrádky pažitku!“

„Nemůžu!“ odmlouval Robert. „Musím něco dodělat!“

„Co ty musíš!“ volala kuchyně. „Musíš nanejvýš poslouchat maminku!“

„Až za chvíli!“ umíněně odpovídal Robert a ani se nepohnul. Vnitřní sluch mi napověděl, že v kuchyni se moje žena nadechuje a že budu vyzván k uplatnění otcovské autority. Předešel jsem tomu.

„Roberte! Okamžitě dojdeš mamince pro pažitku!“ Zakňoural, ale přece se zdvihl. Počítač nechal zapnutý a v hale, kam padá světlo jen prosklenou stěnou nad schody, obrazovka zlatě zářila. Čas od času se zachvěla, jak po ní

Milan Hejduk

PES

Mezi dvěma městy volný úsek silnice. Právě zde zastavil u krajnice, vystoupil a opřel se o zábradlí; dole pod ním tekla řeka. Řeka! povzdechl si: příliš honosný název pro čpící tmavou stružku bez života tekoucí z podzemí jednoho města do podzemí města druhého. Už nebude dlouho trvat a města se spojí, přemostí volnou část řeky kvůli úspoře místa, vyrostou nad ní domy a kdo potom bude vědět, že tady tekla? Nikdo, snad jenom on sám, tušil, ale tohleto všechno se mu přehnalo myslí sice jako pokaždé, když tady zastavil, ale tentokrát jen podvědomě. Hlavou běžela jiná představa. Odpoutal se od zábradlí a po úzkých strmých schodech sešel na pustý břeh řeky: zápach zesílil. Nevnímal ho.

Šel k vodě a najednou za sebou zaslechl: „Nemá to cenu.“ Otočil se.

Nikdo za ním nestál.

„Vím,“ odpověděl nikomu. „Ale oni zabíjejí zvířata.“

„I tak. To ještě nic neznamená,“ došuměl za ním v mysli hlas a on došel až k původu zápachu, posadil se na paty a pozoroval zpěněné vlnky.

„Šumí tam potůček, rostou tam stromy a zpívají ptáci,“ povídal polohlasem.

„Copak si nepamatuješ, jak jsme dopadli my? Věřila jsem ti, protože tam taky byly stromy…“ Zavrtěl hlavou. „Oni mají ale zvířata a…“ Provinile.se rozhlédl:

Ne, nikdo jeho myšlenky neslyší a lidi, co uháněli po silnici nad jeho hlavou, si ho určitě ani nevšimli, zaujati rychlostí. Něco ale přece jen uviděl.

Proti proudu, tak sto metrů od místa, kde seděl na patách, balík něčeho neforemně chlupatého. Co je to? Zvědavost, a protože tu opravdu nikdo nebyl (kdo by tu taky co pohledával?…?), zvedl se. Pár kroků… Pes!

Opravdu: pes, ujistil se, když už nad ním stál a viděl – a vtom jím roztřásl hnus. Umaštěnou špínou slepené chlupy, roje nervózních much, které neustále popolétaly, zažloutlé zuby a bílou blanou potažený vyplazený jazyk… Třást se nepřestal.

Uprchnout! byla první myšlenka, nechat ho tu ležet (je mrtvý?), vzít nohy na ramena a neohlížet se, nastartovat a zmizet z tohohle místa, kde ostatně vyrostou stejně zanedlouho domy a vše upadne v zapomnění.

Prchejte! poroučel nohám. Ztuhlé neposlouchaly, bylo tu cosi silnějšího, s čím musel bojovat i on: přesvědčení, soucit, rozum. Je to vůbec možné?…? Ale kdyby uprchl, nebyl by to snad důkaz, že si převážnou část života něco nalhával, že by měla pravdu – nyní zcela jistě škodolibě znějící – slova: „ne, nemá to cenu a ty to víš!?“ Člověka tak jednoduše nepředěláš. Chvěl se a najednou poznal, že už to není odporem. Nerozhodností…

Nevěděl, jak dlouho stál, ale pak se přece jen pohnul. Zdálo se to, nebo sebou bíle potažený jazyk skutečně cukl jako by v poslední křeči? Dá se ještě něco dělat? Vodu, napadlo ho náhle, vodu! Mimoděk se podíval na to, co možná v minulosti bylo řekou, a pochopil.

Ruce zašmátraly po kapsách (měla by tam přece být!) a poloprázdnou tubičku se stlačeným vodíkem a katalyzátorem našly. Stiskl uzávěr a vodík se vyvalil sykotem ven, reagoval s kyslíkem ve vzduchu tak prudce, že psovi dopadl na jazyk už pramínek čisté vody. Nic.

Znovu. Víc.

jazyk se pohnul. Žije tedy, povolila v něm strunka napětí tak náhle a sám jí byl natolik překvapen, že ještě pod tímtéž dojmem vztáhl ruku…

Roj much se zvedl (co! co?!…!) a zapištěl mu navztekaně do tváře, do uší. Ucukl.

Ne, takhle to nejde.

Vstal, protože si vzpomněl, a sto metrů ke schodům, k zábradlí a na silnici, kde právě proletěl polootevřený vůz (bylo přece léto) se zarputilým – postřehl – řidičovým výrazem. Zarazil se. Cosi mu dýchlo do tváře a on nemohl pochopit hned tu náhlou změnu v ovzduší: zde ho znovu obklopil bezcitností dýchající svět, jiný svět, než byl tam dole, a nakažlivý: podíval se nechápavě přes rameno na vzdálenou bezmocnou chlupatou skvrnu (Je tam. Je!) a už neváhal. Ze zadního zaparkovaného sedadla u krajnice vzal, co potřeboval, a vracel se, spěchal…

Už z dálky viděl oči naplněné únavou, nedůvěrou a strachem, který sílil při každém jeho kroku blíž. „Neboj se, kamaráde, tohle nebude bolet,“ řekl očím (panika?) a postříkal tělo nazelenalou pěnou ve sprayi. „Tím se meju i já, abys věděl,“ dodal. Pěna zanedlouho zmizela a s ní i mastnota, špína i prach a zůstala prošedivělá srst. Jizvy. Teď už se nebál (mouchy ulétly možná na jiný bezmocný balík špíny a chlupů) tělo před sebou pohladit. „Jsi starý,“ zašeptal mimoděk s jakýmsi dojetím, a aby ho zakryl, snažil se otočit psa na druhý bok a i ten zbavit špíny. Tiché zavrčení.

„Nono, ty ses ale…,“ – snažil se káravě. Nedořekl.

Zkamenělý náhlou vzpomínkou zíral na ucho dřív jeho pohledu skryté, na ucho utržené v půli…

CHLAPEC VYTRHL o něco menší holčičce z rukou panenku a smál se, když ztratila rovnováhu a s brekotem si natloukla, potom s pocitem vítěze utíkal („Vrať mi ji, prosím, vrať…“) pryč a v běhu utrhl loutce nohu, druhou, pak ruku… K další se nedostal.

Doběhl na roh ulice a tam fascinován výjevem, který se objevil tak náhle jako za zvednutou oponou, na pannu zapomněl. Jakýsi dobře oblečený muž do něčeho kopal, do něčeho malého v koutě domovních dveří.

„Já ti dám! Počkej… ty prevíte. Plíst se takhle do cesty… ty hajzle…“ – dýchavičně. Další kopanec. Štěně? poznával chlapec. Nadávky…

A potom, když zvířeti vytryskla z tlamy krev, vzrušení dosáhlo vrcholu. Oči vytřeštěné. Tohle až bude povídat!…! Rána za ranou („Táák! I boty jsem si zamazal kvůli…!“) a ponenáhlu se situace měnila, v dětské mysli cosi přeskočilo,zaskřípělo, oči se rozšířily o malinko víc a pojmuly ve své nevinnosti i počátek děsu, hrůzy (Proč? Proč ještě? Proč víc?

Proč!!), počátek nevědomého předurčení…

Utíkal.

Nevěděl kam, prostě pryč, pryč, pryč, jenom zmrzačená panna zůstala na místě, kde dříve stál…

„JSEŠ TO TY?“ zaslechl nyní na břehu hlas, svůj hlas, když se dotýkal zjizvené kůže, právě tak jako tehdy, když v noci – aby nikdo neviděl – přišel v horečkách k domovním dveřím brečet, ošetřit a nakrmit polomrtvé mládě s utrženým uchem. „Jseš to ty?“

Pes a člověk si hleděli do očí. Bolest, výtka, obžaloba. Otázka.

„Ne, nedívej se tak,“ prosil člověk za odpuštění pro všechny zde nepřítomné a pod tou tíží mu poklesla hlava. Kdo za to může, že lidi ztratili soucit a vůbec cit v jakékoli podobě?…? Ta otázka pronásledovala chlapce od doby domovních dveří neustále, dospíval jako by v horečkách, snech1 a na té cestě viděl ještě plno podobných domovních dveří, jeho srdce přetékalo bezmocí i láskou tak silně, že před pěti lety vyhledal okradené děvčátko, přinesl jí pohozenou pannu a řekl jí o svém plánu, o útěku od lidí, od syntetického mléka k pití, od umělé stravy a vody jenom v tubičkách, o útěku tam, kde rostou stromy a zpívají ptáci… „Tak, tak to bylo,“ řekl nahlas unaveným zvířecím očím. „S umělou stravou narostla lidem i umělá ztvrdlá srdce, vždyť se dají po úpravě jíst – a taky se jedly – kameny, kterých je všude dost a nic nestojí, i hlína, po které chodíme, a stromy, které už dávno vymizely kolem měst…“ Zadíval se po proudu směrem k obydleným domům, na chvíli mu zazněl v uších hluk ze silnice, ale pak se oči upřely kamsi do dálky. Byli čtyři.

Dva muži a dvě ženy, kteří se vydali na svou pouť za stromy a zpěvem ptáků, na cestu bez syntetických jídel; dva muži a dvě ženy, kteří věřili… Vzdychl.

Nyní, po pěti letech na břehu mrtvé řeky se už ani nedivil, že dopadli krachem. Trpěli hladem, průjmy, pohádka se rozplynula a po týdnu v ústech i po těle vyrážka, boláky, hnis…

Marně přemlouval, přesvědčoval, nemocní se vrátili zpět do města a okolní svět je pohltil.

Ale ještě předtím, než se tak stalo, postál s dívkou na ulici a jak už to bývá, jejich cesty se měly rozejít.

„Nelituješ?“ zeptal se.

„Čeho?“

„Toho všeho.“

„Proč. To už přece přestalo být.“

„Ale vždyť…“ – naléhavě. Nedořekl však, narazil na zeď vytvořenou jejím pohledem. Zeď zapomnění.

„Uvidíme se ještě?“ dodal si po chvíli odvahy.

„Ty bys chtěl?“

„Ano.“ (Zčervená! malinko?)

„A proč.“Nechápal.

„No protože… já, víš…,“ zadrhával. „Proč?!“ – nelítostně. „Víš, myslel jsem si, že ty a já…“

Zasmála se a on najednou udiveně zjistil, že přestala být dívkou. Řekla: „Že co?“ Mlčel.

„Vlastně máš pravdu. Proč bychom se neměli vidět? Zavolej. Tak za měsíc. Platí?“ Mlčel. Otočila se.

Na křižovatce zůstal sám, protože už nemohl utrhnout kytku a přivonět, protože je už obklopil jiný svět, nakažlivý svět: zmrzačená panenka zůstala na chodníku. A on?

„A co ty, jak jsi žil,“ zeptal se psích očí, aby přehlušil bolestné myšlenky, a zároveň byl rád, že pes mluvit nemůže, alespoň ústy ne. Jizvami?

„Vím,“ řekl pln porozumění. Opravdu věděl.

Když se vrátili čtyři zklamaní z cesty za snem a když horečky ustoupily, našel si místo v Ochraně zvířat. Byl nadšen už samotným názvem instituce, byl nadšen, dokud nepoznal a poznání bylo kruté, tím krutější, protože v něm objevil dávnou modifikaci domovních dveří. Jestli je pravdou, že jediná pomoc trpícímu je usmrtit ho, potom bylo všechno v pořádku. Je to ale v pořádku?

„Vím,“ řekl znovu zvířeti. „Nebyla pomoc.“ Oči zabloudily opět kamsi do dálky a zasnily se. Zato dnes…

Dnes – po probdělé noci – zvedl podruhé panenku s utrženýma nohama, ale tentokrát ji dívka nepřijala. „Nemá to cenu a ty to víš.“

„Dnes je to jiné, přesvědčoval ji. „Nic není jiné. Člověka tak jednoduše nepředěláš.“

„Ale rostou tam stromy, pramení potůček a zpívají ptáci,“ naléhal chlapec.

„1 nám tehdy rostly stromy a já už nejsem blázen.“ Nejsi už dívka, už na křižovatce cest jsi jí přestala být, pomyslel si on a posmutněl.

„Předělali tě,“ řekl. „Kdo?“

„No kdo?…?“ Otázka zůstala bez odpovědi. „Ale mají tam zvířata a…“ snažil se ještě. Ano, to byla ta věta, kvůli které nemohl dnes spát. Včera zazvonil v Ochraně telefon a kdosi podal hlášení, že tam, kde rostou stromy, jsou lidé, kteří pěstují pšenici a zvířata a ta pak zabíjejí („Jen si představte!…!“) a jedí. Zabíjejí a jedí! nemohl věřit. Noc proběhla v hrozných představách a až k ránu se zjevila představa jiná, představa přežití a návratu, představa vítězství…

… a pěstují pšenici.“

„K čemu, proboha!“ zaslechl nechápavý ženin hlas a postřehl v něm známky odporu. Mlčel.

Neměl už co říct, protože poznal, že pro ni zůstane panenka u domovních dveří navždycky.

„Ale až se vrátíš, o čemž nepochybuju, přijď, budeš mi o tom povídat,“ zaznělo ve sluchátku pobaveně. „A teď končím. Ostatně: nejsem tu sama…“

„Aha,“ vylétlo mu ještě z úst, protože tak mu to vylétalo pokaždé, když ji volal, jenomže už dávno to nebylo překvapením. Nikdy nebyla sama.

Ne, nezazlíval jí to, přestal si dělat (dělal si je vlastně někdy? V mizivém okamžiku křižovatky cest snad?…?) nároky a iluze, jen jedinkrát se zeptal – ne ze žárlivosti, spíš už jen ve snaze objevit v ženě stopy po dřívější dívce – „Je to stále tentýž, viď.“ Hned se však zastyděl a právem, odpověděl mu srních a od té doby se nezeptal. Až se vrátíš, přijď, budeš mi o tom povídat… Zhluboka se nadechl.

Ne, on už se nevrátí, věděl nyní sedě na patách na břehu u ležícího psa. Užne. Pohladil ho.

Potom se znovu nadechl a:

„Půjdeš ty se mnou?“ zeptal se dohasínajících očí a jizev. „Půjdeš?…?“

NA SILNICI hluk, zarputilé tváře řidičů a pod nimi po břehu, nad kterým ostatně vyrostou stejně zanedlouho domy a vše upadne v zapomnění, kráčel muž.

Nevnímal.

Neslyšel.

V náručí nesl vysílené tělo zbavené much a špíny a šel, šel tam, kde jsou lidé, co pěstují pšenici a zabíjejí zvířata, pramení potůček, rostou stromy a zpívají ptáci.

Ludmila Vaňková

OBŘÍ PLANETA

Jenom se nesmíme dostat pod mraky. Aspoň ne dřív, než zjistíme, jestli je pod nimi dost energie.“ Haze zlehka zaťukal na matovou plošku řídicího panelu. Obraz cizí planety se zaostřil a kontrastní barvy z něj vystoupily určitěji. „Škoda. Takhle zblízka to už není to. Modrozelenou mám stejně nejradši.“

„Co je to nejradši?“ přerušil ho skepticky nesentimentální Kedr. „Tady nemáš mít co rád, tady zkoumáme.“

„Jo? Program máš od velitele, co?“

„Nech si to.“

Chvíli mlčeli a upřeně pozorovali blížící se krajinu pod sebou. „To jsou ale rozměry! Celá naše planeta by se vešla do toho nejmenšího moře. A to tahle ještě není z celé soustavy největší. Dál od Centrální hvězdy jsou hotoví obři i proti ní.“

„Za čtvrtou planetou je hejno menších. Velitelův program vybral je.“

„A kde bys tam chtěl hledat organismy? Ovzduší je jenom tady.“

„Leckde je. Mraků jsme už viděli…“

„Ale jenom tady je takové, jaké si Uz udělal doma v laboratoři, jestli nelžou přístroje. Takže by tu měly být i or-ga-nis-my.“

„Organismus je hmota organizovaná tak, aby v ní byly možné projevy života. Znáš snad lepší definici? Takových organizací je možná celá řada. Takže proč zrovna tady.“

„Protože hledáme docela určitou organizaci,“ odsekl Kedr. „V Moudré radě tvrdili, že Uz plácá nesmysly, já mu věřím.“

„Velitel…“

„Velitel! Toho naprogramovali, tak poslouchá. Co se ti najednou nelíbí? Domluvili jsme se už doma. A příležitost nastala.“

„Nenavážeme spojení?“

„Nech toho. Až se začnou ptát, jsme vyřízeni. Rech o nás ví a sleduje nás. Nech toho, povídám. Nespínej.“

„Teď už asi vědí, že neletíme na rozkaz.“

„To se ví. Velitel neodstraňuje energetické přebytky nikdy dlouho. A co? Až se vrátíme…“

„Až se vrátíme, odpojí nás na zbytek cesty od kolektivní sítě.“

„A tobě to vadí? Na ty jejich výzkumy jsem tak zrovna zvědavý. Tohle. Kvůli tomuhle jsem letěl, víš? Ty ne?“

„Já taky, ale… Trošku mám strach. Podívej.“ Zrůdné útvary pod nimi se nepodobaly ničemu, co znali. Obdélníkové díry ve velikém seskupení obrovských mnohostěnů nejrůznějších tvarů byly rozmístěny pravidelně a většinou potaženy jakousi průsvitnou fólií. Teď se nad nimi s ohlušujícím rachotem přehnal podivný stříbrný mrak s ostře ohraničenými konturami. Na obzoru bylo vidět další. Za nimi se táhly tenké nitky bělavé páry, které se zvolna rozpíjely a splývaly s konfuzními mráčky docela odlišného tvaru i hustoty. „Výš!“ zavelel Haze. „Ať jsme nad nimi. Tohle si musíme rozmyslet. Aspoň jeden oblet, dřív nepřistaneme.“

„Celý oblet! Při těch rozměrech?“

„Když nabereme směr proti rotaci, ani to nebude trvat tak dlouho. Všiml sis? Planeta se otáčí strašně rychle. Jestli tu něco žije a myslí, tak je to úžasně zakrnělé a zaostalé. Den a noc se tu střídají s takovou rychlostí, že není dost času ani na práci, ani na spaní. Natož něco kloudně promyslet.“

„Organismy v nejprimitivnějším stadiu,“ zachechtal se Kedr. „To bude mít Uz radost! Můžeme nabrat vzorek, aby z něj vypěstoval myslící jsoucno. Pak už se mu smát nebudou.“

„Chceš se proslavit?“

„To nikdy neškodí. Příště ze mne udělají velitele.“

„A naprogramujou tě, jako toho našeho. Já ti řeknu, já mu nezávidím.“

„Tady je moc horko, otoč radši k pólům.“

„Tam je zase moc zima. Zatuhneme.“

„Tak někde mezi. Moc už čekat nemůžeme.“

„Ty, Kedre,“ řekl Haze nejistě. „Myslíš, že pohyb nutně znamená život?“

„Nemusí. Proč?“

„Podívej.“

„Hm. Už jsem si všiml, že se tu hýbá kdeco.“

„Přemisťují se celé hory. A ty pilíře, vidíš? Dokonce vnikají do jiných útvarů a zase se objevují. A proč neslyšně, když ty barevné bloky se sunou s takovým rámusem?“

„Na tu dálku to jde přece vyladit.“

„O to mi nejde. Ale proč se vůbec sunou? Zrychlují, zpomalují, zastavují a zase se sunou dál.“

„třeba je povrch planety ještě měkký. Nic nemá stabilitu.“

„Magma? Ale ne. To by se trochu houpalo a taky by bylo žhavější. Ostatně pohyb je symetrický, podívej.“

„Na spontánní projev života až moct takových úvah nech. Ale zákonitě determinovaný taky není. Sinou se sem tam, ale jeden za druhým. Rozumíš tomu?“

„Ne, a ty mraky se mi taky nelíbí. Mají divný tvar. Nemění ho a jsou pevně ohraničené.“

„Všechny ne.“

„To je pravda, všechny ne. Ale ty nejmenší a nejkompaktnější ano. A ten řev… Třeba to ani nejsou mraky.“

„A co by to bylo? Modul? Dej pokoj. Řveme snad my? Kdo by se sestrojoval s takovým těžkopádným nesmyslem?“

„Právě, kdo? Tady nic na myslící bytosti nevypadá. V tom věčném blázinci šinoucích se obřích útvarů by přece neměly nejmenší naději na přežití. Tak každý stý by snad unikl rozdrcení. Na osídlení je to málo.“

„Jsou tu i oblasti s řidší frekvencí.“

„No, nevím. Nevrátíme se radši?“

Chvíli oba mlčeli. „Ne,“ rozhodl se potom Kedr. „Podruhé nám příležitost nedají. Dokud si nebudeme jisti, nevyjdeme z kotouče. Vždycky přece můžeš nasadit první rychlost.“

„První rychlost!“ zděsil se Haze. „To jsem ještě nikdy nezkoušel. Slyšel jsem o tom strašné věci.“

„Já taky. Ale je to konečně jenom nouzovka. Snad ji nebudeme potřebovat.“

Zastavili se na místě a zvolna klesali k povrchu planety. Vyhnuli se obřímu seskupení nehybných proděravělých mnohostěnů, mezi nimiž se dvěma směry trhaně sunuly barevné bloky, a snesli se daleko za ním co nejblíž nad nekonečnou rovinou, odkud trčely úzké zelené vysoké pláty. „Miliardy přistávacích ploch!“ řekl Kedr se zadostiučiněním. „Něco lepšího jsme si nemohli přát.“

„Úzké,“ prohodil Haze skepticky.

„Baně. Tak zrovna, aby se z boku mohly přisát postranní nožky. Zkus to, uvidíš.“

Za chvíli se znovu bezradně vznášeli nad tím zeleným nekonečnem.

„Vzdal ses moc brzy,“ zahučel Kedr. „Mám svoje předpisy. Pevnost plochy jim neodpovídala. Když je takhle úzká, musí být pevnější. Už tak jsme se dostávali do rotace. Kdybych tě poslechl, už jsme byli v tom. A beznadějně. To bych rád viděl, jak by ses vymotával.“ Opatrně se přiblížili k podivnému mnohostěnu v úkrytu několika vysokých jehlanů, které se kývaly sem a tam. Když přišli blíž, viděli, že to jsou tmavohnědé konstrukce s dlouhými zelenými třásněmi, které plynuly ovzduším patrně směrem cyklonu, proti němuž jejich sférický kotouč po celou dobu namáhavě bojoval.

Konečně se octli za ochrannou stěnou mnohohranu. Ve srovnání s ostatními nepohyblivými předměty této nesmírné planety byl poměrně malý. Na straně, kterou zkoumali, zely jen dva obrovské otvory ve tvaru pravidelného pravoúhelníku. Fólie, které je obvykle zakrývaly, byly tentokrát vtaženy dovnitř. Past? Nic nenasvědčovalo tomu, že by je objevil kdokoli či cokoli.

Haze si dodal odvahy a obezřele, pomalu zamanévroval strojem na úroveň zejícího otvoru. Otevřel se jim pohled do rozlehlé šeré prostory, zaplněné množstvím předmětů, jejichž funkci se jim nepodařilo dešifrovat. Ale podle všech údajů, narychlo sehnaných z ciferníků přístrojů, nešlo o geologické útvary. Dva pohyblivé pilíře, jakých už předtím na povrchu planety pozorovali tisíce, na dvakrát zlomené tkvěly ze dvou stran tabulovité hory, podpírány zespodu dvěma nižšími. Hazeho a Kedra rázem upoutala rovná plocha, která se prostírala mezi nimi. Přímo uprostřed nad ní…

„Ideální!“ vydechl Kedr. „Takovou přistávací plochu jsem si nepředstavoval ani ve snu.“

„Plocha je správná i rozměry, snad, ale netrčí, nýbrž visí.“

„Možná nás průvan obrátil. Silová pole jsou tady pomíchaná.“ Kedr přistoupil k tlačítkům a provedl půlobrat lodi. „Teď trčí, vidíš?“

„Zase visí ty pilíře.“

„Tak to nejsou pilíře, ale krápníky.“

„Ale nás to táhne nahoru,“ řekl Haze mrzutě. „Prve to bylo dolů. V každém případě tu mají nějaký podezřelý magnetismus.“

„Neváhej a přistaň! Co chceš víc? Moc se blížíš k té velké ploše. Pozor!“

Haze v poslední chvíli strhl řízení, zapjal větší rychlost a namáhavě se mu podařilo znovu klesnout k lehce zakulacené stěně, zvoucí k přistání. Trochu se kývala. „Stejně není pevná.“

„Ale je hodně široká. To postačí.“

V příští chvíli Haze litoval, že poslechl. Přistávací spirály se zabořily do zlatohnědé mazlavé hmoty. Ani nemohl provést přikázaný manévr trojitého odskočení. Zůstali vězet a bořili se hloub. „Co je to?“ řekl Kedr zadrhle. „Otočil jsi nás hlavou dolů. Ty s tvým mudrováním! Krápníky a pomíchaná silová pole, co? Jakživo by mě nenapadlo přistávat na visuté dráze. Teď se neopovaž vystupovat a zapni rezervu. Musíme se urvat za každou cenu. Za každou cenu, rozumíš?“

Motor, až dosud neslyšně předoucí, se zběsile rozeřval. Kotouč se nadzvedl a mohutné spirály přistávacích nožek se natáhly do roviny. „Přidej!“

Najednou tah povolil, ale bylo to horší. Kolem nich se sevřela tři nesmírná obrovská chapadla.

„Urvalo nás to,“ hlesl Haze vyděšeně. „Doslova. Přistávací spirály zůstaly v tom.“

„Co uděláš?“

„Musíme zpátky na oběžnou dráhu a spojit se se základnou.

Na přistání už není pomyšlení. Třeba i…“

Najednou je obklopilo neprodyšno. Tři chapadla se změnila v komplexní hmotu. Divnou. Rosolovitou. Měkká dužina, která je obklopovala teď, vylučovala nepříjemný mastný pach.

Naplnil kabinu k zalknutí, když ho nasáli sondou k analýze.

„Paprskomet,“ řekl Kedr hluše. „Jde-li o organismus, měl by reagovat.“

Vypustil naslepo plnou dávku. Absolutní zvuk, který se ozval, musel zaplnit celý vesmír. Napětí povolilo a zase tu byla tři chapadla.

„Objektiv!“ vykřikl Haze v hrůze. „Podívej!“

Kedr vzhlédl. Přímo k objektivu se blížil hrotem masivní bodec. I ten obemykala chapadla a sunula ho neúprosně blíž. Napětí ve stěnách se zvýšilo k prasknutí. „První rychlost!“zařval Haze.“První…“ Kedr úderem roztříštil kryt nad posledním tlačítkem a prudce stiskl. Prostor se rozepjal. Sférický kotouč byl najednou větší než celá obludná planeta. Plný prolínajících se konfusních tvarů, jejichž bláznivý kolotoč končil drtivou závratí, jak se prudce smršťovali do původního rozměru. V poslední chvíli! Zděšený Haze si uvědomil, že před startem nezkontroloval brzdicí systém první rychlosti. Stačilo málo a mohli pohltit i svou mateřskou loď, i několik galaxií, i tu s tou maličkou planetkou, kde byli doma, a už nikdy… Zamanévroval do kulatého otvoru, který je pohostinně zval dovnitř, a ulehčené vypjal přístroje. Dosedli s drcnutím. Pružiny při přistávání citelně chyběly.

„Vystupte a zůstaňte u stroje,“ přikázal velitelův hlas. Poslechli. Očistná sprška je přejela určitě víckrát, než bylo třeba. Nepříjemná procedura. Trpce si při ní uvědomovali, že tohle je jen začátek. Skutečný trest teprve přijde. A za nic. Za nic! Neobjevili nic a nedokázali nic, profesor Uz bude dál terčem posměchu a oni… Budou rádi, když je pustí znovu do vývoje. Konečně, doma je možná stejně líp. Kdoví, proč se všichni tak hrnou do vesmíru. Většinou se vracejí stejně jako oni nebo i hůř. Nakřáplé trosky k ničemu. „Obelhali jste všechny a porušili jste můj program.“ Velitelův skřípavý hlas jim zřejmě hodlal ještě znepříjemnit štiplavou lázeň. „Zneužili jste i riskantní první rychlosti, která může ohrozit stabilitu vesmíru. Nezodpovědní. Lehkovážní. S takovou úchylkou jste měli být vyřazeni ještě před odletem. Ovšem, nedbalost naší kontroly je příslovečná. Haze! Kde jsme měli sondovat?“

„Na drobných planetkách před pátou největší,“ odpověděl Haze poslušně. „Ale ovzduší…“

„Mlčet! Ovzduší nerozhoduje. Přestoupili jste tolik zákazů, že váhám, nemám-li vás vypustit prostě do vesmíru. Navíc jste zhanobili chvíli, která je pro každého obyvatele naší vlasti posvátná. Či jste nevěděli, kde jsem? Odpovídej!“

„Věděli, veliteli, jedině za těch okolností přece odpojuješ svou silovou síť od ostatních. Dovol, ať ti to vysvětlím.“

„Nic nevysvětluj. Nemám na programu rozumět Nechci slyšet nic, ani sliby.“

„Slíbit můžeme, veliteli!“ vykřikl Haze, kterému se zdálo, že ve velitelově řeči rozeznává pokyn k záchraně. „Až budeš příště…“

„Až budu příště odčerpávat své energetické přebytky,“ přerušil ho velitel výhrůžně, „vy dva už nikde nepřistanete. Tím si můžeš být jist. Teď vyjděte ze sprchy a vstupte.“ Docela rádi opustili prostor sférických kotoučů, i když uvnitř se mohli nadít horších věcí. Taky ano. Hned první pohled je ohromil. Dveře komory, kde se odstraňovaly energetické přebytky, byly úplně demolovány. Uvnitř se dost stydlivě očišťoval Rech.

„Můj program si s vámi nevěděl rady. Ve chvíli, kdy jste startovali, mi to prozradil můj příruční aparát. Zkratem! Rozumíš? Naprostým zkratem! Tady je výsledek.“ Ostatní se hrozivě seskupovali kolem nich. Mlčky, to bylo nejhorší. „Na trestu jsme se dohodli jednomyslně.“ Velitel se na ně zadíval a řekl pomalu: ,,-ha-ze-ke-dr –“

„Ne!“ vykřikl Haze. „To ne! Prosím tě!“ jedna jeho ruka s třesknutím přilnula ke Kedrově. ,,-ke-dr-ha-ze –“ pokračoval velitel nesmiřitelně a se zadostiučiněním pozoroval, jak jejich ruce čím dál hloub vzájemně zapadají do svých ozubnic. „Neodpojím vás, to byste si jen hezky odpočali. Takhle se budete držet za ručičky až do konce cesty.“

Rech vyšel z rozvalených dveří a zacvakal uspokojením při tom pohledu. „Taky experiment. Pořád jste chtěli zkoumat. Teď aspoň uvidíme, jestli propojená blbost prokáže i kvalitativní změny.“

Dvacet Kedrových posuvných nožek zlostně zadupalo. Otočil se a volnou třetí rukou vrazil Rechovi pohlavek, až to zařinčelo.

„Dost!“ zařval velitel. „Já vám můžu svařit ještě třetí ruce a nebudu pak pátrat po tom, jestli vás někdo nakrmil. Zničili jste celou expedici. To hejno planetek vypadá svůdně a ani se k němu už nepřiblížíme.“

„Proč?“

„Musíme domů,“ řekl velitel mrzutě a podíval se na ně svým trojúhelníkovým okem, zatím co čtvercové spalo a kulaté pozorovalo výpočty na přístrojích. „Teď se musíme vrátit. Experimentovali jsme, ale nejde to. Rezervní pachotěsné dveře nemáme a naše konstrukce je příliš jemná, než aby dlouho bez trvalého poškození snášela nediskrétní pohledy při těch nejintimnějších činnostech.“

„BLBNEŠ,“ zabručel Franta. „Už blbneš, Pepane. Co tak řveš? Zalehlo mi v uších, až jsem měl chvíli dojem, že jsem vybouchl. Ještě teď se mi motá hlava. Fuj.“

„Za to já nemůžu.“ Pepan neklidně poposedl. Taky měl dojem, že se něco stalo, ale styděl se to dát najevo. „Jen jsem tak kvikl. Jako když tě štípne vosa.“

„Kvikl! Vosa! Viděl jsem…“ Franta znejistěl. „Já už vlastně nevím. Všechno bylo strašně velké a jedno do druhého. Nějaká závrať.“

„Když máš motolici, nesváděj to na mne. Udělal jsi pět dvanáctek a pak ses válel na sluníčku. To máš z toho.“

„Hele. Z řevu to mám. To je jednou jasný. Snad víš, že orgán rovnováhy je ucho.“

„Jo? A čím posloucháš? Abych nebyl… to. Do…“

„Co je ti?“

„Nic.“

„Šklebíš se, jako by sis kousl do citrónu. Ukaž!“ Franta násilím rozevřel Pepanovu dlaň a hvízdl. „No páni! Ty jsi ale cvok. Proč saháš na kdejaký jedovatý prevít, když ani nevíš, co to je?“

Pepan se podíval na svou pohmožděnou dlaň. „Co by to bylo, prosím tě? Copak jsme někde v džungli?“

„Kdoví, jaká potvora sem může zabloudit. To víš, jak tuhle vykládali o motýlech, co lítají z Francie do Afriky a zpátky?“

„Tohle nebyl motýl.“

„Tím hůř. Anebo kobylky. Znáš bibli, ne?“

„Ne.“

„Hele, já chápu, že nejseš inteligent, to se nenosí. Já taky ne, ale zajímám se. Občas se to hodí.“

„Kdy se tobě hodí bible?“

„Všechno se hodí. Třeba hned o těch kobylkách. Jako že to byla rána.“

„Jo, to teda byla,“ řekl Pepan s citem. „Inteligent! A co jsem, když sbírám brouky?“

„Normální cvok. Kdyby ses viděl, když se ta potvora přilepila k mucholapce!“

„Díval jsem se, už když se to objevilo v okně,“ řekl Pepan zasněně. „A zaklínal jsem to ze všech sil, aby to přišlo blíž.“

„Ty jsi ale mák! Ale s ‚k‘, rozumíš?“

„Vypadalo to jako světélkující čočka, ale na nožičkách. Na nožičkách!“ vykřikl Pepan vítězně. „Divil by ses, co tu máme všechno za hmyzy. Chtěl bych vědět, odkud to přilítlo.“

„Možná to spadlo z modřínu,“ řekl Franta trochu nesvůj z té představy. „Nahoře ve větvích je jich třeba ještě hejno.“ Pepan posmutněl. „Bane, takové štěstí já nemám. Škoda, že jsem ho pustil.“

„A proč jsi to vlastně pouštěl? Zařval jsi, jak tě to kouslo do dlaně, ale ještě jsi to držel mezi prsty. Ty, nepošimral jsi to nějak moc tím špendlíkem?“

„Vůbec ne. Teprve jsem hledal, kde se to dá nejlíp napíchnout. Zmizelo to dřív, než…“

„Zmizelo?“ Franta se zatvářil udiveně. „Nojo, vlastně jsem to neviděl odlítávat. Neleží to někde na zemi? Mohlo to chcípnout, když jsi tomu urval nožičky.“

Prošmejdili každou škvíru mezi prkny v podlaze. Pepan se nakonec opřel lokty o stůl a řekl užasle: „Podívej.“

„Nic nevidím,“

Pepan vystřihl z mucholapky kolečko a přilepil ho na stůl. Pinzetou po řadě zachytil pět zkroucených vlásků a natáhl je dobře na decimetr, ačkoli tvořily sotva milimetrové uzlíčky. „Pravidelná spirála. A bez chloupků. Člověče, to vůbec nevypadá jako hmyzí nožka. A taky je jich pět. Pět! Lichý počet.“

„Nemusely se zachytit všechny. Pojď, podíváme se ještě ven.“ Vyšli před chatu. Franta se obezřele vyhnul skupině modřínů, která ji obklopovala, a vydal se dál na louku. Nad trávami, jimiž kolébal lehký letní vánek, to bzučelo o sto šest, ale fosforeskující kotouček nadobro zmizel. Pepan mezi hmyzem nehledal. Zasmušile se díval nahoru. Mezi mráčky se nad nimi s ohlušujícím řevem přehnal stříbrný tryskáč. Na obzoru bylo vidět další. Za nimi se táhly tenké stříbřité stužky, které se zvolna rozpíjely a splývaly s běloučkými beránky.

„Třeba to byli Ufoni,“ řekl zádumčivě. „Jdi, ty blázne. Ufoni nejsou.“

„Jak to víš?“

„To ví přece každý. Ufoni si vymysleli v Americe.“

„Ufony.“

„Tak teda Ufony. Stejně, jakpak by se z Ameriky dostal až sem? Takový mrňous! Podívej, už ho není ani vidět.“

Nebylo. Brouček se vzdaloval kolmo vzhůru. Po závratné vteřině nekonečna se smrštil možná ještě víc než dřív. Neviditelný obřími dalekohledy, natož prostým okem. Směr mlhovina v Andromedě.

Lubor Pok

PROČ SE UŽ NEMŮŽU SMÁT

Bavili jsme se prvotřídně. Bylo taky proč. Přežít malér v kosmu, ucpat trhlinu v plášti hvězdoletu, provést bez možnosti konzultace s řídicím centrem korekci kursu a dopravit poškozenou, hekající loď na základnu, to už je samo o sobě důvod k napití, i kdyby nenásledovalo nic dalšího. Ale ono následovalo. Samozřejmě napřed nás drželi v karanténě jako exotickou zvěř a mořili nekonečnými procedurami, lékařskými prohlídkami a stokrát přežvýkanými výslechy, zatímco televize bavila svět našimi školáckými příhodami, prvními vlásky, fotografiemi z maturitních plesů a dokonce i dokumentárním záběrem hrdinského posazu, který zaujímal Leif Yeoman řečený Punch, velitel naší výpravy, před více než čtvrt stoletím – na nočníčku. Ale jednoho dne pánové z mimořádné vládní vyšetřovací komise uzavřeli protokol, a v něm stálo černé na bílém, že „selhání ochranného pole nelze za současného stavu vývoje bezpečnostních zařízení vyloučit s absolutní jistotou“, a že „střet s tělesem zřejmě extraplanetárního původu patří za těchto okolností do kategorie neodvratitelných náhod, za něž posádka nenese odpovědnost… Naopak je třeba ocenit perfektní výkon celého týmu v extrémních podmínkách kosmické havárie…“ atd. atd.

Byli jsme volní. A hrdinové. Něco jako bojovníci od Potomacu, kdyby vstali z mrtvých. Ze všech stran pršela uznání, blahopřejné telegramy, pozdravné adresy, medaile, čestná občanství, doktoráty h. c. No a nakonec ten dnešní oficiální maratón, kterého se vedle viceprezidenta a pěti ministrů, poloviny generálního štábu a kompletního ředitelství Centra zúčastnili také členové všech možných výborů a podvýborů Kongresu, zástupci OSN, vyslanci několika zemí v čele s papežským internunciem, představitelé všech možných odborných i neodborných organizací a institucí, rektoři a profesoři, biskupové několika církví, devět filmových a jiných superhvězd kromě řady menších hvězd a jejich satelitů, spousta novinářů, hromada lidí s kamerami a mikrofony a k tomu všichni zaměstnanci základny, kteří právě nebyli ve službě. Toho dne sedm set čtyřicet devět osob. Zkrátka boží dopuštění. Hymny, projevy, povýšení, dekorování půltuctem řádů, koktají, přípitky, banket, obžerství, uvolnění zábran, vyčerpání, naprostá apatie. Rozchod y 18.00 místního času. Takže konečně jsme se bavili. Po svém, v úzkém kruhu pozvaných za zavřenými dveřmi naší oblíbené klubovny zvané Kadetka, protože ji navštěvovali hlavně posluchači. Bez naaranžovaných úsměvů pro kamery, bez unavujícího yes, sir, no, sir, bez bodrých odpovědí na slabomyslné otázky senilních notabilit. Cinkající plíšky putovaly do kapes, šumivé prášky, vyhnaly spolehlivě z hlav i krve osmihodinovou niagaru všech možných alkoholických specialit a z celé parády zůstaly jen nové bleděmodré a stříbrné uniformy. Ovšem s rozepnutými knoflíky a povolenými kravatami. A tak za nezištné pomoci Johnnieho Walkera a Marie Brizardové stoupala v Kadetce křivka veselosti rychle a nenucené.

Aby nedošlo k mýlce – Johnnie Walker je místní barman, starý pán, který vděčí za tu přezdívku nejen červenému fraku s bílými nohavicemi, ale i poněkud prkenné chůzi imitující sice nevědomky, ale o to zdařileji pohyb figurky z etikety slavného destilátu. Naproti tomu Marie Brizardová je sladký, křehký sen slyšící na jméno Dolly. Poprvé jsme ji zaregistrovali právě před sedmi léty, když jsme tady oslavovali nástup do posledního ročníku. Dick Chapelain tenkrát objednal láhev koňaku značky Marie Brizard, který jsme nikdy předtím v baru neviděli, a když ochutnal, ponořil inspirovaný pohled do hlubokých očí usměvavé Dolly a přesvědčeně prohlásil:

„Pánové, takhle musela vypadat Marie Brizardová, když jí bylo sedmnáct.“

V nejbližších týdnech jí všichni nabídli lásku popřípadě i manželství a všichni marně. Teď po sedmi letech se zde otáčela stejné krásná, stejně žádoucí a stejně nezadaná jako tenkrát. Jenomže dnes už jako vedoucí celého komplexu kluboven. Teď tady obsluhovala jenom kvůli nám, a Johnnie nám pošeptal, že po zprávě o naší havárii se několik dní ani nehnula od rádia a televize. Takže navzdory lichotivé přítomnosti tří superhvězd a několika dalších prominentních krasavic šla Marie Brizardová z náruče do náruče, a hoši si ji předávali přímo z kola jako v tanečních. Kromě nás a našich hostů, kteří jsme seděli kolem několika k sobě sražených stolů nedaleko baru, byl v místnosti jenom jeden cizí člověk. Seděl na opačné straně u šálku kávy, před ním ležela nějaká otevřená publikace, ale nečetl. Díval se z okna. Tady, pětatřicet metrů pod povrchem Měsíce, má ovšem pojem okno trochu posunutý význam. Je to konkávní obrazovka, veliká málem jako plátno v širokoúhlém kině, ukazující velice plasticky dno kráteru omezené po stranách strmými rozeklanými stěnami a v dálce hladkým klenutým obzorem, za nímž už není nic než sytě černá tma vesmíru se zářícími body hvězd A tuto patetickou, miliardy let starou scenérii, oživuje dnem i nocí všední ruch raketodromu – obraz, který mě ani po letech nepřestával bavit. Také starý muž z něj nespouštěl oči. Naše hlučná zábava ho nijak nerušila, ba zdálo se, že ji ani nevnímá. Johnnie se za jeho přítomnost omluvil Leifovi s lehkým pokrčením ramen. Prý ho sem usadil ještě s několika jinými lidmi sám velitel základny, protože dnešní slavnost zabrala všechny prostory včetně čekáren; ostatní už zmizeli, ale ten tady čeká ještě na nějaký rozhovor s Tichomořím. Leif to vzal beze slova na vědomí. Ale když jsme se nabažili tance, který při nepatrné měsíční přitažlivosti vyžaduje zvláštní dost namáhavou techniku, a Marie Brizardová ohlásila malé pohoštění, přešel Leif klubovnu, uklonil se neznámému a řekl s tou okouzlující starosvětskou zdvořilostí, kterou jsme u něho všichni tajně obdivovali:

„Pane, asi víte, kdo jsme a proč tady oslavujeme. Jestli vám naše veselost není absolutně proti mysli, prokažte nám tu čest a buďte naším hostem. Jestli nemůžete, promiňte mi; ale uděláte nám radost, když přijmete. Bude nám, jako by zde byl s námi někdo z našich rodičů…“

Leifův příjemný hlas zněl v nastalém tichu upřímně a při posledních slovech i trochu dojatě. Čekal jsem, že starý muž stroze odmítne. Místo toho však beze slova vstal, složil časopis, stiskl Leifovi ruku a bez úsměvu ale kupodivu vlídně odpověděl dvěma slovy: „Děkuji, rád.“

To už Dolly se dvěma pomocnicemi začaly roznášet slíbené pohoštění. Než oba muži dorazili ke stolu, stačil jsem si našeho hosta prohlédnout Nápadná byla jeho urostlá postava se širokými rameny a pružné pohyby. Pod prořídlými šedivými vlasy měl osmahlou tvář a v tvídovém obleku vypadal jako člověk, který se hodně pohybuje pod širým nebem. Snad cestovatel, farmář, archeolog… Těžko říct. Jeho rysy nedovolovaly stanovit přesný věk. Mohlo mu být stejně šedesát jako sto dvacet. Ale nejzajímavější byly jeho jasné, pozorné oči, které činily všechny úvahy o stáří zbytečnými. Byl to muž v plné síle.

Leif jako hostitel se zastavil v čele stolu a nabídl nově příchozímu čestné místo po pravici. Muž se uklonil svému protějšku, Cathleen Whippleové, krásné představitelce Marie z nového filmu podle slavného Hemingwayova románu, pak se uklonil ostatním a usedl.

Malé pohoštění Marie Brizardové se rovnalo kompletní večeři od kalifornských ústřic přes bažanta pečeného s lanýži až po tři druhy sýrů, jejichž chuť mě pokaždé přivádí do stavu kulinárního třeštění. Perfektní sestavu francouzských vín vybral a v předepsané temperatuře vlastnoručně naléval Johnnie Walker.

Ačkoliv nás kolem stolu sedělo všeho všudy pětadvacet, odbývala se zábava při jídle v menších skupinkách. Leif se věnoval skoro výhradně svým bezprostředním sousedům, bavil je dramatickými body našeho kosmického dobrodružství, a já jsem s potěšením sledoval, jak nenucené a obratně vtahuje oba současně do rozhovoru o věcech, které jim musely být až do této chvíle naprosto cizí. Mě zajímal především náš nenadálý spolustolovník. Teď, když seděl v plném světle necelé dva yardy ode mne, měl jsem příležitost zahloubat se pokradmu a nerušené do jeho tváře. Nebyla smutná, jak mi připadalo v první chvíli. Jen vážná. Jeho reakce postrádaly jakoukoliv chvatnost. Ptal se věcně, odpovídal s rozmyslem. Ale kdekoliv by jiný člověk zvedl obočí, připojil úsměv nebo jiný mimický doprovod slov, nepohnul ani svalem. Jako by se v té chvíli jeho projev na okamžik přetrhl a nastala v něm mezera; jako když se zastaví filmový obraz a divák vnímá jen pokračující zvuk. Jako by jeho řeč a výraz jeho tváře řídila dvě oddělená a na sobě nezávislá centra. Jako by se neuměl zasmát.

Ananasový čaj proložený zmrzlinou, který se podával jako dezert, jedla Marie Brizardová u stolu s námi, vklíněná mezi Leifa a našeho čestného hosta.

S polichoceným úsměvem sklízela poklony za dokonalé menu. Ale pak při kávě zvedla oči k Leifovi a zeptala se: „Co Dick…?“

Neřekla to příliš nahlas, ale slyšeli to všichni. Mohl jsem doslova hmatat napětí, které se po té otázce vytvořilo v ovzduší. Dick Chapelain, náš spolužák, náš přítel, člen naší posádky a v posledních týdnech původce naší hysterie. Jediný, který v okamžiku srážky zachoval naprostý klid, jediný, který bleskem pochopil, co se stalo, jediný, který se vykašlal na předpisy a jednal přesně tak, jak vyžadovala situace. Místo aby plnil příkazy instrukce 527 o činnosti při havárii a dodatku III. b (činnost při evakuaci hvězdoletu), vrhl se k poškozenému místu, zablokoval přiléhající vnitrní prostor a zamezil tak úniku atmosféry z lodě, vypnul lokální obvody hrozící zničit centrální elektrické zařízení sérií zkratů, a tím nám všem vlastně daroval život a umožnil návrat. A přece on jediný ze dvanácti dnes nepřevzal svá vyznamenání, protože leží v kyslíkovém stanu opředen desítkami metrů kovových vláken a trubic z plastiku ve stavu podobném agónii pod kontrolou nejmodernějšího počítače, udržován při životě elektrickými impulsy a nepřetržitým chodem umělých orgánů. Nějaká zranění jsme při tom maléru utrpěli samozřejmě všichni. Dával jsem je jako lékař výpravy do pořádku. Zlomená žebra, natržené svaly, přeražené prsty, sem tam nějaké vnitřní krvácení; na to všechno jsem za pomoci biologa Henryho Maxwella stačil. Ale na Dicka jsme nebyli vybaveni. Při zastavení umělé gravitace, ke kterému došlo z dosud ne zcela jasných příčin krátce po nárazu, byl Dick vymrštěn proti pancéřovým dveřím rozvodny. Pravděpodobně při tom došlo u něj ke zlomení páteře a poškození vnitřních orgánů. Jenomže v té chvíli už nefungovaly jističe dveří – sám předtím ten lokální obvod vypnul – Dick jimi prolétl a padl do změti obnažených drátů jednoho z rozvaděčů. Neumím odhadnout, jakou dávku dostal; našli jsme ho v nervovém šoku, zkrouceného, ohořelého, a přes všechno úsilí se nám nepodařilo přivést ho během návratu k vědomí. Teď už ho měli šest týdnů v práci specialisti, kapacity sezvané z celého světa. Marně.

„Co ten chudák Dick?“ opakovala dívka otázku nešťastným hlasem, a Leif se pod jejím pohledem celý jakoby nahrbil: „Nevím, Dolly, nic nevím. Nic konkrétního. Ale je to spíš horší než lepší…“

„A to ti felčaři nedokážou…“ obrátila se ke mně. Odpověď mi pohotově ušetřil Henry:

„Víš, holčičko, tam…“ kývl hlavou nahoru, „… se toho moc dělat nedalo. A tady je zas na všechno už dost pozdě… Jestli ne příliš pozdě… Nezapomeň, že když se to stalo, byli jsme odtud nějakých osm set miliónů mil. A doplazit se s tím nabouraným krámem sem trvalo skoro tři čtvrtě roku. Nebýt tady Franka, tak jsme ho přivezli leda v rakvi.“

Dolly se znovu obrátila ke mně, teď jako by čekala nějaké autoritativní vysvětlení. Samozřejmě potěšitelné. Jenomže takové nebylo:

„Nevím, jestli to bylo pro něj právě štěstí,“ řekl jsem s povzdechem. „Bojím se, že i kdyby ho dali do pořádku fyzicky, nikdy to už nebude ten Dick, jak jsme ho znali. Desetiměsíční bezvědomí nemůže zůstat bez následků. A to ani nevíme, jestli návrat k vědomí by nebyl jen návratem k nepřetržitým křečím a bolestem.“

Nastalo tíživé mlčení, až teprve Cathleen řekla tlumeným soucitným hlasem:

„Ale to snad by bylo lepší, kdyby se už vůbec nepřebral… kdyby usnul…“

Leif pokýval beznadějně hlavou: „Lékařský tým chce ještě jednou přetestovat všechny funkce. Výsledky budou konzultovat se špičkami světové medicíny a pak buď rozhodnou o léčbě, nebo nabídnou rodině…“ Odmlčel se rozpačitě a teprve po chvilce dodal: „Jiné řešení… Zkrátka – milosrdnou smrt. Budou chtít i náš souhlas – jako lidí, kteří s ním byli poslední dva roky pohromadě.“

A teď se stalo něco, nad čím jsem užasl. Náš podivuhodný host s nehybnou tváří prudce svraštil obočí, otočil hlavu k Leifovi a řekl nečekaně tvrdým hlasem:

„Od toho ruce pryč, mladý muži!“

Nezvedl hlas, ale v tom rozpačitém tichu to zazvučelo s úděsnou zřetelností. Všichni se k němu překvapeně obrátili a první mezi všemi Leif, který se zaraženě zeptal: „Myslíte odmítnout souhlas…?“

Podíval se těkavě po nás ostatních, ale nikdo nerozuměl. Neznámý se zhluboka nadechl, položil ruce na stůl a potom promluvil svým původním pokojným a uvážlivým hlasem:

„I nejmizernější život je život, a dokud trvá, je všechno možné. Kdežto ani ta nejmilosrdnější smrt není nic jiného než smrt. Konec. Absolutní a neodvolatelný. Jednou provždy. Euthanasie vypadá na první pohled jako vysoce etický projev soucitu s utrpením a bolestí; ve skutečnosti je to jen přiznání, že nejsme dále ochotni vynakládat námahu na péči o nemocného; že vlastní pohodlí znamená pro nás víc než jeho život. Pamatujte si, euthanasie je docela obyčejná vražda páchaná spiknutím malověrných lékařů s netrpělivými příbuznými.“

„Netroufám si polemizovat,“ řekl Leif uctivě, ale přesto námitavě. „Ale euthanasie je dnes stejně běžná jako umělé přerušení těhotenství. Pochopitelně, když už není pomoci ani naděje…“ Nedokončil. Udělal rukou nepořádné gesto a jaksi krátkozrace se rozhlédl. Jako by hledal u nás podporu. Ale nikdo ani nehlesl a všichni čekali, co řekne ten druhý. „Kdo rozhodne, že už není pomoci ani naděje?“ zeptal se starý muž tiše a zabodl svůj jasný zrak do Leifových zmatených očí. Leif neuhnul, ale jeho úsměv ztuhl do podoby odlitku.

„Přesně nevím… Řekl bych, že nějaká komise specialistů…“ A pak se pokusil o výpad. „Rozhodně lidé, kteří mají ke svému výroku víc kvalifikace než nějaká žába, která prostě nechce dítě.“

Muž sotva znatelné přikývl:

„Ano, jejich povolanost je nade vší pochybnost. Až na jednu maličkost, která celý náskok daný odborností rázem anuluje. Ta žába, ta potenciální matka, rozhoduje o svém plodu, o svém životě, o svých současných problémech eventuálně o svém budoucím ohrožení. Komise odborníků rozhoduje o životě a smrti někoho jiného, cizího, koho s výjimkou ošetřujících osobně ani nezná, víte… Vyslechnou zprávu o zdravotním stavu, rozhodnou a jdou spokojeně na večeři; domů, do klubu, do Belmonica. Ten, o kom rozhodli, mezitím umírá…“

Kdyby teď někdo šoupl nohou, zaznělo by to jako série výbuchů. Marie Brizardová hleděla nepřítomně přes hlavy ostatních, Cathleen točila bezmyšlenkovitě prstenem a Leif si třel bradu a vypadal nesmírně soustředěně. Teprve za chvíli se zmohl na odpověď:

„To, co říkáte, zní velmi sugestivně. Dokonce mám pocit, jako byste mezi řádky obviňoval všechny kolem, lékaře, komisi i příbuzné ze zlé vůle, když ne přímo ze zneužití…“ Podruhé nedokončil, tentokrát jako by si to netroufal ani domyslet, natož vyslovit. Muž chvíli počkal a pak odpověděl způsobem, který vedle Leifova tápavého vyjadřování imponoval svou určitostí:“

Ne ze zlé vůle… Z nedostatku dobré vůle. Z neochoty vzít na sebe břímě péče, trpělivosti a neustávajících obav…“ Konečně se zdálo, že Leif zorganizoval svou obranu. Na jeho bezelstné tváři se objevily známky uklidnění a nové sebedůvěry. Když promluvil, zněly jeho věty důstojně a se slavnostní převahou:

„Pane, pokud si pamatuji ze školy, existuje zákon o euthanasii a spousta prováděcích předpisů. Předpisy v podstatě vymezují každý krok široké komise, složené z lékařů, vědců i právníků. Předpisy jsou podle toho alfou i omegou veškerého jednání…“

Tady udělal krátkou odmlku a zakončil řečnickou otázkou:

„Je vůbec možné za takových okolností pochybovat o humánnosti a řádném projednání každého případu?“

Několik přítomných hlasitě vydechlo, zacinkaly lžičky, ozval se krátký šepot Starý muž zvolna usrkl z objemného poháru náš oblíbený drsný Larsen, zadíval se zdlouha na usmívajícího se Leif a pak mu jedinou větou vymazal úsměv z tváře:

„Vy si vážně, kapitáne, myslíte, že jednat podle předpisů je totéž jako jednat lidsky?“

Leifovy pomněnkově modré oči ztmavly a uprostřed čela mu naskočila kolmá vráska.

„Kdyby předpis ztělesňoval veškerou moudrost a spravedlnost, k čemu by byla komise specialistů,“ pokračoval starý muž zvolna, „k jeho aplikaci by stačil podřízený úředník bez zvláštní kvalifikace. Jenomže předpis, pane, je pouze rámcové řešení, jakási spodní hranice pro všechny možné případy a situace. Teprve způsob jeho užití rozhoduje o tom, jestli řešení bude humánní nebo antihumánní.“ Vrásek na Leifově čele přibylo.

„Pokud jsem rozuměl správně vašemu zajímavému vyprávění, vděčíte za potěšení z dnešního dne právě porušení předpisů. Kdyby se váš nešťastný přítel choval méně lidsky a více podle patřičné instrukce, vznášeli byste se v této chvíli všichni jako kusy ledu někde mezi Jupiterovými měsíci…“

Leifovy prsty se zaťaly do ubrusu, rty se slily v bělavou čárku s pokleslými konci a na tváři mu naskákaly zarudlé skvrny. Jeho mučitel však neustal ani teď. Opřel se lokty o stůl, sepnul dlaně nad pohárem a přemítavě dodal:

„A netrápily by vás úvahy, jestli dát nebo nedát souhlas k jeho předpisy dovolené popravě.“

Zdálo se, že se Leif zhroutí. Brada se mu několikrát pohnula, jako by chtěl něco říct, ale nevypravil ze sebe ani slovo. Vypadal tak zbědované, že mi ho bylo líto. Ale co proboha k tomu všemu říct? Už se zdálo, že celá debata uvázne trapně ve slepé uličce, když se znenadání ozval zastřený hlas Ezry Whiteheada, nejmlčenlivějšího člena celé posádky, jehož nevýbojné, beránčí způsoby dokonale maskovaly strojově přesné myšlení, směřující v každém okamžiku k podstatě věci:

„Dejme tomu, pane,“ začal váhavě, „dejme tomu, že budeme jednat podle vaší rady… Že odmítneme dát souhlas k euthanasii… Co se stane? Zachráníme tím Dicka? Nebo zmenšíme aspoň jeho utrpení?“

Pětadvacet párů očí přelétlo mžiknutím z Ezry na osloveného. Tak, pomyslel jsem si, co teď ty na to. Ještě nikdy se nepodařilo přivést někoho po tak dlouhém bezvědomí k rozumnému životu. V literatuře o tom není ani slovo. A ze solidárnosti s Leifem jsem skoro škodolibě očekával odpověď. Snad jsem se i pohrdlivě ušklíbl, ale starý muž si mých mimických proměn nevšímal. Jeho pohled se přesunul na Ezru. Klidně, vážně a musím říct že i vlídně:

„Nevím, co se stane… Nejsem jasnovidec.“ Podíval se na hodinky. „Ale jestli chcete, povím vám, co se stalo…“ Chvíli váhal a pak ztěžka doložil: „Co způsobilo, že se už nikdy nedokážu smát.“

Pozornost u stolu ještě vzrostla. Johnnie Walker využil pauzy, postavil na stůl nové láhve, dolil prázdné skleničky, vyměnil šeptem několik slov s Dolly a opustil místnost. Starý muž vypadal jako člověk ponořený do vzpomínek. Ale najednou se jeho zrak vrátil ke stolu, a on bez úvodu začal svůj příběh.

STALO SE TO ve druhé fázi osídlování Měsíce. V době, kdy místo sond s několikačlennou posádkou začaly vznikat opravdové základny pro desítky a stovky lidí. V době, kdy ještě ani vaši rodiče nebyli naživu. Tehdy přišel někdo s myšlenkou postavit základnu na odvrácené straně a obsadit ji těmi nejmladšími, kteří se na Měsíci už vyškolili a byli v lunárních podmínkách jako doma. Stalo se. Místo hledali dlouho a pečlivě, až se rozhodli pro kráter Jules Verne na jižní polokouli. Ale vlastní stavba pak postupovala rychle; od prvního zaměření do otevření základny neuplynulo ani pět let. Během nich se na ostatních základnách vyškolil všechen zbývající personál a prvního ledna roku 2051 se nastěhovalo všech tři tisíce sto čtyřicet sedm členů posádky, z toho skoro polovina žen. A sedmapadesát stážistů z různých jiných zemí včetně tří Japonců. Hotová Malá Amerika jako kdysi u jižního pólu. Všichni svobodní, nejstaršímu bylo jednatřicet let. Byl to doktor inženýr Robinson Wilkins, profesor obecné selénologie na Columbijské univerzitě, jeden z nejmladších profesorů na světě. Mozek, jakých se v každé generaci najde sotva tucet. Byl velitelem základny a jejím dobrým duchem od samého začátku. Měl zvláštní schopnost dávat lidi dohromady, udržovat náladu, provokovat činorodost. Základna dostala jméno Prométheus a čtrnáct dní po otevření už plnila vědecký a výzkumný program. Byla to vůbec nejlepší základna – kázní, výkonností, morálkou, vším. Mluvilo se o ní jen v superlativech. Pracovalo se tam běžně dvanáct i čtrnáct hodin denně– dobrovolně. Vydávali časopis, měli asi tucet různých klubů, prostě tým jako z futurologického kalendáře. Takhle jako na drátkách běželo všechno tři roky. Ve čtyřiapadesátém na jaře objevila namátková kontrola v sestavě vydané komputerem pro zásobování zdánlivě nesmyslný údaj:

Spotřeba analgetik a barbiturátů překračuje na Prométheu stonásobek spotřeby ostatních základen. Opakovaný dotaz údaj potvrdil. Vypukl poplach, byly nařízeny speciální prohlídky, zvláštní zdravotnická jednotka z Centra se s tím párala tři měsíce. Bezvýsledně. Nenašli nic. Žádný příznak nějaké kosmické infekce nebo poškození organismu z dlouhodobého pobytu v mimozemském prostředí. Nic. Lidi jen bolela hlava, měli závratě a hučení v uších a trpěli nespavostí. Všechny záznamy o prohlídkách byly zevrubně analyzovány. Nic. Snad skutečně jen únava a přepracováni. Pro jistotu bylo doporučeno zkrátit první turnus z pěti let na čtyři, a pro každého, kdo by si to přál, navrhovali okamžité stažení. Nepřihlásil se nikdo, a proti zkrácení protestovala posádka jednomyslně po tajném hlasování. To zapůsobilo. Centrum odložilo doporučení ad acta a všechno zůstalo při starém. Až na tu spotřebu medikamentů. Ta pořád mírně stoupala. Ale teď už to nikoho nevzrušovalo. Normál. Taková lokální zvláštnost…

Proto když koncem listopadu vypukla na Prométheu epidemie neznámé choroby, byl z toho šok na všech stranách. Z posledních hlášení vyplývalo, že už šestatřicet hodin ztrácejí lidé na Prométheu vědomí, dostávají křeče a u některých se objevuje neobvyklá modrofialová vyrážka. I při vědomí propadají úplné ochablosti a ztrácejí vidění. Jsou bez pomoci, lékaři byli postiženi.stejně jako ostatní.

První dorazil na místo pomocný oddíl ze základny v kráteru Langrenus na východním okraji Moře Plodnosti. S potížemi otevřeli vchod a vnikli do Prométhea v lehkých kosmických skafandrech. Úděsný obraz, který se jim naskytl, popsal ve své zprávě dr. Tyller. Všude, kam vstoupili a pohlédli, leželi, klečeli a seděli nemocní v neuvěřitelně zkroucených pozicích se zvláštním strhaným výrazem ve tváři. Pokud nebyli v bezvědomí, vyráželi chraptivé skřeky, dělali škubavá gesta, třeštili oči, ale nevnímali okolí. Všude výkaly a zvratky. Mnozí byli nalezeni v koupelnách pod sprchami, jako by v proudu vody hledali úlevu. Vzdálený hluk dovedl záchranný oddíl do zoologické sekce. Na zemi ležely dvě ženy a další dvě byly v přípravně. Hluk však nepocházel od nich, ale od vyhladovělých zvířat v klecích. Jakmile však dostala vodu a potravu, začala se chovat docela normálně. Tím byl utvořen i první závěr: Tajemná nemoc se týkala jen lidí.

Pomocná expedice provedla okamžitě rozbory ovzduší, vody, potravin, hygienických prostředků a tak dále a postiženým podala uklidňující prostředky. Zkoušky byly negativní a uklidňující prostředky neúčinné. Bylo na první pohled jasné, že v lunárním prostředí se nedá nic, vůbec nic dělat. Transport těch chudáků a jejich umístění na Zemi byla úděsná anabáze, která přišla dráž než osídlení všech existujících základen. Vláda odkoupila právě dostavěný univerzitní kampus u menšího města v Montaně na Yellowstone River a dala ho v rekordním čase zadaptovat a vybavit nejmodernější diagnostickou a terapeutickou technikou. Soustředila v něm všechny kapacity z oboru kosmické medicíny, desítky dalších specialistů a stovky pomocných sil, hlavně mediků. Jenomže teď nastalo teprve to pravé martyrium, tkvící v absolutní a hrůzné bezprecedenčnosti celé věci. Jak léčit, když nejúčinnější známé léky nezabírají, jak chránit personál, když není známá podstata onemocnění, odkud začít s výzkumem, když všechny zkoušky vyznívají negativně.

A záhadou nad záhady zůstávaly projevy nemoci. Kolik pacientů, tolik různých vidů, tolik příznaků a kombinací. U jednoho to vypadalo jako zhoubné bujení, u jiného jako nekróza, potřetí jako charakteristické postižení nervové soustavy, počtvrté jako virové onemocnění a tak dále. Jeden novinář – nepodařilo se totiž všechno ututlat, jak si vláda přála – jeden novinář, nemající ani zdání o medicíně a způsobu pojmenování chorob, razil ve svém zmateném článku název Morbus Prométhei, který si libovolně a gramaticky nesprávně odvodil od jména základny.

Jenomže tím bezděky a neuvědoměle vystihl mytologickou paralelu té největší a nejotřesnější záhady onemocnění. Stávalo se totiž, že se náhle habitus některého pacienta začal prudce zlepšovat, somatická poškození jako by ustupovala, začínal si uvědomovat okolí, užuž se zdálo, že nějaký preparát konečně zabral. Ohromné nadšení. Pevný bod. Úspěch! Ale druhý den byl na tom pacient jako před týdnem a obvykle ještě hůř. Jako by Diův orel znovu přiletěl a zatnul spár. Nebudu unavovat líčením jednotlivých fází léčení té neuvěřitelné choroby. Bylo to únavné, bezvýsledné, odrazující. Ale ukázalo se naprosto zřetelně, že chvíle jasnějšího vědomí jsou pro ty nešťastníky chvílemi fyzického a možná i duševního utrpení. Stejně se ukázalo, že nemoc není nakažlivá. Přes naprosto nedostatečnou ochranu nikdo z personálu neonemocněl. Jenomže to bylo žalostně málo.

Tak to šlo sedm let. Během té doby několik pacientů zemřelo. Pitva však odhalila docela banální příčiny úmrtí, příčiny docela pozemské, u nichž se nedala prokázat souvislost s hlavní nemocí. Zahraniční pacienty daly jejich vlády převézt domů, někteří byli propuštěni do soukromého ošetřování – hlavně z rodin, které na to měly a dovedly si to vynutit. Jinak se nezměnilo nic. Jenom se zdálo, že míra bolesti v těch jasnějších chvílích narůstá. Jako by se někde v mozkové kůře usazoval strach a jakési podvědomé tušení nenapravitelnosti věcí. Sedm let je strašně dlouhá doba, když je vyplněná balancováním mezi nadějí a zoufalstvím, když denně odvádí lidi od jejich vlastní práce k mimořádným starostem a nutí je k nadvýdeji trpělivosti. Původní nefalšovaná účast se proměnila v poněkud roztržitý soucit a ten přerostl v netrpělivé, podrážděné volání po rázných opatřeních. Buď vyléčit, nebo… Nikdo to nedopověděl, ale nebylo ani třeba.

STARÝ MUŽ se na chvíli odmlčel. Vybral si doutník a pomalu ho zapaloval. Rozhlédl jsem se kolem stolu. Nikdo nemluvil, nikdo se nedíval druhému do očí. Pauza mi připadala záměrná, vypočítaná na efekt. Ale když jsem se podíval na vypravěče, měl jsem pocit, že to, co má přijít, je těžké a zraňující především pro něho.

KDYŽ SE PROBÍRÁTE historií, narazíte občas na činy a úkazy, které se z časového odstupu jeví jako absurdní, nesmyslné, odporující rozumu. Dokonce máte dojem, že se tak musely jevit už současníkům. A přece se staly, přece je někteří prosazovali, jiní s nimi souhlasili, nebo je brali na vědomí, nebo je trpěli, nebo aspoň proti nim nebojovali. Jako by je v určité situaci považovali za nevyhnutelné, za jediný způsob, jak vyřešit nějaký problém. Vezměte si u nás třeba černé otroctví v polovině devatenáctého století; nebo popravy čarodějnic v Salemu koncem sedmnáctého století; nebo v Evropě křížovou výpravu dětí na začátku třináctého století…

A právě taková psychóza zachvátila zemi v případě nešťastníku z Prométhea. Skutečný soucit i farizejské humanitářství a řada dalších pohnutek, vznešených i méně vznešených, se slila v jediný požadavek: vymyslet nějaké rychlé zkratkovité řešení. A tehdy poprvé bylo naplno jako alternativní řešení vyřčeno slovo – euthanasie.

Zvláštním zákonem ustanovil Kongres třistahlavý sbor, jehož členy volily podle určitého klíče veřejné instituce i organizace občanů. Třístého prvního a současně předsedu sboru jménoval sám prezident. Ten jediný neměl předepsaný minimální vek padesát let – bylo mu tehdy necelých pětačtyřicet – ale jeho jmenování přijala s uspokojením celá země. Byl jím profesor L. C. Haggen, dvojnásobný laureát Nobelovy ceny, vědec, který v mladém věku odhalil s definitivní platností příčinu rakoviny a z metly lidstva udělal neškodné onemocnění. O patnáct let později předložil dokonalou prevenci sklerózy a prodloužil tak lidský život v průměru o dvacet až třicet let. Byl tehdy populárnější než všechny filmové a sportovní hvězdy, a ve věcech medicíny platil jeho názor jako orákulum. Celých sedm let spolupracoval s yellowstoneskými, znal dokonale situaci pacientů, a co hůře, znal i svou bezmocnost. Moje účast ve výboru měla zvláštní příchuť.

Mezi těmi chudáky byl i můj bratr Clyde; přesněji řečeno nevlastní bratr, pozdní dítě našeho otce ze druhého manželství. Krásný a nadaný chlapec, k němuž jsem měl docela zvláštní vztah: Vychoval jsem ho. Miloval jsem ho jako bratra i jako syna. Viděl jsem ho hned po transportu ze základny a pak znovu a znovu velice často. Byla to hrůza. To ztělesněné zdraví a mládí se rozpadalo před mýma očima, měnilo výraz tváře od slabomyslnosti k nelidské grimase malomocných a stávalo se postupně existencí tak ubohou, že nesnesla srovnání ani s nižšími zvířaty, natož s inteligentními jako jsou opice, psi nebo koně. Výbor zasedal s krátkými přestávkami patnáct měsíců. V prvních několika týdnech se seznámil s celou šíří problému. Vyslechl lékaře, psychology, právníky, odborníky na kosmický výzkum, promluvili k němu filozofové, umělci i vládní experti. Viděl filmy ze života na Prométheu před katastrofou a pak viděl pacienty. Muži odvraceli tváře a plakali, ženy zvracely; a upadaly do mdlob. Byla to strašná konfrontace, ale nešlo to jinak. Slyšeli příbuzné, zlomené matky a utrápené otce. Vyslechli stokrát větu „udělejte s tím něco, tohle není k vydržení“, jen různě formulovanou.

A pak se diskutovalo za zavřenými dveřmi. Haggen vysvětlil, že za dnešního stavu medicíny jde o nevyléčitelné onemocnění, chronické, které předpokládá podle jeho názoru doživotní hospitalizaci. Řekl, že za celých těch sedm let nezaznamenal v léčbě nejmenší pokrok, a prohlásil, že považuje euthanasii z lidského hlediska za jediné slušné a rozumné východisko. Uspokojivé jak eticky, tak emocionálně. Tím rozpoutal boj. Výbor měl totiž rozhodnout prostou většinou, protože hned od začátku bylo jasné, že při takovém počtu členů je „porotní“ jednomyslnost předem vyloučená.

Odhad byl správný. První vystoupili s námitkami knězi. Nezajímal je stav pacientů ani možnosti soudobé medicíny. Neuvažovali z hlediska soukromého ani veřejného. Jen v různých obměnách přemílali dogma, že utrpení je tou nejpřímější cestou k bohu a lidská bytost prý má právo i povinnost jí projít až na práh samovolné smrti. Jim odporovali zarytí pragmatici, nazírající svět z hlediska účelnosti. Do věci se vložil tisk všech stran a směrů. Opoziční listy vyrukovaly proti Haggenovu názoru snad jen proto, že ho jmenovala vláda. A pochopitelně ovlivnily ve výboru všechny, kteří v civilním životě sympatizovali s opozicí. Chtě nechtě musel profesor zahájit kampaň. Mluvil a mluvil, vysvětloval, dokládal, přemlouval a přesvědčoval. Jeho autorita mu zjednávala pozornost, ale zdaleka ne vždy souhlas. Proti jeho stanovisku se zformovala pestrá a velice hlučná skupina, která zvolna, ale jistě začala problém z vědecké a lidské polohy přesouvat do sféry výhradně politické. Nejen laděním argumentů; také vnějšími formami a praktikami. Náhodou jsem vyslechl rozhovor dvou z jejích nejhorlivějších diskutérů, kteří si od zamítnutí euthanasie slibovali vítězství opozice v příštích volbách. V téhle atmosféře se hlasovalo.

Trvalo to celý den a celou noc. Někteří hlasovali veřejně do protokolu, někteří tajně. Mnozí považovali za nutné položit ještě kontrolní otázky nebo vysvětlit své postoje, protože jedinou podmínkou bylo, že hlasovat musí všichni. Každou hodinu oznamoval komputer dílčí výsledky a celou proceduru tak ještě dramatizoval. A stalo se neuvěřitelné. Ve čtyři hodiny ráno, než přistoupil k hlasování jako poslední předseda výboru, zněl výsledek sto padesát proti sto padesáti. Stačilo, aby Haggen přiložil svůj hlas na stranu lidskosti a rozumu, a bylo rozhodnuto. Podle práva i podle srdce.

Vyšli jsme do foyeru. Po tom strašlivém napětí posledních týdnů se nás zmocnila sladká úleva. K Haggenovi se hrnuli jeho stoupenci a tiskli mu ruce. Ve velkých zrcadlech na stěnách bylo vidět, jak se všichni šťastně smějí. Za čtrnáct dní byl výrok proveden, za měsíc zmizel případ ze stránek tisku, za čtvrt roku i z rozhovorů nejbližších příbuzných. Vláda si upevnila pozice a v příštích volbách opět zvítězila. Neznámá choroba se už nikdy nevyskytla a přešla do análů medicíny jako legenda. O deset let později byla základna Prométheus rekonstruována a obsazena posádkou. Tři tisíce životů přikrylo milosrdné zapomenutí.

STARÝ MUŽ se odmlčel podruhé, a zdálo se, že definitivně. Pak potáhl z doutníku, vyfoukl dým a řekl ještě jednou tišeji ale důrazně:

„Tři tisíce devadesát životů.“

Napětí kolem stolu povolilo. Henry Maxwell se napřímil, podíval se vyčkávavě na mne, potom na Leifa, a když nikdo z nás nepromluvil, obrátil se k vypravěči a řekl s blahovolnou shovívavostí, jako by dával rozhřešení: „Opravdu nevím, pane, proč z té smutné události vyvozujete tak přísný závěr právě pro sebe? Stejně jako vy rozhodlo ještě dalších sto padesát mužů a žen. Ostatně kdybyste zvedl ruku pro opačný názor, trápila by se většina z těch ubožáků možná dodnes… A to byste se mohl smát?“

Troufalá zahrocená otázka zčeřila ovzduší. Ale starého muže se nedotkla. Odpověděl mírně:

„Máte pravdu. Až sem je to jenom smutné, jenom nelidské, nebo, chcete-li, jen lidsky kruté. Ale to ještě není konec a dno příběhu. Ta pravá tragédie propukla teprve o tři roky později. V okamžiku, kdy z jedné malé evropské země přišla zpráva, že objevili způsob, jak léčit Morbus Prométhei…“

JAK VÍTE, na Prométheu bylo kromě našich taky sedmapadesát cizinců, které daly jejich vlády převézt domů, když se ukázalo, že yelowstonská léčba k ničemu nevede. Někde se rozhodli pro naše řešení – dokonce dřív a hlavně s menším hlukem; někde je uzavřeli do trvalé izolace jako nevyléčitelné. Nijak jsme po tom nepátrali. Až teď při té oslepující zprávě.

Okamžitě jsem tam letěl. Viděl jsem toho lékaře. Žádný vědec. Malý zavalitý přednosta bezvýznamného horského sanatoria. Ale on jediný se nedal zmást konstatováním, že zvířata na Prométheu neonemocněla, a že jde tedy o chorobu postihující výlučně lidský organismus. Vymohl si přes UNESCO povolení k průzkumu základny, zaletěl na Měsíc a strávil tam osmnáct týdnů. Vystavil citlivé kultury a drobná zvířata vlivu tamní atmosféry při modelovém provozu všech zařízení. Ale vně zoologického oddělení. A zvířata onemocněla! Symptomy se skoro nelišily od lidských. Zbývalo jen srovnat rozdíly ve vybavení obou sektorů. Zjistil jediný – v materiálu, jímž byly obloženy stěny. V hlavních prostorech základny bylo použito nějaké nové hmoty organického původu pro její vynikající izolační vlastnosti. Jenomže na její molekulární strukturu působily zářiče, které několikrát denně čistily atmosféru a ničily všechny myslitelné zárodky. Uvolňovaly z ní některé látky, jejichž nahromadění v organismu vyvolalo cosi jako alergii, ovšem úplně nového a neznámého typu, napadající různé orgány podle individuálních dispozic. Léčba byla hotová v okamžiku, kdy se podařilo – bez velkých problémů – najít látku, která škodlivinu vázala a odváděla z těla. Viděl jsem i toho pacienta, statného, růžolícího matematika. Mluvil jsem s ním. Byl absolutně v pořádku a na všechno se upamatoval. Ukázal mi fotografii, na které byli ve skupince ještě s jinými on a můj bratr.

KOLEM STOLU panovalo hrobové ticho, ale starý muž by sotva vnímal i značný hluk. Pokračoval o poznání rychleji:

„Zklamali jsme. Někteří jako vědci, někteří jako veřejní činitelé a všichni dohromady jako lidé. Dovolili jsme si ubohý, směšný a bezmezně pyšný předpoklad, že to, co neznáme my, nemůže znát nikdo jiný. A této pýše jsme obětovali tři tisíce devadesát životů. Nedivte se, že mám neodbytný pocit, že o tom všem rozhodl právě můj hlas. To, že tak hlasovalo ještě sto padesát jiných, na věci nic nemění. Odpovědnost za vraždu se nedá rozdělit na malé kousky jako dort. A proto se nemůžu smát. Uvědomuju si to v každém okamžiku. Vzdal jsem se svého povolání, vzdal jsem se svých cílů. Těkám po světě a přilehlém vesmíru a snažím se zachraňovat odepsané životy… Abych vrátil, co jsem vzal…“

Teď se obrátil přímo k Leifovi, upřel svoje jasné oči do jeho a řekl měkce:

„Když jste mě zval ke stolu, řekl jste něco o rodičích. A já vám říkám teď, můj milý, jako otec: Ruce pryč od euthanasie! Nikdy nemůžete vědět, zda za horizontem pouhých několika dnů nečeká poznání lepší a hlubší, než je vaše, aby ušlechtilou touhu zkrátit utrpení proměnilo dokonalejším výrokem v obyčejnou vraždu.“

Pak sklopil oči a opatrně oklepával popel z doutníku. Za jeho zády se objevil jako přízrak Johnnie Walker, naklonil se k jeho uchu a řekl tiše:

„Váš telefon, pane… V kabině naproti…“

„Konečně,“ řekl starý muž, „děkuju…“ Vstal a s pokynem hlavy se vzdálil. Všechny pohledy ho sledovaly až ke dveřím.

Pak se Henry obrátil ke stolu a řekl:

„Zvláštní případ vztahovačnosti… nezdá se vám?“

A když se nedočkal odpovědi, otočil se k Johnniemu a zeptal se:

„Poslyšte, Johnnie, vy znáte toho muže?“

„Jistě, pane Maxwelli, dávno… Je to profesor Haggen.“

Václav Korál

ODKAZ

Převládajícím pocitem bylo ticho. Naprosté nehybné ticho, vyplňující celý horizont. Jiné než to nahoře, kde i daleko od lidí slyšíš aspoň šum větru, bzučení hmyzu, tření stébel trávy. Vzpomněl si mimoděk na saharskou bázi. Ticho? Dny horké jako sklářská pec, v noci zpočátku drkotaly zuby. Potom už ne, když se podle dávného umění starých mistrů naučil s teplem hospodařit. Tumo, nahé tělo a mokrá prostěradla na mrazivém ledovci. Jak samozřejmé. A noční poušť prý je tichá, mlčenlivá jako hrob, ale není tomu tak, každé převalující se zrnko písku rachotí jako buchar. Vítr přelévá nekonečný vyprahlý písek, vítr, dech… Dýchal podle zákonů umění naprosto pravidelně, automaticky, nádech stejně dlouhý jako výdech, pauza, znovu a znovu. Myšlenky se mu v hlavě převalovaly zdánlivě zvolna, ale s naprostou jasností. Seděl v upravené lotosové pozici, s páteří vzpřímenou a volnou jako zavěšená pružina. Proč zrovna Sahara? Pro ticho? Snad také, ale možná též proto, že poušť je člověku cizí. Stejně jako kosmický prostor, stejně jako zde. Ve Vesmíru je také ticho, ale jsou různá ticha.

Pousmál se, slova by nestačila postihnout tak jemné významové odstíny. Ve Vesmíru je ticho, protože tam není zvuků, zde je ticho, neboť zvuky jsou dokonale pohlcovány vnějšími i vnitřními filtry. Ale i tak je kosmický prostor dobrou školou, akvanauti se ostatně rekrutují z řad pilotů vesmírných prostředků od začátku kosmické éry. Bylo to dávno? Nepřiměřená, nepatřičná otázka. Čas samozřejmě vnímal, ale jako fenomén, ne jako prožitek. Aspoň z největší části. Věděl, že je v moři už druhý den, ale k tomu nepotřeboval žádné hodiny, ani žádný z přístrojů, jejichž ciferníky a displeje doutnaly právě na hranici viditelnosti. Jeho viditelnosti, jiný by je neviděl, neviděl by nic. Nebyl si jist, vidí-li je očima, ale viděl a věděl, a věděl též, co se děje kolem, věděl, o všech zvucích, které podtrhovaly šalebné ticho vně jako ceramitové skořápky. Vypadalo to, že se neděje nic důležitého. Hlubokomořský příkop není město ani farma. Tvorové se možná rozutekli, mohli se bát Pluta, mohly je děsit jeho vlastní signály. Pluto byl ovšem mistrovským dílem, při jeho konstrukci byla věnována všechna myslitelná péče dokonalé izolaci, tepelné, akustické, elektromagnetické. Byl ale dost dokonalý? Vždyť ti dole, veliké mořské osoby, mají jiné smysly, jak víme, ale hlavně nevíme. Ultrazvukové orgány velryb jsou známy skoro odjakživa, ale jak se hromadí údaje, stává se stále zřejmějším, že sonary nejsou jediným, a možná ani ne hlavním dorozumívacím prostředkem.

Jak dlouho se už opakuje nic neříkající klišé o mimosmyslovém vnímání, ESP, polích theta a psí. Jeden neznámý pojem nahrazuje druhý, tautologie, slova, slova, slova… Kolem kulovitého trupu Pluta se koncentricky kupily antracénové spousty jako pláty veliké cibule. j

Pak se vody pomalu prosvětlily a objevil se Nosič. Byl ohromný a zdál se bílý jako anděl. Titán s obrovskou hranatou hlavou se přibližoval se zvláštním půvabem.

„BYLO TO svým způsobem, no… jak bych asi… no velká legrace,“ řekl doktor Brada a zavrtěl se pohodlně v křesle. Dopil skleničku, podíval se tázavě na svého společníka a objednal u vrchního pana Jindřicha dvě další.

„Správně,“ řekl Novák.

Malá vinárna U žejdlíku byla skoro prázdná, jen u dvou sražených stolů poblíž vchodu sedělo několik mládenců, zřejmě studentů, kteří se o čemsi temperamentně dohadovali. Jinak se zde občas scházívala velmi zajímavá společnost, a redaktor Novák patři! k váženým hostům.

„Jsou to už dva měsíce,“ řekl Brada, „a vlastně víme, vlastně že… tolik co na začátku, že?“

„To bych netvrdil.“

„A co jiného,“ rozhodil rukama unavený a zřejmě chronicky nevyspalý Brada. „Víme jenom, že si ten uličník dělá co chce a jak chce, rozumíte, ale jak nebo dokonce proč… chůvy jsou vedle, že?“

Na veřejnost se celá záležitost dostala při posledním astronomickém kongresu. Nějaký mládenec – Novák se přistihl, že si nedokáže uvědomit jeho jméno – přihlásil referát, ve kterém se vehementně snažil snášet důkazy o návštěvách kosmických civilizací na naší planetě. Očividně byl nadšenec, přání bylo v jeho případě otcem myšlenek. Bez větší souvislosti sypal z rukávu málo přesvědčivé fyzikální, astronomické, ale i archeologické a etnografické údaje a hypotézy. Mluvil dost inkoherentně, leč se zápalem o von Neumannových strojích, zkáze Ninive, o časově zpožděné retranslaci pozemských radiových a televizních signálů pomocí neznámých technických zařízení, nacházejících se údajně v libračních bodech soustavy Země-Měsíc, pohotově interpretoval ohnivý vůz Eliášův jako mezihvězdný koráb a též argumentoval ve prospěch názoru, že houby jsou ektopické xenorganismy, zavlečené kdysi na biologicky aktivní Zemi cizími návštěvníky. „Ten si to schytá,“ pomyslel si Novák, sedící v sále a činící si ze starého zvyku podrobné poznámky, ačkoliv mu v kapse tikal digitální magnetofon s mikrofonem v klopě. A také ano. Velmi se rozčilil i předseda, jinak dobromyslný a žoviální profesor Horváth.

„Člověče, co nám to tu chcete napovídat!“ křičel od předsednického stolu. „Vždyť to nemá hlavu ani patu. Nemyslete si, že jsem starý suchar, já vím, že mohou být věci, o kterých vůbec nevíme, nebo které si špatně vysvětlujeme, ale co je moc to je moc. Chci-li dokázat nějakou hypotézu, musím si počínat aspoň podle pravidel elementární logiky. Představte si, jenom v zájmu diskuse, že máte pravdu. Tou argumentací, kterou jste tak oslnivě předvedl, byste jí prokázal medvědí službu, člověče nešťastná! Věda nejsou velká slova, to je mravenčí skládání drobečků a faktů, a pokud se člověk odváží závěrů, nemůže ani být dost opatrný! Při vší úctě k bibli, libračním bodům a von Neumannovi…“

Pak se přihlásil Brada. Novák ho tehdy znal jen podle jména jako vedoucího pracovníka výzkumného sektoru KSD, veliké mezinárodní organizace zaměřené na kosmické spojovací družice.

Obsahem jeho diskusního příspěvku, předneseného jako obvykle poněkud nesouvislým způsobem, bylo předběžné sdělení, které málem zvedlo posluchače na nohy. Kontakt!

Montážní raketoplán, provádějící periodickou revizi a údržbu družicové telekomunikační sítě, narazil na cosi, co nebylo možné interpretovat jinak než jako přístroj nezemského původu. Přístroj se nacházel v už zmíněném libračním bodu… Redaktoru Novákovi se podařilo po skončeném zasedání vyeskamotovat doktora Bradu ze sálu a pozvat ho na skleničku k Žejdlíku.

„Jsem sice vědecký redaktor,“ řekl tehdy, když si přiťukli sklenkou červeného, kterým byl podnik proslulý, „ale musíte se mnou trochu lidštěj. Třeba ty librační body. Pokud vím…“

„Ale to máte snadné,“ přerušil ho ochotně Brada. „Vědecký redaktor… to jsou body – hm, jak bych to… no prostě v tomhle případě je to místo, které má tu vlastnost, že za určitých předpokladů, že když tam je nějaké těleso, tak zachovává tutéž polohu, víte, Země a Měsíc, vzhledem k nim, trojúhelník, v jehož vrcholu… rozumíte tomu, že?“

„Naprosto,“ řekl honem Novák.

„Takže je pochopitelné,“ pokračoval Brada, „že když někdo chtěl ve sluneční soustavě, vlastně blízko Země, uložit něco na nějaké nápadné místo, kde by to měl někdo rychle najít, tak že to uložil v libračním bodu, protože ten má vlastnosti… ono to laicky lze těžko pořádně… no ale rozumíte, prostě je to nápadné místo, že?“

„Jasně, velmi nápadné,“ přikývl Novák a ani se nezarděl. Pochopil, že Brada je veliký pedagog.

Ten si mezitím nalil další skleničku a poctivě se pokusil všechno vyložit.

Řekl, že raketoplán je dost nemotorný vehikl. Jeho trasa je proto předem přesně propočtena a pokud možno se beze zbytku dodržuje. Je volena tak, aby s minimální spotřebou paliva mohl kontaktovat co nejvíc družic. Pokud ale je to energeticky výhodné, používá raketoplán i vlastních člunů, které vzhledem k nízké hmotnosti i dalším parametrům daleko lépe manévrují. Raketoplán že zachytil velice zvláštní radiový signál, a protože kromě jiného bylo jeho úkolem čistit pásma, vyslal ke zdroji člun. Člun zaregistroval v místě vzniku signálu jakousi explozi, a při podrobnějším průzkumu pak nalezl předmět sytě černé barvy, tvaru a velikosti doutníku. Předmět sám vysílal signály na velmi vysoké frekvenci, ale podstatně odlišné od těch, které vzbudily prvotní zájem. Člun že vzal předmět na palubu a vrátil se k raketoplánu. „A to už je osm týdnů,“ pomyslel si Novák, „to to letí.“

„A to už je osm týdnů,“ řekl doktor Brada. „Od té doby si připadám jako Alenka v říši divů, znáte? Zkusili jsme všechno možné, ale jako když mluvíte do dubu. Dáme si ještě lahvinku, zvu vás.“

„Lahvička je v pořádku, ale tahle runda je moje.“

„Když se chcete hádat… jako… copak?“ Novák věděl, co dělá. Poznal už, že doktor Brada má jisté zvláštnůstky. Jednou z nich byl vinný efekt. Víno plete obvykle lidem jazyk, u něj naopak. Jestliže se normálně přeříkával, opakoval a mluvil značně nesouvisle, nabývaly po několika sklenkách jeho projevy na plynulosti, srozumitelnosti a lesku. „Co máte, jako když mluvíte do dubu?“ zeptal se. Brada se zasmušile napil a utřel ústa kapesníkem. „Do toho uličníka,“ řekl ještě nepříliš souvisle. „Nejdřív jsme mu říkali vznešeně Posel, to víte, posel dalekých světů a civilizací, to nějak zní. On je opravdu z jiného světa, což dává najevo hlavně tím, že nějak obchází přírodní zákony. Představte si, že ho nedokážem ani zvážit.“

„Jak to?“

„No právě. Váží pokaždé jinak, nebo taky nic, jako by si hrál s gravitací. Totéž setrvačná masa. Víte, že vypadá nenápadně, ale za ty dva měsíce jsme z něj nedokázali získat jediné zrníčko k analýzám. Je tvrdší než diamantový hrot, nebo to aspoň úspěšně předstírá. Chtěli jsme se dozvědět něco o jeho vnitřnostech. Houbeles! Ultrazvuk, rentgen, nic a nic!“ Brada si nevymýšlel. Cizí předmět odmítal vypovědět cokoliv o své povaze a podstatě. Neodrážel světlo, pohlcoval všechny druhy energie, včetně paprsku laserového děla, schopného probít dvoumetrový pancíř.

„Vymýšleli jsme si ze zoufalství i takové školácké triky, jako nořit ho do různě hustých roztoků. K zešílení, to určitě dělá schválně. Ve rtuti se potopí na dno a potom plave v lihu jako korek. Jeden den, druhý třeba naopak. Nevadí mu koncentrované kyseliny, louhy, nic. Ze zoufalství jsme ho strčili do ohniska plazmového hořáku – nejen že se nic nestalo, ale on se potvora ani neohřál, mohl jste ho pak držet v ruce.“ Pravda ovšem je, že černý doutník se nechoval zlomyslně, spíš klidně, jakoby vyčkávavě. Analýzy sice stále dávaly nesmyslné nebo nic neříkající výsledky, ale nic jiného. Po krátké době však začal předmět projevovat zvláštní aktivitu. Občas se třeba ztrácel. Poprvé to vzbudilo řádný rozruch. Doktor Schluppke přišel ráno jako obvykle a odemknul trezor, kam večer předtím Posla řádně uložil. Samozřejmě komisionálně. Předmět tam nebyl. Schluppke vzbouřil okamžitě celý ústav, nastalo divoké pátrání, nikdo nevěděl co dělat, vypadalo to jako hloupý vtip, slovo dalo slovo, takže málem došlo k inzultaci jistého činitele, a pak objevili Posla – v trezoru, tam, kde měl být a kde prokazatelně nebyl.

Za několik hodin poté se Posel vydal do města. Pomalu se zvedl z manipulačního stolku a zvolna plul vzduchem ke dveřím laboratoře. Putoval takto po chodbách a schodištích až k východu z budovy, následován malebnou skupinou zkoprnělých a vyděšených vědců.

Na vycházce se choval velmi způsobně, jen jednou kamsi zmizel, ale za několik minut se k obrovské úlevě své nedobrovolné tělesné stráže zase objevil. Kdosi tehdy prohlásil, že se chová jako uličník. Toto prozaické pojmenování se všeobecně ujalo.

Mezitím Posel alias uličník nakukoval do výkladů, zastavil se u vchodu do podzemní dráhy, vstoupil do velkého obchodního domu a vcelku si počínal jako venkovan při nedělní procházce metropolí.

Nejdivnější ze všeho ale bylo, že vůbec nebudil rozruch. Vznášel se pokojně ve výši hlavy dospělého člověka, chodci jej však zřejmě nevnímali, chovali se, jako by neexistoval, jako by byl doslova vzduch.

Jestliže uličník nebudil pozornost, budil ji o to více jeho doprovod.

„Škoda že jsem tehdy poprvé u toho nebyl,“ řekl Brada s úšklebkem a dolil skleničky. „Musel to být pohled pro bohy.Představte si, že po živých ulicích poskakuje skupina velice rozčilených lidí, oblečených nepatřičně jen v laboratorních pláštích a sandálech. Ti lidé se chovají výstředně, pokřikují, dohadují se, ukazují někam do vzduchu, prostě zralí na psychiatrii nebo záchytku. Taky byla zima, lidé chodili v zimnících a kozačkách, však se taky Kocourek tak nachladil, že mu dal na týden neschopnost.“

„Kdo?“

„No doktor přece, kdo jiný?“ podivil se Brada. „Ale ne, to nemyslím.“

„Aha, inženýr Kocourek, takto velký expert přes aktivační analýzu. Nebyla mu nic platná, chudákovi. Samozřejmě mu to nedalo a druhý den byl v podniku zpátky. Hrozně kašlal a prskal a polovina lidí to od něj chytla. Chůvy se potom musely střídat.“

„Chůvy?“

„No ano,“ přikývl Brada, „ti lidé, co měli uličníka zkoumat. Co je na tom směšného? Zjistili jsme velice rychle, že žádné zkoumání se konat nebude. Mohli jsme ho akorát pozorovat a běhat za ním všude jako za rozmazleným dítětem, dělat mu chůvy. Většinou to šlo, on aspoň nebyl zlomyslný. Vypadalo to, že se velice rychle zorientoval, co lidé mohou a co ne. Skoro vždycky se například pohyboval přiměřenou rychlostí a v přiměřené výšce. Potom jsme raděj dali chůvám mikrobus i s řidičem, a on to potvora hned pochopil, přestal létat nad chodníkem a pohyboval se nad vozovkou přiměřenou rychlostí, odpovídající stavu silničního provozu. Na červenou se ukázněně zastavoval, nenutil chůvy k riskantnímu předjíždění, dalo se s ním vyjít.“

„Vždycky?“

„Vždycky taky ne,“ zavrtěl Brada hlavou, „ale snad vždycky jenom nedopatřením. Jako třeba… no, chůvy, to jsou výhradně pánové, a on uličník taky jednou vlezl – hm, do dveří označených nepatřičnou figurkou. To snad bylo taky při té první procházce. Dovedete si možná představit tu situační komiku. Ale zřejmě pochopil, oč jde, rychle se vrátil, a dál už to nikdy neprovedl, jenom ti psi. O psy, kočky a zvířata vůbec jevil a jeví dodnes velký zájem. Napřed jen poletoval za psy, když některého venku potkal, taky jednou objevil myší díru, u toho jsem byl, to byly veliké nervy. Co byste dělal, kdyby vám posel mezihvězdné civilizace zmizel v myší díře?“

„To teda opravdu nevím.“

„Taky jsme to nevěděli. Museli jsme vypadat jako banda šílenců. Ale vrátil se brzo, nenechal nás dlouho čekat.“ Doktor Brada se napil a kapesníkem si utřel ústa. „A zvířata na něj reagují,“ pokračoval, „to je velice zajímavé, ne jako lidé. Trvalo nějaký pátek, než jsme se v tom začali orientovat. Uličníka, jak se zdá, vidí jenom ten, kdo ví, že existuje, že je zde, kde ho hledat. Když potká někoho na ulici, tak nic, ale když toho člověka upozorníte, tak ho zaregistruje. U někoho stačí, aby jenom zvýšil pozornost, jinému musíte říci, že právě před jeho nosem visí ve vzduchu černý předmět doutníkového tvaru a délky 22 centimetry. Pak ho teprve uvidí, obvykle se vyděsí. Nikomu nevysvětlíte, že tam byl už předtím, každý vám řekne, že má přece oči. Vidíte, je to něco psychologického, však jsme taky chůvy rychle posílili chytrým psychologem.“

„Rád bych věděl, co s ním dělá?“

„Co s ním dělá?“ podivil se doktor Brada, jehož oči za skly se začínaly mírně lesknout a jehož tvář byla o poznání brunátnější než obvykle. „Co by s ním dělal? Zkoumá ho, uličníka jednoho. Chodí za ním pořád, některé chůvy to už vzdaly, píše si spoustu nesrozumitelných poznámek a říká, že má ještě příliš málo údajů k nějakému koncíznímu závěru. Psychologové, znáte je, koncízní závěry! Ale ten uličník si vám ho nějak oblíbil, vůbec, nějak se aklimatizoval, neřku-li domestikoval. Ze začátku jsme mysleli, že je mu všechno jedno. Teď lidi spíš vyhledává. Protože se chová nevtíravě, je všeobecně oblíben. Milde, to je ten psycholog, se s ním snad už začíná domlouvat. Představte si, on na něj píská, to taky dřív nedělal. Píská jako myš, představte si!“

„Jako myš, jako myš,“ opakoval Novák a snažil se zachytit prchavou myšlenku. „Poslyšte, doktore, jestli píská jako myš, jestli leze do myších děr, jestli na něj zvířata reagují a jestli píská na vašeho psychologa… nestálo by za pokus dát k němu nějaká zvířata? Jestli na něj reagují, tak byste z nich mohli něco dostat, nějakou informaci o jeho stavu a rozpoložení, když přímo od něj se to dozvědět zřejmě nemůžete.“

„Myš v rukou zkušeného psychologa jako indikátor stavu mysli Posla Supercivilizace z dalekých hvězd… hm…“ Doktor Brada sundal brýle a jal se je přičinlivě čistit týmž kapesníkem, kterým si otíral ústa.“A proč ne… na tom může něco být. Zkazit tím asi nic nemůžem, já to Mildemu řeknu.“

NOSIČ se pomalu přiblížil těsně k Plutonu. Klidně jej pozoroval. Muž seděl stále na zkřížených nohou a rytmus jeho dechu zůstával týž. Nosič se teď nehýbal, stále jej pozorně sledoval, jakoby pobaveně. Obrovská tlama se trochu pootevřela a dlouhá úzká dolní čelist ukázala zuby schopné rozervat největší sépii. Nebo ne?

Nosič se smál. Člověk ho pozdravil a obr pozdrav opětoval. Jeho signály byly plné sympatie a jak se zdálo i ochoty spolupracovat.

Muž opatrně vyslal posloupnost signálů, které měly odblokovat pojistky. Nosič na okamžik znehybněl. Absolutní ticho nabylo nové kvality.

Vysoce trénovaný člověk a pozměněný mořský kolos usilovali o nejtěsnější kontakt. Snaha o rezonanci vyžadovala nasazení všech rezerv obou odlišných myslí. Člověk vnímal koutem pozornosti konvulze obřího mozku a jiným koutem i pohyb dravých chladných bystřin, zaplavujících jako povodeň jeho podkorová centra. Pak se oba vjemy vzepjaly, synchronizovaly, původní pocit ticha byl najednou nahrazen novým pocitem klidu. Dissipativní struktury se mávnutím proutku stabilizovaly a informace začala proudit. Zpočátku pomalu, poslušná vlastní inercie, postupně stále rychleji. Pufry a náhonové paměti Pluta ji rozváděly a ukládaly do připravených databank a adaptivní systémy chránily rozhodující a zároveň nejkřehčí článek řetězce – lidský mozek, ganglia, žlázy, DNK – před hrozícím přetížením.

Pozoroval z výše své pocity. Zdálo se, že příliv dosahuje maxima, ještě chvíli a prolomí stavidla. Klidně a zvolna začal zvedat úroveň bariéry. Jinou částí svého vědomí cítil, že jeho partner snížil intenzitu přenosu. Víry postupně mizely, potoky a řeky se zvolna slévaly v jediný mohutný veletok. Ten sílil, mohutněl, ale nebořil, rozklenul se vysokým obloukem, tichým, studeným a křišťálově hladkým.

Sdělení začínalo postupně krystalizovat. Nebyla to ještě vlastní zpráva, ale vytvářely se podmínky pro její přijetí, jímky a rezervoáry schopné pojmout odkaz jako celek. Pak byly najednou vytvořeny. Pak zazněl cizí tón.

„OCTOPUS VULGARIS, znáte?“

„Znám,“ usmál se Novák, „jako každý pořádný redaktor jsem generalista.“

„Co je zas… co je to?“

„Člověk, který ví o všem nic. Na rozdíl od specialisty, jako jste vy. Specialista ví o ničem všechno.“

„Ten octopus je pěkné svinstvo… a od doby, co znám uličníka, už taky nejsem tolik specialista,“ řekl doktor Brada a upil vína. „Smrdí,“ dodal, „ty chobotnice, samozřejmě, ne uličník nebo víno. Kalamita, plné pláže, je horko, začíná letní sezóna. Myslíte, že to dělá schválně?“

„Myslím, že mu nemůžete přisuzovat lidské pohnutky.“

„Doslova tak to říká Milde. Taky čtete myšlenky.“

„Architeuthis.“

„Sakra, vy to s tou telepatií přeháníte,“ řekl Brada a utřel si ústa. „Pane Jindřich, ještě jednu!“

U lidí, kteří přicházeli s uličníkem do styku, nebo se jím nějak zabývali, se vskutku objevovaly nápadné telepatické schopnosti. Nikdo pochopitelně nevěděl proč, ale vědělo se, že se objevují náhle a až nějakou dobu po prvním kontaktu. Jako by v hlavě něco přeskočilo, jak to „postižení“ shodně popisovali. Bradu skutečně bůhvíproč napadlo, že obrovský kalmar je větším strýčkem těch slizkých tekoucích potvor. „Určitě je tu souvislost,“ přikývl Novák, „jenže jaká?“

„Souvislost,“ bručel Brada, „souvislost. Tady je souvislostí, že by s nimi jeden vydláždil náměstí.“

Novákův nápad zkoumat uličníka pomocí živočichů přinášel, jak se zdálo, určité výsledky. Připouštěl to i Milde, a ten byl příslovečně opatrný na každé slovo. Zvířata se chovala v přítomnosti černého doutníku podivně. Některá ukazovala strach, jiná zuřivost, ale velká většina, zejména psi, jevila známky sympatie, oddanosti a podřízenosti. „Zatím je těžké říkat něco koncíznějšího,“ říkal sám Milde, „něco málo ale už máme.“

Skutečně byly natočeny kilometry elektroencefalogramů, byly aplikovány různé procedury založené na analýze podmíněných reflexů, na dynamice základních nervových procesů i jiných, často velice speciálních přístupech. O některých neměl generalista Novák ani potuchy, což mu však příliš nevadilo. „Některá zvířata ale nemá rád, jako ty hlavonožce,“ pokračoval Brada. „To jste slyšel, jak v tom zoologickém muzeu rozbil ty skleněné hrnce, co jsou v nich naloženi ve špiritusu, že?“

„Slyšel.“

„Taky byl incident v jedné mořské laboratoři, ale nic velkého. Tam ho zajímali spíš delfíni a kosatky. Ale ty hekatomby na pláži, úplná krevní msta.“

„Stále mi není jasné, jak ho sledujete, když se teď pohybuje po celé zeměkouli.“

„Snadno,“ řekl Brada. „On nás totiž o svých krocích, úmyslech a plánech informuje. Písemné zprávy. Počítač třeba vytiskne, že dne toho a toho v tolik a tolik hodin tamějšího času bude uličník tam a tam, třeba u protinožců, kde se bude zabývat tím a tím. Je potom na nás, abychom si všecko zařídili, chceme-li být u toho. Ke cti mu budiž řečeno, že hraje fér, obvykle všecko hlásí včas, aby se to dalo stihnout.“ Milde považoval komunikaci s delfíny za nejperspektivnější směr výzkumu. Komunikace s lidmi byla v nejlepším případě stále jednostranná, uličník oznamoval jenom to, co oznamovat chtěl, ale zatím se neobtěžoval s odpovídáním na otázky, i když mu byly kladeny seberafinovanějším způsobem. Komunikace mořských savců v sobě sice stále skrývá mnoho nejasného, podařilo se však už dešifrovat a interpretovat některé typy jejich ultrazvukových signálů. Uličník vysílal cosi podobného. Jeho signály byly nahrávány, tříděny a analyzovány ze všech hledisek pomocí nejvýkonnějších počítačů. Výsledky naznačovaly, že uličníkovy signály nejsou určeny k předávání určitých zpráv, nýbrž mají funkci zahajovacího ceremoniálu nebo znělky.

„Všimněte si, jak se taky změnilo profesní složení chův.“

„Jaké profesní složení?“

„Ze začátku to byl samý fyzik, astronom, chemik, prostě tyhle profese,“ řekl Brada. „Víte ale, jak to dopadalo. Nebyli schopni zjistit prakticky nic. Proto přicházeli postupně psychologové, zoologové…“

„Mystici,“ poznamenal Novák zlomyslně. „Nebuďte staromódní, jóga přece není žádná mystika, že?“ zavrtěl Brada důrazně hlavou. „Sám velký Sing. Lidé ho znají jako kosmonauta, ale on je především… no co on vlastně je? Je fakt, že ten výlet na Saturn byl možný jenom proto, že on celé ty roky prakticky nejedl a nedýchal. Víte, co je to za kila kyslíku a potravin?“

„To sice nevím…“

„Taky to z hlavy nevím přesně, ale je to hodně, a při takovém letu se počítá s každým gramem. On neuvěřitelným způsobem ovládá biologické funkce svého těla. Srdce sotva tepe, teplota pod dvacet, základní přeměna tak nízko, že se to člověk bojí vyslovit. Prý umí i jiné věci, ale kdo ví, kde v těchto případech končí pravda a začíná fantazie. Třeba ty chýry o saharských pokusech s telepatií.“

„Zní to opravdu neskutečně,“ řekl Novák a dopil skleničku. Brada učinil totéž a dolil.

„Naposled se zabýval hlubokomořským výzkumem, že?“

„Podílí se na výzkumu dorozumívání kytovců,“ potvrdil Brada. „Jestli tomu někdo rozumí, je to on. Chtěl bych… Oóó!“

„Co je s vámi?“ polekal se Novák. „Je vám něco?“

„Nic,“ řekl Brada nepřítomně. Jeho obvykle brunátná tvář byla bledá. „Nic… jenom mi něco přišlo… nic se neděje, jen mi přeskočilo v hlavě… co jste se to ptal?“

„Teprve jsem chtěl.“

„Je to tak. Odešli spolu mezi delfíny, daleko od lidí. Zprávy jsou velmi lakonické, nikdo pořádně nic neví.“

„Vy víte?“

„Jestli vím… divná otázka… ale můžete si myslet, že před několika desítkami miliónů let se přehnal naší sluneční soustavou jako světelná smršť shluk galaktických… bytostí? Říkejme jim tak. Není jasné, odkud byli, kam směřovali, ani jaké byly jejich záměry. Příliš vzdálené, uličník není stavěn na tuto práci. Jsou ale náznaky, že to byl poslední nepatrný zbytek kdysi mocné rasy. Snad vymřeli způsobem, jakým vymírají civilizace, snad byli vyhubeni… Sing se přiklání k druhé alternativě a já souhlasím. Vyhubeni, zničeni nesrovnatelně starší rasou, zlověstnou, neskonale cizí extragalaktickou rasou odvozenou z hvězd první generace, pocházející snad z kulových hvězdokup, něčím tak vzdáleným, že se to zcela vymyká jakékoliv představě… Extragalakti byli blízko, Gaiaktové již neměli naději. Nemohli přežít, mohli však zanechat dědictví, celistvý odkaz svým potenciálním nástupcům. Sluneční soustava, nepatrná a nenápadná solitární hvězda s malým počtem planet, z nichž třetí, s kyslíkovou atmosférou, koberci zeleně a rozsáhlými oceány, kypěla životem. I v těch několika zbývajících okamžicích dokázali Gaiaktové extrapolovat. Bytost, která zakrátko ovládne planetu a pak i její okolí, zvláštní hříčka evoluce, něco, s čím se dosud nesetkali… Svůj odkaz uložili do velmi bezpečného trezoru, do mozku obrovského mořského savce. Mozek už měl strukturu postačující nejen k zakódování zprávy, ale dovolující také umístit účinné pojistky proti zneužití. Pouze civilizace určitého typu, na určitém stupni technologického i etického rozvoje muže vyvolat uložený latentní obraz. Závěť na míru budoucího Člověka.

Co bylo pak, je spíš hádankou. Jsou odblesky kataklysmatu s kosmickými explozemi, jsou však i zcela nezřetelné náznaky jakési extragalaktické aktivity přímo na planetě…“

„Pořád nerozumím těm hlavonožcům,“ řekl po chvíli Novák. „Existuje jedna velice nehezká možnost,“ odpověděl Brada. „Galaktové zjevně před svým koncem uložili odkaz do mozku vorvaně. Tam k němu extragalakti nemohli, neměli asi prostředky, jak sejmout pojistky bez současného zničení celé informace nebo jejího nosiče. Mohli ale nechat na zemi Strážce, nějaké… no zařízení, živočicha, osobu, jehož úkolem je čekat na vhodnou dobu, zmocnit se odkazu v okamžiku, kdy bude otevřen, aktivován…“

„Architeuthis?“

„Je to možné,“ připustil Brada. „Uličník mě odnaučil úzké specializaci. Každý ví, že potravou vorvaně jsou skoro výhradně sepie, ale víme také, že kořist se může proměnit v lovce. Kdyby byl pravdou jen malý zlomek toho, co se odjakživa traduje, měl by v hlubinách existovat… Kraken, krakatice, bestie, proti které je vorvaň zlatou rybkou. Nebudu se odvolávat na námořnický folklór, ten znáte asi líp než já, ale je skutečností, že byli uloveni vorvani, jejichž kůže nesla stopy přísavek takových rozměrů…“

„Potom je otázka, zda snaha dešifrovat galaktickou informaci není smrtelně nebezpečná.“

„Mysleli jsme na to,“ řekl Brada. „Snažíme se kombinovat technické, biologické a… jiné prostředky. Singovo řešení je velmi komplexní, včetně nemagnetické ponorky s databankami, různými theta-zesilovači…“

CIZÍ TÓN byl sotva postřehnutelný, ale mocný jako hučení vzdáleného hromu.

Převládající pocit klidu a ticha se měnil. Vytlačovala jej cizota. Pocit se stával nelidským a nezemským. Vkrádalo se do něj cosi nedefinovatelného a nesmírně vzdáleného.

Cizí tón, který nebyl zvukem, vibroval, mizel a znovu se objevoval, ale postupně sílil. Pomalu, pomalu se blížil. Jeho hypnotická mohutnost vyrážela dech z prsou. Automatické dýchání se stávalo vzlykavým.

Nosič se postavil na ocas a visel uprostřed hlubin jako bílý meč. Třásl se, ale Sing nemohl rozeznat, zda strachem nebo vztekem. Zuřivostí smíšenou se strachem… teď to věděl, přestože raport kolísal, tok informace se stával nepravidelným, slábnul. Tlak cizí přítomnosti se stával drtivým. Vstal, zavrávoral, natáhl paže a přepnul na infravideo. Obrazovky se na okamžik zavlnily, sotva viditelný zelený přísvit pohasl, místo něj se objevily skořicově tónované stopy infračervených toků a objektů. Velký stín Nosiče, posetý celými souhvězdími barevných jiskérek, nepravidelně světélkoval, jen hlava svítila jako lampa majáku. Pak přišel další náraz hypnotické cizoty, mohutnější než předchozí. Kolena se pod ním téměř podlomila, ale stačil ještě oběma rukama stáhnout páku theta-blokéru. Pocit cizoty se prudce zeslabil. Chrčivě vydechl a přejel rukama potem zalitou tvář.

Na hlavní obrazovce se začal rýsovat tvar. I když věděl, co očekávat, zavřel mimoděk oči.

„RVALI SE jako ďábli,“ pokračoval Brada. „Jsou situace, které se vymykají představám… já vím, už jsem to říkal, ale zkuste si představit dva největší tvory, které Země kdy nosila, v propastné hlubině ledové černé vody, ne, na to asi nestačí ani vaše bujná fantazie.“

„Vím,“ řekl Novák.

Větší a těžší Strážce získával vrch. Byl ve svém vlastním prostředí, kam shora nikdy nepronikne paprsek světla, a také nemusel myslet na kyslík. Vorvaň trhal z jeho amorfního těla ohromné chuchvalce, jeho úzká čelist se pohybovala jako šaršoun, ale nesčíslná černá sklovitá chapadla k němu lnula ze všech stran, obrovské přísavky s rohovitými valy drásaly kůži. Bil kolem sebe, snažil se setřást obrovskou tíhu, která ho táhla dolů, k pustému ledovému dnu pokrytému černým brakickým kalem.

„MYSLELI JSME původně, že uličník je von Neumannova sonda,“ říkal Brada. „Stále si myslím, že je to nejnadějnější způsob, jak dosáhnout kontaktu mezi civilizacemi vzdálenými v prostoru i čase.“

„On první přišel s nápadem, že je možné sestrojit stroj schopný vytvářet stroje sobě podobné,“ přikývl Novák. „Musí to být velice složité stroje, schopné přenášet obrovskou informaci, která se neporušena předává z generace na generaci. Je to ono?“

„Přibližně,“ souhlasil Brada. „Desítky miliónů let je dost dlouho i na galaktickou techniku, že?“

„To tedy je.“

„Ale ono to vlastně není důležité,“ řekl Brada po chvilce. „Příroda si vymyslela tyhle stroje nebo sondy dávno před Neumannnem. Sondou je každý živý tvor. Možná že je uličník pravnukem čehosi, co nám tady Galakti zanechali a co se už dávno rozpadlo v prach, ale ten vorvaň je zcela jistě potomkem tvora, do jehož mozku vepsali své poselství. Vorvaň byl tehdy zřejmě nejnadějnějším exemplářem, možná že je do-dnes. Štafeta s dynamickým přenosem…“

SING se znovu vzpřímeně posadil na zkřížených nohou. Věděl, co je teď třeba učinit na prvém místě. Dýchání není jenom rytmická aktivita bránice a mezižeberních svalů, kyslíkové gradienty a disociace hemoglobinu. Je to také a především složitá pohybová hra elektronů na obrovských vnitřních plochách, meandrovitě zprohýbaných površích podbuněčných struktur.

Začal velmi opatrně a pomalu odstraňovat theta-blokádu. Černý doutník stojící nehybně vedle jeho hlavy začal vibrovat. Amplituda vibrací se zvětšovala, až se předmět podobal rozplizlému tmavému stínu.

Sing dýchal a generoval teplo pro chladnoucího a dusícího se nosiče, jehož obraz na displeji sotva doutnal. Bylo velmi obtížné udržet raport na potřebné úrovni, tak, aby theta-kanály zůstaly dostatečně propustné. Tentokrát jimi neproudil Odkaz, nýbrž v opačném směru jiná informace: návod k přežití.

Nevěděl, zda to bude stačit, věděl ale, že jiné možnosti není. Dýchal opět automaticky, s metabolismem vyladěným na maximálně úspornou produkci tepla. Nosič se jej snažil napodobovat, zpočátku váhavě a nedokonale, pak účinněji. Přestal vnímat čas, povšiml si ale, že v jistém okamžiku, kdy už byly vyčerpány všechny rezervy, zmizel rozmazaný stín vedle jeho hlavy. Zmizel se zvláštním třeskem, jak molekuly kyslíku a hélia prudce zaplnily náhle vzniklou prázdnotu. Uviděl ještě, že veliké tělo začíná žhnout.

Vladimír Chrastina

SESTŘIČKA MRKACÍ PANENKY

Bude čím dál obtížnější mít děti, ale ze všeho nejtěžší bude mít je doma a rozumět si s nimi, hádal v duchu člověk usazený v křesle. Předstíral, že čte, ale poočku sledoval dovádění drobotiny skotačící na koberci u jeho nohou. Byla to dvě asi pětiletá děvčátka. Člověk v lenošce byl jejich otec… To může být plus tři na sedm pět, volala udýchaně Alenka, větší z obou dětí. Poskakovala kolem Nány, která byla o pohlavek menší a nebyla tak čilá.

„Chybně!“ namítala Nána neduživým hláskem a důležitě dodala: „Oprava se připouští pro nevyčerpaný Časový limit.“

„Plus dva tři na sedm pět,“ štěbetalo větší děvčátko jen tak mimochodem, drželo se za nosík a poskakovalo dál. Nána byla konečně spokojena.

„Dobrá, nyní úroveň gravitačního pole, kvantové číslo, poloměr magnetických siločar, významné poruchy za posledních deset na třiadvacátou let, k tomu úchylky osy ve stejném čase. Vyvodit závěry!“ poroučela Nána. Na konci věty neopadala hláskem. Co říkala, řezalo do uší špatně volenou intonací, jako kdyby se pitvořila. Alenka mezi pobíháním odpovídala. Dvakrát chybně, potřetí správně. Šlo o hru na galaxie, kterou vymyslela Nána. Nána, to byl duch, organizátor a rozhodčí v jednom u všech her, které spolu děti hrávaly. Měla jich v zásobě spousty, takže dovádění nebralo konce. Jakmile dohrály hru na galaxie, pustily se bez otálení do jiné. Na radě byla jejich nejoblíbenější, hra na Slova. Spočívala v tom, že brebentily cosi nesrozumitelného a ječivé se tomu smály. Zvláště Alenka. Otec se chystal zeptat holek na smysl této hry, ale nedostal se k tomu. Z kuchyně se ozvalo matčino volání:

„Jídlo je na stole.“ Zvedl se a odešel do jídelny. Děti však byly zabrány do svých Slov a na matčinu výzvu nereagovaly. Dokonce ani poté, když matka výzvu opakovala znovu a důrazněji.

„Ještě jsme, mami, neskončily,“ oznamuje smrtelně vážným hláskem Nána.

Do pootevřených dveří obýváku vešla mladá žena subtilní postavy. Zastavila se dva kroky od dětí. Založí si ruce v bok a trochu příkře, příkřeji, než by taková situace vyžadovala, prohlásí:

„Já vám dám, neskončily! Vy dvě totiž nikdy nevíte kdy končit. Zítra je taky den.“

Matka poslala děti umýt. Sama přešla do jídelny a usedla ke stolu proti otci.

„Proč jim taky jednou něco neřekneš?“ prohodila vyčítavě.

„Neměl bych to srdce je rušit,“ řekl otec rozkládaje večerník. „Líbí se mi, jak ty své hry berou vážně,“ dodal a rozpačitě šustil novinami. Nebyl zvyklý klást ženě odpor.

„Ty abys je neomlouval,“ durdila se matka mezi naléváním polévky. Musela mít poslední slovo.

U večeře byli všichni zabráni do jídla kromě Nány. Ručičky měla způsobné položené na okraji stolu, před ní stál plný talíř, ale ona nejedla. Přívětivě, poněkud nedětsky se usmívala, pohled upřený kamsi do prázdna. Tu a tam schovala na okamžik svá velká mandlová kukadla pod víčka ořasená neobvykle dlouhými brvami. Jinak se ani nepohnula. Matce kupodivu nevadilo, že dítě nejí. Teprve po večeři, když při úklidu nádobí se stolu brala Nánin nedotčený talíř, letmo ji pohladila po naondulované hlavičce a řekla:

„Zapiš si za ouška, Nanynko, že děti jíst musí. Nemůžete si věčně jenom hrát. Ostatně, s prázdným žaludkem se hůř plní hlava, říkávala moje babička a já jí věřím.“

„Já to slyšel jinak, maminko. Prý plné břicho, prázdná hlava,“ utrousil otec a zvedal se od stolu. Matka ho za to obdařila mrazivým pohledem.

Když později ukládala děti ke spánku, nabádala je: „Zavřít očka a chrupat. Žádné tlachání jako tuhle. Přijdu na vás dohlédnout.“

Políbila Alenku a Nánu pohladila. „Vím, dobře by se vám tu potmě klevetilo, jenže už toho bylo za celý den dost. Neříkejte, že nejste unavené,“ dodala mezi dveřmi.

„Já, mami, unavená nejsem,“ prohlásila Nána.

„To mi není žádná novina, Nanynko,“ řekla matka se smíchem, v němž zaznělo cosi nemateřského, jako by ta malá pro ni už. byla dospělá. „Ty jsi, holt, takový náš malý nezmar.“

„Já taky nejsem, mami, unavená,“ ozvala se Alenka, robustnější z obou děvčátek. Její slova vyvolala u matky nový záchvat smíchu. Tentokrát se bavila líp.

„Děvenko zlatá, tohle mi ty nepovídej. Jsi z docela jiného těsta. Lidé spánek potřebují a děti dvojnásob. Neznám nikoho, kdo by nemusel spát.“

„Ty moje malá sestřičko mrkací panenky,“ dodala škádlivě a zavřela za sebou. Ale hned neodešla. Chvíli naslouchala za dveřmi. Teprve potom odešla do kuchyně mýt nádobí. Když skončila, přišla za manželem do obývacího pokoje. Seděl v té své lenošce, četl a kouřil. Postavila se mu za zády, vzala jeho hlavu do svých dlaní, sklonila se a políbila ho do vlasů. Bylo to jejich staré smluvené znamení: Jsem se vším hotova a jsme sami, takže…

Muž rázem všechno, co měl v rukou, odložil, objal ženu kolem pasu a posadil si ji na klín. Jejich tváře si pak nějakou dobu byly velice blízko. Upřeně pohlíželi jeden druhému do očí. Nastala chvíle velikého napětí.

První, kdo to nevydržel, byla žena. Od hezkých úst jí začal na tváři rozkvétat rozpačitý úsměv.

Muž se zeptal: „Teď hned?“

Žena dvakrát sotva znatelně přitakala. ,,Tady?“ přidával další otázku, aniž hnul brvou. Žena dvakrát sotva znatelně pohnula hlavou ze strany na stranu, pohledem ukázala na dveře ložnice a skryla tvář na manželově rameni. On ji zálibně políbil na obnaženou šíji. V dětském pokojíku bylo po matčině odchodu nefalšované ticho. Ne však na dlouho.

„Nany, už je vzduch čistý?“ první ho prolomila Alenka. „Jestli mě nešálí můj seismický sluch, jsou právě v ložnici,“ hlásila Nána.

„Začni už, nemůžu se dočkat,“ naléhala Alenka.

„Jak poroučí má velitelka,“ sekala slova Nána bezbarvým hláskem. Ze tmy, z míst, kde ležela, vytrysklo několik tenkých pramínků světla a na stropě se rozsvítila jako v planetáriu celá Sluneční soustava se Sluncem uprostřed, kolem něhož kroužilo devět planet se svými měsíci, desítkami asteroidů a komet. Všechno to bylo v pohybu a Alenčina tvářička z takové podívané celá zrůžověla. Tohle divadlo ji nikdy neomrzelo. Obraz Sluneční soustavy se začal na stropě rozpínat, jako kdyby divák seděl v nesmírně rychlém kosmickém korábu a ten mířil k páté planetě, zatímco ostatní nebeská tělesa, sousední Saturn, bližší Mars, ale především nejvzdálenější, Uran, Neptun a Pluto, začala ustupovat do stran a postupně mizela. Nakonec strop zaplňoval jenom pruhovaný terč největší planety se čtyřmi galileovskými měsíci.

„Dneska se proletíme nad povrchem Jupitera,“ komentovala Nána, „uvidíme zblízka bouře odehrávající se v jeho tekuté atmosféře, objasníme si tajemství rudé skvrny…“

„Náno, kdy mi dopovíš ten příběh planetoletu XB 4004,“ přerušila Alenka Nánin výklad, „víš, to jak ztroskotal na rudé skvrně, když ji měl prozkoumat.“

„To víš, že dopovím,“ ubezpečovala Nána a navrhla: ‚A až dopovím, začnu jinou.“

V pokojíku se zničehonic udělalo jasno jako ve dne. „I nedopovíš a jinou nezačneš,“ ozvalo se ode dveří. Stála tam matka a očividně se zlobila.

„Nanynko, zhasni ten svůj promítací strojek, zamkni pusinku na sedm západů a konečně mlč. Ráno si zas můžeš štěbetat, jak se ti zlíbí, ale teď už dej pokoj!“

Ani se po ní nepodívala, když to říkala. Věnovala se Alence. Čechrala jí podušky pod hlavičkou a urovnávala odkopanou přikrývku. Tu a tam se hřbetem ruky dotkla tvářiček dítěte, zda nestůně. A pak jiným hlasem, který přetékal vroucností, dodala: „A ty, Alenko, zavři očka, nebo ti naplácám.“

Malá zarytě mlčela. Dívala se jinam, jako kdyby matky ani nebylo. Znenadání se prudce obrátila k Náně a křečovitě ji sevřela oběma ručičkama kolem krku. Nána sestřiččino objetí bez meškání opětovala. Matka se dívala na ty dvě cácorky, jak tam na postýlce leží v těsném objetí, a po tvářích jí přelétl chabý úsměv. Ale zároveň jí v očích kmitl záchvěv úzkosti.

„Oběma vám naplácám!“ spěchala dodat. Nadechla se, jako by sbírala odvahu, než se doplnila: „Nánu to ovšem bolet nebude, Alenko, kdežto tebe ano, to mi věř! Tvoje sedýnka je choulostivější.“

Po návratu do ložnice ulehla a nahlas si povzdechla:

„Zase už nespaly. V posledním čase to je skoro noc co noc.“ Muž ležící na vedlejším lůžku, kterému ta slova platila, se ani nepohnul.

„Nespi, Osvalde!“ Zvýšila hlas. „Posloucháš mě vůbec?“

„Poslouchám,“ ozvalo se odkudsi z chumlu mezi poduškami a přikrývkou. „Neříkáš na to nic?“

„Co chceš, drahouši, slyšet?“

„Ty nic nechápeš! Nána chudinku přetěžuje. Nejen najíst, ale už ani vyspat by ji nenechala.“ V matčině hlasu se ozývá s námahou potlačovaná úzkost, která špatně ladí se zlobným tónem, jakým to říká. Muž se zvedl na loket. Obrátil se ke své polovičce. V chabém přísvitu, který přicházel oknem z ulice, pozoroval její tvář.

„Co na mě tak koukáš,“ vyjela naň a zakryla si rukou tvář. „Nána mi prostě začíná lézt na nervy,“ dodala napjatě. Muž si opět lehl. Napůl vážně a napůl v legraci poznamenal:

„Podívejme se! A kdopak to s tím nápadem přišel? Kdopak to na tomhle posvátném manželském loži kdysi prohlašoval, že holka potřebuje sestřičku?“

Žena na muže upřela uštvané oči. Leskly se slzami. Zračil se v nich zápas o jakési důležité vnitřní rozhodnutí. Pak náhle spustila:

„Osvalde, musím se ti k něčemu přiznat.“ Hlas jí selhal. Zdálo se, že nenajde sílu dokončit, co začala, dopovědět, co nakousla, a co patrné tížilo její svědomí.

„Poslouchám tě, miláčku,“ utrousil muž laskavě, až příliš laskavě. Bylo na něm vidět, že něco o tom už ví.

„Víš, nebyl to můj nápad,“ ozvalo se z vedlejšího lůžka zkroušeně. „Komise mě donutila,“ vyhrkla matka a odvrátila se ke zdi.

„No konečně!“ Otec si oddechl. „Tvůj choť se už začal domnívat, že ti nestojí za to, aby ses mu s tím svěřila,“ dodal konverzačním tónem, v němž byl zřetelný půltón porozumění.

Žena se k muži obrátí a nevěřícně vyhrkne: „Tys to věděl?“ Napětí v jejích rysech povolilo.

„Odkdy?“ Bylo vidět, že ji manželova ohleduplnost mírně dopaluje. „Od začátku,“ odpověděl muž sebejistě. Byl v tom i posměch. „Kdo ti to vyzvonil?“ otázala se žena zkroušeně.

„Tohle tvému choti nikdo nepotřeboval vyzvánět,“ odtušil on věcně a dodal: „Když si vzpomenu, jak jste se vrátily od posledních testů Alenčina duševního vývoje a jak jste obě potajmu bulily, bylo mi to jasné. Malá proto, že viděla bulit tebe, a ty proto, že ti zřejmě vyčinili. Povídám si, nebudu se hned vyptávat. Až se naše maminka uklidní, sama mi poví.“ Nakrátko se odmlčel, pohlédl na svou choť a dodal: „Nicméně nepověděla: Až dnes.“

Žena vztáhla k muži nahou paži a mazlivě se ho dotkla na hrudi. Muž ji na usmířenou políbil a přidržel tam, kde spočinula.

„Neumíš si představit, jaká to byla ostuda,“ ozvala se po chvíli ona a v hrdle jí zabulalo potlačovaným smíchem. Posadila se a začala změněným hlasem deklamovat:

„Matinko, matinko, co vám to dítě učinilo zlého, že jste na ně tak zanevřela? Vždyť ten drobeček se nemůže bránit! Ukažte mi průkaz způsobilosti opravňující k domácí výuce předškolní mládeže!“ Žena si nasadila pomyslné brýle a rozmáchlými gesty listovala v neexistujícím sešitu.

„Vzdělání průměrné a navíc kurs domácí výuky předškolní mládeže dopadl, mírně řečeno, špatně. Ostatně dnešní výsledky testů malé Alenky tomu odpovídají.“ –

„Tak to tedy ne, to by, drahá maminko, takhle dál nešlo! Vždyť by vám to nešťastné dítě s takovou zaostalo, nedokázalo by navázat kontakt se školou, a tam dnes mají vysoké nároky, ne jako za vašich dětských let. Musím vám prozradit, že podobné případy končívají u dětí těžkými neurózami.“ –

„Do školky, kde by byla pod dohledem specialistek, ji dát nechcete. Budiž, je to vaše věc, máte na to mateřské právo a možná máte i jiné důvody.“ Žena se nadechla.

„Nezbývá tedy nic jiného, než vám poskytnout doporučení na půjčovnu kybernetických hraček. Elektronická paměť poslední generace obnáší řádově deset na devátou bitů vědomostí, asi jako slušně erudovaný inženýr. Pro Alenku by se nejspíš hodila mrkací panenka. Taková loutka má na dítě příhodný citový vliv, pomůže vám s jeho výukou a navíc vám ho pohlídá.“

Matka vypustila vzduch z plic a vysíleně sklesla zpátky do podušek. Očekávala, že se manžel bude jejímu extempore smát. On se však mračil.

„A ty se teď kvůli tomu žereš,“ promluvil a znělo to kousavě. „Jsi přesvědčená, že je to kdovíjaký průšvih, neumět si Alenčinu předškolní výchovu obstarat sama. Myslíš si, že tě kdovíjak ponížili, a vyléváš si zlost na té loutce, protože tě deprimuje, že ona má všechno to, co v té věci schází tobě.“

Muž se odmlčel, pozvedl oči ke stropu a hlas se mu prohloubil.

„Děvče nešťastné, nevedeš si dobře. Chápu, od kolébky tě vychovávala babička, protože vaši na svou milovanou Martičku neměli pro samé veledůležité povinnosti jaksi čas. Dítě ovšem potřebuje lásku mateřskou a ne babičkovskou. To ti pak pochopitelně celé dětství scházelo a ty se teď úzkostlivě snažíš uchránit od tohoto neduhu moderní doby svou vlastní holku. Jenže to přeháníš.“

Žena na něm spočinula překvapenýma očima, jako by ho nepoznávala. „To máš asi tolik, jako kdybych se měl zlobit na podnikový komputer, že umí rychleji počítat než já, a proto uvádět všechna jeho řešení v pochybnost,“ dodal muž.

„Nesrovnávej výchovu dítěte s tou svojí cifršpiónštinou,“ vybuchla žena. Dala průchod uražené ješitnosti. „Nehádejme se, miláčku! V těchto problémech si my dva asi neporozumíme,“ řekl muž tónem, jakým se nabízí remíza. Ona však nabídku nepřijala.

„Bodejť! Chlapi přece děti nerodí,“ vyjela vítězoslavně. „Nerodí, máš pravdu, a já nejsem výjimka, ale to mi nebrání pochopit, že ta mrkačka má o pěstování duševního vývoje dítěte víc páry než my dva dohromady. Nemysli si, já ji nespouštím z očí. Já ji při její práci dobře sleduju.“ Předkládal svůj názor: „K tomu, aby ses s ní mohla měřit, musela bys mít fakultu kybernetiky, psychologie, pedagogiky a já nevím čeho všeho ještě. A to bys toho časem fůru pozapomínala, zatímco ona ne. Ona nezapomíná.“

Úplně se zadýchal, než to ze sebe vychrlil. Ale to nemělo být všechno: „Kromě toho ona bez přestání přijímá nové informace, noc co noc je napojená přímo na Mozkový trust. Bez ostychu se ti přiznám, drahá přítelko, že by se do mé palice nevešla desetina toho, co všechno má v té své kudrnaté hlavičce napěchováno ona.“

„Snad máte pravdu, pane obdivovateli kybernetických trápidel malých dětí, jenže ony nemají cit, jestli to nevíte,“ namítla matka objevně.

„No a ten máš zase ty. Tak to dejte hezky dohromady a bude pokoj,“ opáčil muž a dodal: „Přestaň se jí už konečně plést do řemesla, nebo nás všechny těmi svými hysterickými výstupy utrápíš. Vždyť se s ní věčně jenom hádáš, místo aby s ní spolupracovalas.“

„Ty si to představuješ jako Hurvínek válku,“ ozvala se matka temným hlasem. I v chabém přísvitu zvenčí je vidět, jak jí hoří tváře. Chtěla něco říct na svou obranu, ale muž ji přerušil. „Nechme toho, děvenko! Nikam to nevede. Jsi zakomplexovaná a nevíš kudy kam. Být tebou, navštívil bych psychiatra.“ Neušlo mu, jak sebou trhla a zalapala po dechu. „Já u tebe nejsem žádná děvenka! A toho psychiatra si nechej pro sebe. Nejsem blázen. Mám jenom strach o Alenčino zdraví.“ Řekla to staženým hrdlem.

„Odpusť, Marti, ujely mi nervy,“ utrousil muž na omluvu, ale neznělo to přesvědčivě.

„Dobrou noc, Osvalde,“ ozval se po chvíli napjatého ticha hlas, do něhož prosakovaly slzy.

„Spi, Marti, ráno je moudřejší večera,“ řekl muž ještě. Víc se mu nepodařilo vypáčit ze zarputile sevřeného hrdla. Ráno však moudřejší nebylo. Ba ani mnohá další rána ne. Domácnost opustila někdejší pohoda. Ve vzduchu viselo napětí. Cítili to na sobě všichni a reagovali na každou maličkost podrážděně. Navíc matka opět přistihla Nánu a Alenku, jak pozdě v noci, když už se šibalky domnívaly, že ona bude najisto spát, řešily potmě jakýsi matematický problém. Tentokrát jednala nemilosrdně. Vzala Nánu z postýlky a odnesla ji do komory a vypnula. Zapnula ji teprve ráno a v kuchyni si s ní promluvila.

„Nanynko, pověz mi, jak jsi s Alenkou daleko,“ vybídla panenku se špatně skrývanou jízlivostí. Věčně zapomínala na to, že má před sebou loutku, jejíž elektronické inteligence se lidská malichernost nemůže nijak dotknout, „jde to dobře, mami,“ odvětila panenka způsobně, sladce se přitom usmívala a občas půvabně mrkla. „Alenka v poslední době projevuje smysl pro astronomii. Zájem tohoto druhu se dá u dětí jejího věku pokládat za výjimečný. Provádím hloubkovou analýzu dané dispozice. Nejsem však dosud hotova s výsledkem, takže ti v této chvíli nemohu předložit podrobné údaje.“

^Poslouchám tě. Co dál?“ Matčina zvědavost byla probuzena.-Žádná rodička neodolá, když je řeč o schopnostech jejího dítěte.

„Konzultovala jsem s Mozkovým trustem návrh na změnu výukové osnovy předškolního vzdělávání své sestřičky. Až na některé drobné úpravy jsem obdržela placet,“ oznamovala mrkací panenka.

„Moment!“ vmísila se matka s nadějí v hlase. „Mám ti rozumět tak, že podle nové osnovy by měla Alenka míň učení?“

„Naopak, mami. Míra informací, kterou je moje sestřička schopna integrovat s vědomostmi, které už má v paměti uloženy, se v posledních týdnech prohloubila nad běžný průměr. Proto bylo třeba základní osnovu rozšířit. Napříště bude nezbytné přísněji dodržovat časový program výuky, aby nenastala újma z prodlení. Člověk podléhá determinaci biologického času. Nevyužitý absolutní čas je pro něj nenávratná ztráta. Navíc, Alenčin psychofyzilogický věk právě stojí na prahu nejsilnější návykové kontinuity. Za rok by už mohlo být na všechno pozdě.“

„Co to znamená?“ vyhrkla matka polekaně. Byla vyděšená, jako kdyby jí oznámili, že její dítě zápasí mezi životem a smrtí. „Jednoduše s její předškolní výukou se začalo pozdě,“ pronesla Nána neúčastně.

„Vždyť jsem udělala všechno…“ Matka nedopověděla. Hlas se jí zlomil.

„To, co bylo do mého příchodu v této záležitosti učiněno, je žalostně málo. A i to málo je navíc úplně špatně. Zbývá nám nepříliš času, abychom dohnaly zmeškané. Jinak by u mé sestřičky nastala vážná porucha psychomotorických funkcí, které odpovídají za úroveň vnímání.“

„Mohu ti, Nanynko, věřit?“ pronesla matka zkroušeně. „Musíš, mami, nemáš na vybranou,“ odtušila věcně Nána. „Mohu tě ubezpečit, že je to diagnóza potvrzená Mozkovým trustem, a to je můj nadřízený orgán.“ Panenka se jako obvykle unyle usmívá.

„Necul se tak!“ utrhuje se na loutku matka. Ten malý intelektronický génius ji zahnal do kouta, a to paní domu rozčiluje. „Neumíš si nasadit jiný výraz?“

„Odpusť, mami,“ špitne mrkací panenka a její plastiková tvář se svraskne jako nějaké starušce.

„Nebuď drzá!“ usekne matka. S povzdechem dodá: „Raději mi pověz, jestli to všechno ta chudinka vydrží, takového učení! Vždyť je jako pápěrka. Bereš vůbec na tohle ohled, ty kybernetické mučidlo?“

„Bez obav, mami. Sleduji sestřiččin zdravotní stav nepřetržitě. V denních hodinách získávám pohotový přehled o stavu životně důležitých funkcí jejího organismu pomocí ultrazvukových tykadel. V nočních ji hlídám elektrodami na svých prstech. Navíc jednou týdně provádím generální izotopovou diagnózu metodou nukleární medicíny, samozřejmě za bezprostřední konzultace Mozkového trustu.“ Nána učinila významnou pomlku, než dodala: „Za dnešní noc ovšem neseš odpovědnost sama.“

Matka uhnula panenčině upřenému pohledu. Tvářila se, že její poznámku přeslechla. „Poslyš, Náno, nebolí tu cácorku ty tvoje elektrody nebo jak říkáš tomu, co to s ní provádíš?“ Pokusila se o chabý výpad. „Kdepak, mami! Alenka o ničem z toho, co jsem ti naznačila, ani neví. Většinu uvedených diagnostických metod provádím nepozorovaně při hrách za občasných vzájemných doteků. Ostatní pak v nočních hodinách, když spí.“

„Dobrá, dobrá, věřím ti. Utíkej za ní! Kdo ví, jestli se jí, zatím co tu klábosíme, něco nestalo.“ Matka vystrkuje loutku z kuchyně.

„Ano, mami,“ hlesla Nána mezi dveřmi. „Neříkej mi pořád mami. Nejsem tvoje matka.“

„Promiňte, madam, byl to nápad vaší dcery,“ odtušil robot-dítě změněným hlasem. Matka na loutku vyděšeně pohlédla. Hlásek, kterým se mrkací panenka ozvala, byl Alenčiným hláskem.

Napětí v rodině den ze dne vzrůstalo. Matka se přes všechny rozumné důvody ne a ne smířit s tím, že se pro ni ve vztahu k dceři začala rýsovat hranice, která její mateřskou kompetenci omezovala. Cítila to jako hlubokou křivdu. Byla z toho nevrla a hádavá. K dítěti se pak chovala zbytečně příkře a s manželem se přela o každou maličkost. Stala se v domácnosti strůjcem neklidu.

„Proč nejíš, Náno,“ utrhla se jednou při obědě na loutku. Otec na svou životní družku udiveně pohlédl. Alenka z toho měla legraci.

„Ale, mami, kam by to dávala, vždyť má v bříšku strojek,“ volalo dítě a smálo se.

Matka si dlaní přejela po čele. Pátravě se zadívala na dceru, jako by nechápala, co to holka povídá. „Bodejť!“ probrala se nakonec. „Řekla jsem to jen tak.“

Alenka se podívala na tátu. Ten uhnul očima jinam. Začal si s přehnanou horlivostí hledět talíře. Po chvíli se zvedl od ne-dojedeného bifteku a odešel z jídelny. „Máš dost, děťátko? Nechceš přidat?“ starala se matka, aby zaplašila náhlé ticho, které se u stolu rozhostilo. Tonula v rozpacích, jimž nedokázala přijít na kloub. „Děkuju, mami, stačí mi. Ale Náně bys mohla přidat“ Dítě vyprsklo nad svým nápadem. Matka se roztržitě pousmála. Po tvářích jí přelétl výraz tichého zoufalství. Zmateně se na židli zavrtěla.

Holčičce to neušlo. Smích ji rázem přešel. Pochopila, že se s maminkou děje cosi zvláštního. Začala o překot štěbetat nějaké hlouposti. S dětskou naivitou se ji snažila potěšit. Začala o tom, co s Nánou právě probírají. „Ono to, mami, abys věděla, není jenom tak. Mě to hrozně zajímá, ale ještě tomu všemu zvlášť nerozumím. Jednou prý všechno pochopím, až budu sepraleft diprunlat.“

„Co až budeš, ovečko?“ divila se matka. „No přece supraleft diprunlat. Nána slíbila, že mi pomůže toho dosáhnout. To bys koukala, jak dokáže, kdykoliv se jí zachce, být lusmrk sambredys.“

„Co je to, koťátko?“ nevycházela matka z údivu. „Ale, mámo! Jsi přece dospělá. To ti snad nemusím minurest puprlans,“ žaslo dítě nad matčinou nedovtipností. Dokázalo by se tomu smát od rána do večera, když si tyhle legrace říkají s Nánou.

„Já si už nepamatuju,“ vymlouvala se rodička. Tušila jen, že jde o nějakou dětskou hru, kterou ona v mládí neprovozovala. „Přece vektor deset na mínus sedmnáctou em té lomeno dvěma es nebo tak nějak podobně. Už víš?“ trpělivě pokračovala dcera v naději, že se maminka přece jen dá do smíchu. Nastala pauza. Matka tonula v čím dál větších rozpacích. „O tomhle všem vy si s Nánou povídáte, děťátko?“ opatrné vyzvídala.

„O tomhle a ještě o spoustě jiných věcí,“ spěchalo dítě s vysvětlováním. „To je ti pak Nána úplně plus tři na sedm pět, najednou je jí plný pokojík, oči má tákovánské, a když mrkne, vlajou záclony. Anebo naopak, lízne si hra šest dva nul nul a chodí mi po dlani o čtyřech,“ rozkládalo děvčátko jeden z parádních kousků hry na Slova. Ale matka nic. Je zmatena, neví, co si o tom má myslet. Zkoumavě pozoruje dceru a dcera matku. Pro dítě to je veliké zklamání, když maminka nereaguje. Vyloží si to po svém: zřejmě se jí to nelíbí. Ono se naší mámě spousta věcí nelíbí, uzavřelo dítě v duchu. Trochu nakvašeně vyhrklo: „Mami, proč ty nemáš Nánu ráda?“

„Mám, kuřátko moje, mám,“ ubezpečuje matka dceru. „Máš, máš, jenomže ne tak jako mě,“ zoufá si dítě a zničehonic má na krajíčku.

„Ne, to ne, to máš pravdu, tolik ne jako tebe, ovečko moje zlatá,“ pospíšila si matka s ujištěním. Přitahuje si dítě na klín, tiskne si ho ke hrudi, líbá do vlásků. To však zrovna nemá náladu na mazleni. Je zaujato svým trápením. Docela se brání matčiným polibkům. „Vždyť se na ni podívej, jaká je hodná,“ ukazuje děvčátko na ten vzor nevinnosti, který sedí vedle, ručky způsobně složené na hraně stolu, kouká se do prázdna, vybraně se usmívá a tu a tam rozkošně mrkne. „Poslouchá na slovo, nikdy nezlobí tak jako já tě zlobívám… někdy.“ – „Měla bys ji mít raději než mě!“

„To snad ne, holčičko!“ žasne matka. „Nána je ve tvých očičkách pochopitelně skvělá společnice, ale nic naplat, pro mne je to jen chytrá loutka, nic víc.“ Matce připadlo legrační, jak to dítě hájí svou hračku, ale moc do smíchu jí z toho není. „Abys věděla, já mám Nánu ráda,“ rozohňuje se děvčátko. „Ráda tak jako tebe nebo tátu.“ Vysmeklo se matce z náručí, přiskočilo k mrkací panence a pevně ji objalo. Nána objetí své paní, žákyně a sestřičky v jednom bez meškání opětovala. Stály tu před matkou jako pitoreskní sousoší. Přeběhl jí mráz po zádech z takové podívané.

„Ach, broučku můj sladký, to je přece rozdíl, ty si můžeš mít svou mrkačku ráda, ty jsi ještě dítě, ty to pochopitelně bereš jinak,“ pokoušela se matka zachránit situaci. Dítě na ni za to udělalo zoufalé oči.

„Mámo, já jsem z vás dvou nešťastná. Nevím proč, ale jsem.“ Alenka má opět na krajíčku. Matce došla řeč. „Neber si to tak, holubičko moje uplakaná!“ Vzmohla se jenom na utěšování. Úplně ji ta malá vyvedla z míry. V takové chvíli se tonoucí chytá stébla. „Maminku máš jenom jednu, kybernetických panenek můžeš mít kolik chceš.“ A je to venku! Matku obestřely mrákoty. Co to proboha plácá! Vždyť je tomu dítěti jenom pro smích. Takhle se vnucovat! Bez rozmyslu přistoupila na dceřina pravidla hry, pravidla, která holce jistě vnukla ta vychytralá loutka, hry, ve které s ní už jednou prohrála.

„Jenže já jinou hračku nechci. Mně stačí Nána…“ Alenčin slzami prosáklý hlásek zmlkl uprostřed věty, jako by za ní opomněla udělat tečku v úžasu nad něčím, co ji právě napadlo. Pohlédla panence do těch dvou od pravých dětských kukadel nerozpoznatelných objektivů, jimiž bystře pozorovala svět a viděné pak cestami umělých nervů dospívalo k elektronickým receptorům, které ve zlomcích sekundy vyhodnocovaly zjištěnou situaci, aby mohl kybernetický systém zpětnou vazbou zaujmout adekvátní postoj. „Sekry upla mik talepikus,“ vyhrkla Alenka, jako by objevila Ameriku. Najednou už neplakala. Panenka na to neřekla nic. Jenom dvakrát za sebou půvabně mrkla dlouhými brvami. Matka si toho nepovšimla, i když měla, protože se jí to týkalo. Nemohla ovšem rozumět tomu, co Alenka řekla. Nicméně přesto, anebo právě proto, měla brzy pocítit důsledky toho, co si ty dvě cácorky záhadného dohodly.

„Elektronické panenky to mají naprogramováno, děvenko, abyste si je vy děti oblíbily. Na nás dospěláky se v tom programu zřejmě pozapomnělo,“ sázela matka poslední trumf, ale dcera ji už neposlouchala. Něco si s Nánou potichu špitaly. „Byla bych ráda, kdybys na té loutce nebyla tolik závislá, dítě. Všechno má své meze.“ Nadechla se a dodala zvýšeným hlasem: „Kdyby na věc přišlo, dokázala bych se při tvé výchově bez ní obejít.“

Z obýváku se nato ozvalo jakési kuckání, jako kdyby se tam kdosi dusil. Mimo otce však vedle nikdo jiný nebyl. „Možná ty ano, mami, ale já se už bez ní neobejdu,“ řeklo dítě tiše. Na matku to zapůsobilo, jako kdyby křičelo. Musela se zachytit stolu. Připadalo jí, že se půda pod jejíma nohama jednou provždy pohnula.

„Jak to s mámou mluvíš?!“ vykřikla, prudce uchopila dceru za útlé zápěstí a druhou se rozpřáhla k ráně. A uhodila. Dokonce i rána padla. Avšak o zlomeček času dřív, než dopadla, něco se kmitlo mezi Alenčiným zadečkem a trestající rukou. Matka zaúpěla bolestí.

Užaslým zrakem zapátrala po příčině a utkvěla na dvou hůlkovitých ručičkách, které chránily Alenčinu sedýnku. Ty ručičky měly ocelové klouby a patřily Náně. Celý výjev už od začátku sledoval ze dveří otec. Objevil se ihned poté, co se matka na dítě rozkřikla.

„Viděls to, Osvalde!“ vydechla matka sevřeným hlasem. „Ten robot mě napadl.“

„Nenapadl, Marti! Naopak, spíše se dá říct, že ty bušíš do něj. A jak známo, je uvnitř pod plastikovou slupkou samé železo. To se pak nediv, že taková rána nebolí Nánu, ale tebe.“ Otec přistoupil blíž a začal matce postiženou ruku masírovat. „Ta rána ale nepatřila Náně,“ hlesla popleteně matka. „Ach ták! Naše maminka chtěla bít vlastní dítě. To se na to podívejme!“ Otci se podařilo na chvíli vyhlížet náramně přísně. „Nicméně i to se stává. V afektu se člověk špatně orientuje a pak namísto dítěte dostane mrkací panenka,“ dodal otec kousavě.

„Ona mě přece ohrozila, tak dělej něco!“ trvala matka na svém neústupně a hlas jí přeskočil do fistulky. „Neohrozila, Marto! Jenom se ti postavila do rány, a to je rozdíl. Nesmíš, děvenko, zapomínat, že Nána holku nejen učí, ale navíc ji i chrání před újmou na zdraví. Na tomtéž zdraví, na kterém přece i tobě záleží,“ pokračoval otec v kousavém tónu. „Co kdybys to dítě nějak zranila. Jestliže to bolí tebe, pak to musela být pořádná rána,“ dodal už vážněji. „Být tebou, byl bych rád, že má Alenka takovou ochránkyni.“ Dítě se v té chvíli přitočilo k mámě, pevně se chopilo její sukně a z velkých provinilých kukadel se koulely slzy jako hrachy. Matka holku k sobě přitiskla a ztrápeně prohlásila: „Člověk už ani nesmí potrestat vlastní děcko, když zaslouží.“ Otci bylo jasné, že tuhle záležitost nelze přejít jen tak. Pochopil, že teď už nemůže zůstávat jako dosud stranou. „Neboj se, maminko, uděláme v tom pořádek,“ ujišťoval ženu večer před usnutím.

„Tos měl už dávno,“ posteskla si ona. „Nemuselo k tomu dojít.“

„Vždyť se vlastně nic nestalo. Tvoje ruka to odnese nejvýš modřinou. To je všecko,“ pronesl utěšlivě. „Měls stisknout poplachový spínač, když se na mě vrhla,“ řekla matka vzdorovitě. Ta záležitost s ní příliš hluboce otřásla. Dotkla se jejích vžitých představ o postavení matky v rodině. Cítila to jako ostudnou porážku, kterou neuměla snést. „To by dopadlo, volat kvůli takové lapálii hlídku!“ Otec začal ztrácet trpělivost. „Co si myslíš, že by ti řekli?“

„Museli by si ji odnést, když mě napadla,“ vyhrkla matka s netajeným uspokojením nad takovou představou. Muž to nevydržel. Pichlavě poznamenal: „Tebe by se moc neptali na názor, děvenko.“

„A koho by se ptali; když ne mne?“ divila se matka. „Nány, ty bláhová,“ děl otec zasvěceně. „Přesněji, její umělé paměti. Tam je všechno podrobně zaznamenáno.“ – „Člověk může lhát, komputer nikoliv,“ řekl pak ještě a dodal: „Je to jasné, maminko? Vždyť by tě nakonec tahali po soudech kvůli týrání vlastního dítěte.“ Bylo kruté, co řekl, ale neviděl jiný způsob, jak vyburcovat ženu z její dětinské trucovitosti, do níž se začala uzavírat, jak v ní rozleptat pocit ublíženosti. Matka se na sousedním lůžku schoulila do klubíčka s tváří obrácenou ke zdi. Osamělá hromádka neštěstí, napadlo otce. Natáhl ruku a dotkl se jejího ramene. Nedává vůbec najevo, že by ten dotek vnímala. Je ponořena hluboko do svého nitra, kam už za ní on ani nikdo jiný nemůže. Tam už si musí udělat pořádek sama bez cizí pomoci. Jemu teď nezbývalo než čekat a být u ní na stráži, až se z těch hlubin vrátí, aby byl při ruce. Postupně přicházel otec na to, jak mistrovský tah ta loutka učinila. Existovat, to pro ni představuje plnit nějaký přesně naprogramovaný úkol a proces jeho zvládnutí, to pro ni znamená hrát bez ustání složitou hru p stejně složitých pravidlech s nekonečným množstvím variací a protihráčů. Kdo se nevyzná, tomu dá jednoduše a rychle mat, zazené ho do kouta a tam si zůstaň a užírej se nad svou nemohoucností. Matka se do takového koutu dostala a nyní neví jak ven, když v cestě stojí soupeř, který jí dokázal nahnat strach. Druhého dne večer matka opět přistihuje děti při ponocování. Chudák, byla by se o tom už ani nezmínila. Jakmile se však vrátila do ložnice, otec to na ní sám poznal. Beze slova vstal z postele, zašel do dětského pokoje, vzal Nánu, odnesl ji do komory a vypnul.

Komora – to byl ten nejzašší kout domu, takový místní konec světa, kde se hromadily odložené věci. Nejposlednější místnost na konci dlouhé chodby za koupelnou a klozetem. „Ode dneška bude na noc zavřená v komoře. Tečka!“ řekl když se vrátil. Matka se tak tvrdého verdiktu ulekla. „Vždyť to dítě zůstane od večera do rána bez dozoru,“ hrozila se. „Už není tak malá,“ odbyl otec matčinu námitku. Nehodlal se o té věci dál bavit. A u toho zůstalo. Jakmile šla Alenka večer na kutě, Nánu zavřeli do komory. Kupodivu nic nenamítala ani ona, ani sestřička své mrkací panenky, ač se předtím na matku při stejném postupu obě náramně zlobily. „Vidíš, tak se na ni musí,“ chlubil se otec, ale matka moc nadšená nebyla. Sužoval ji od té doby večer co večer jakýsi neklid. Každou chvíli v noci vstávala zkontrolovat dítě. „Zbytečně se nervuješ!“ vyčítal jí otec. Ano, zdálo se nerozumné zbůhdarma se znepokojovat, teď když v domácnosti zavládl po otcově zásahu klid a pořádek. Děti, tedy Alenka a její kybernetická mrkací panenka Nána, kterou rodiče kvůli dceři brali jako její sestřičku, poslouchaly na slovíčko. Už je nebylo nutné kvůli ničemu volat nadvakrát Večer se dítě samo dralo do postele a ráno vstávalo velice pozdě. Navíc při odpoledních siestách spávalo kolikrát až do večeře. „Hleďme, jakmile ji Nána neruší, tak spí jako dudek,“ pochvalovala si matka nahlas, ale v hloubi ji na tom něco zneklidňovalo. Nedokázala pochopit, proč se to dítě tak najednou změnilo. Často je zastihla dřepět někde v koutku samotné. Hrálo si s nějakými starými hračkami, jakých si ode dne, kdy přišla do domu Nána, už nikdy nevšímalo. „Kdepak máš Nánu, pipinko?“ zeptala se ho jednou. „Nevím, asi v komoře,“ odvětilo dítě na půl pusy a hrálo si dál. Matka se neubránila nakrátko dojetí. Díkybohu ta přemoudrá mrkačka už holku přestala bavit, oddechla si. Její radost však zvadla, jakmile se upamatovala na Alenčino ujištění že se už bez Nány neobejde. Raději na to dál nemyslela. Otci ovšem také nic neušlo. V domě bývalo od jeho verdiktu většinou nápadné ticho. Začalo mu scházet někdejší nevázané skotačení dětí. Ukvapil ses, říkal si, zvlášť když tu a tam přistihl děti, že se mu očividně vyhýbají. Vlastně spíš jenom Nána.

Někdy jí dokonce nebylo ani u jídla. Divné bylo, že dřív do Alenky, když vedle sebe neměla Nánu, nedostali ani lžičku. Teď jí to nevadilo.

Najednou měli oba rodiče pro sebe klidu víc, než jim bylo milé. Matka to vyřešila po svém. Začala dům od sklepa až po půdu obracet vzhůru nohama. Práce, které předtím odkládala na neurčilo, teď začala o překot vyřizovat. Prala, drhla a leštila všechno, co jí přišlo pod ruce. Děti se samy od sebe někam uklidily, takže je kolikrát neviděla celého půldne. Alespoň se mi nemetají pod nohama, konstatovala s uspokojením. Při gruntování nakonec došlo také na komoru. Za ta léta, co zde rodina bydlela, se v tomto slepém střevě domu nahromadily spousty všelijakého harampádí. Bylo nutné ty věci vytřídit a přerovnat. Přitom narazila na otlučenou skříň, do níž ukládala odložené šatstvo. Šlo se do ní jenom zřídkakdy. Naposled před půlrokem, když tam strkala Alenčino oblečení, kterému malá odrostla.

Almara byla rozdělena na prádelník a šatník. Matka se přehrabovala v dceřiných starých sukýnkách, svetřících a košilkách. S dojetím si připomínala dobu, kdy je dítě ještě nosilo. Jak se ta holka vytáhla, povzdechla si. V hloubi šatníku se něco zatřpytilo. Pozorněji se zadívala do stínů mezi staré kabáty, odložené kostýmy, manželova obnošená saka a strnula. Civěla odtamtud na ni dvě dětská kukadla. Krev ve spáncích se jí ozvala prudkým tepem.

„Alenko!“ vyjekla máma. „Čertíku jeden, ty bys mě vyděsila! Před kým se tady schováváš?“

Stvoření spiklenecky mrklo, přiložilo ukazováček křížem přes pusinku a zakutalo se zpátky do obnošeného textilu. Zároveň se na chodbě ozvaly Nániny ťapkavé kroky. Zřejmě si hrají na schovávanou, napadlo matku a zavřela skříň, ale nezamkla. Byl čas chystat oběd. Matka zanechala děti jejich hrátkám a odebrala se do kuchyně. Než se však dostala do hlavního stanu svého malého rodinného království, byla nucena nejdřív projít chodbou, potom ještě halou a kolem dveří obýváku, které byly pootevřeny. Minula by je bez povšimnutí, ale uvnitř zahlédla přes skleněnou výplň nějaký pohyb. Vrátila se a nakoukla tam. Na koberci uprostřed pokoje seděla Alenka a listovala si v obrázkové knížce. Nebylo by na tom nic divného, nebýt toho, že dceru před malou chvílí viděla zalezlou ve staré skříni na opačném konci domu.

Nemohla přece kolem mne proklouznout, aniž bych si toho nepovšimla, uvažovala a rozběhla se zpátky do komory. Cestou potkala Nánu. „Našlas Alenku?“ vyjela na ni. „Nenašla, mami,“ odpověděla způsobně panenka a rozkošně mrkla.

„Dívala ses do skříně?“

„Ne, mami, tam jsem se nedívala,“ řekla loutka a kamsi odspěchala. Matka se za ní chvíli nechápavě dívala. Pak se probrala a pokračovala směrem ke komoře. Tam přistoupila ke skříni a rázně ji otevřela. Začala horečně přehrabovat staré oděvy. Nikde nic! Po Alence tam nebylo ani památky. Nevídáno, dítě se kolem tebe kmitne jako myška, ani nevíš, uklidňovala se. Pustit tu věc z hlavy ovšem tak snadno nedokázala. Během dne jí to tu a tam přišlo na mysl. Vidět dítě najednou na dvou různých místech, to by vzalo klid každému. Začala ji sužovat jakási nezřetelná obava. Pokoj se jí vracel, jen když měla Alenku na očích. V denních hodinách co chvíli odbíhala od vaření nebo od úklidu juknout na ni. Holka nikdy nebyla daleko. Většinou si hrála sama. Nánu s ní bylo vídat málokdy. V nočních hodinách ji to dokonce budilo. Tu po každém probuzení jí nedalo, aby nezašla do dětského pokojíku. Malá však spala jako dudek a tak klidně, že se ani neodkopávala jako jindy. Ráno už byla matka zas jako na trní. Něco ji neustále zahánělo k dceři. Dítě má po rozednění lehký spánek a stačí málo, probudí se a pak už neusne, připomínala si. ale nakonec jí to nedalo. Co nejtišeji vklouzla do ložničky. Alenka ještě spala. Ležela, jak ji zvečera uložili. Matka však ze zkušenosti věděla, že to hádě sebou ve spánku dost vrtívá. Přikrývky ani podušky tomu ovšem nijak nenasvědčovaly. Přiblížila se co nejtěsněji k postýlce a naklonila se nad dítě. Naslouchala, jestli vůbec dýchá. Věděla sice, že zdravé děti ve spánku dýchají tiše jako ptáčata, ale jí se na tom přece jen něco nezdálo.

Znenadání se Alenčina kukadla otevřou – ani stopa po spánku v nich není a netečně na mámu zírají. „Ono to nespalo!“ vydechla matka ulehčené, ale přitom by se v ní z leknutí krve nedořezal. Po probuzení přece každé normální dítě mžourá jako koťátko, ale tohle dítě nic, stále ještě nehnutě a bez výrazu civí na mámu, která je tím upřeným pohledem celá uhranutá, kolena jí slábnou a srdce jí v hrudi poskakuje. A pak zničehonic, aniž postřehla, kdy se to stalo, cítí, že se jí okolo krku ovíjejí dvě paže, které matku, jak se jí v hrůze zdálo, táhnou nadlidskou silou dolů. Rodičku opouštějí smysly. Málem v mrákotách padá na postýlku, když tu se jí někdo začne smát přímo do ucha. „Mami, ty jsi legrační! Upadlo ti tělo,“ piští dítě smíchy a heká pod matčinou tíhou.

„Čertice jedna!“ ulevuje si máma a ztěžka se sbírá na nohy… Vyděsila ses, mami?“ vyptává se dítě potměšile. „Čertice,“ opakuje matka tiše a je jí nějak do pláče. Celý následující den jí pak ta příhoda ležela na srdci jako kámen. Najednou není schopna v domácnosti udělat zhola nic, na nic se nedokáže soustředit, nic ji nezajímá s výjimkou Alenky. Všude jí je v patách. Nespouští ji z očí. Jímá ji nepříčetná úzkost, když nemá dítě na dosah ruky. To si však hledí svého a matky si skoro ani nevšímá.

Otec se vrátil toho dne až pozdě večer. V hlavě měl ze zaměstnání vzpříčený jakýsi neřešitelný problém a cítil se k smrti utahaný. Poznal, že matka není ve své kůži, ale do řeči mu nebylo. Nakonec ani nejedl – ostatně nebylo co, poněvadž nebylo navařeno. Spěchal na kutě. „Vypadáš divně, není ti něco?“ utrousil už vleže, a aniž počkal na manželčinu odpověď, usnul. Matka však na spaní neměla pomyšlení. Co chvíli vstávala a bloumala jako náměsíčná z pokoje do pokoje. Desetkrát těsně za sebou po špičkách vnikla do dětské ložnice. Alenka ležela v postýlce a jak se zdálo, klidně spala.

Před svítáním matka zamířila do koupelny. Rozhodla se vzít si něco v lékárničce na usnutí. Když procházela kolem komory, zaslechla za dveřmi slabý zvuk. Bezmyšlenkovitě k nim přistoupila a otevřela je. To, co uviděla, jí vzalo dech. Uprostřed komory seděly na starém kufru Alenka s Nánou. Poulily na ni kukadla jako dvě vyplašené sůvičky. Matka se vypotácela z chodby, proklopýtala halou a vrazila do ložnice. U postelí padla na kolena a začala zoufale cloumat spícím manželem. „Osvalde, vstávej!“ sípěla bez dechu. Ten rozespale zamžoural na vyděšenou ženu a otráveně se zeptal: „Vypukla válka světů či co?“

„Alena je v komoře… v postýlce je taky… Alena.“ Nebyla schopná ze sebe vypravit kloudného slova. „Mluv jasně, kde je, v komoře, nebo v posteli?“ hartusí otec nabručeně. Ještě se docela nevyklubal ze sna.

„Je tam i tam,“ vzlykla matka.

„Nemůže být na dvou místech zároveň!“ zapochyboval muž. Jeho smysl pro realitu se definitivně probral. Matka už není schopna dalších slov. Usedavě pláče. „Nebreč, jdu se podívat.“ Otec se odhodlá k akci. Nejdřív zamíří do dětského pokoje. Vidí holku ležet v postýlce. Spěchá do komory. Je tam jenom Nána. Stojí v koutě na svém nočním stanovišti. Připomíná kýčovitého trpaslíka odlitého ze sádry. Kdyby nevěděl, že ten malovaný skřet po zapnutí chodí, mluví a dokonce i myslí, připadal by mu směšný a zbytečný.

„Nakoukni do šatníku!“ uslyšel za zády matčin hlas. „Ale prosím tě! Kdo by tam lezl,“ bručel otec. Nebyl rád když ho v noci budili. Naše maminka měla noční můru, ulevoval si v duchu.

„Tuhle se tam Alenka schovávala Náně.“ Matka se pokusila podepřít svůj požadavek.

„Co to povídáš! Kde by se Alenka teď nabrala v téhle almaře, když leží u sebe v postýlce,“ hučel otec. Obrátil se na svou vystrašenou polovičku a zamyšleně pozoroval, jak tone v rozpacích.

„To nic, to se stává. Něco se ti asi zdálo,“ pokusil se jí nabídnout vysvětlení. „Pojď si lehnout. Budeš jenom trochu přetažená, to je celé. Vyspíš se z toho.“ Žena k muži vyčítavě vzhlédla. Nějak rychle tu záležitost odbyl, pomyslela si. Přesto se jím nechala odvést zpátky do ložnice. Na spánek však neměla ani pomyšlení. Teprve k ránu zavřela na hodinku oči. To už druhou noc téměř nespala. Následující den podle toho vypadal. Všechno jí padalo z rukou. Rozbila malovanou porcelánovou konvici na čaj, poslední vzácný kousek z babiččiny pozůstalosti. Jindy by ji to důkladně rozladilo. Hořekovala by donekonečna nad svou neopatrností. Toho rána však střepy bezmyšlenkovitě smetla, a ještě dřív, než s lopatkou přešla k odpadkové nádobě, na konvici po babičce zapomněla. Její myšlenky těkaly nepokojně jako dým ve větru. Vznikaly a hned se zase rozplývaly. Žádnou práci, co začala, nedokázala dokončit. To a ono udělám, říkala si; rozběhla se za tím, ale než se k tomu dostala, už na to přestala myslet. Zůstala někde na půli cesty zaujata něčím jiným. Tak to šlo po celý den. Pán domu se tentokrát vrátil dřív než předchozího večera. Nalezl v bytě boží dopuštění. Paní domu seděla v kuchyni na židli u pracovního stolu, na kterém se před ní kupila změť roztahaného nádobí a potravin, zatímco ona netečně civěla kamsi do kouta. Manželův příchod zprvu ani nezaznamenala. Otec, vida svou ženu sedět s bezduchým výrazem uprostřed té spouště, se vyděsil. Nicméně ovládl se, zachoval chladnou hlavu, chopil se hadru a jen tak mimochodem utrousil: „Stalo se něco, miláčku?“

Žena na něj upřela nepřítomně oči a mdle se usmála. „Nic zvláštního, starouši,“ hlesla. „Nějak mi práce dneska nejde od ruky. To je všechno,“ dodala s námahou. Učinila pokus manželovi pomoct s úklidem, ale kameninový rendlík, jehož se ujala, jí rázem vypadl z ruky a rozprskl se i se svým obsahem na podlaze. Dřepla si a ohromeně na to zírala, jako kdyby nechápala, co se stalo. Otci nad tím obrázkem zatrnulo u srdce. Vzal ji šetrně kolem ramen a odvedl do obýváku. „Dodělám to, holčičko, pojď, ty si zatím hezky odpočineš,“ řekl konejšivé. Uložil ji na pohovku a vrátil se do kuchyně. Toho dne večeřeli skromně. Otec na vaření moc nebyl. Alenka přesto všechno slupla jako malinu. Vytrávilo jí, protože byla bez oběda. Otci starost o matku vzala chuť. Jedl jen málo. V duchu vážil situaci. Měl by zavolat pohotovost, ale ještě se rozpakoval. Vždyť ani pořádně nechápal, co u ní tento divný stav navodilo. Že někdo rozbije rendlík, že neuklidí a neuvaří oběd, kvůli tomu ještě není nutné volat k němu lékaře. Na druhé straně ovšem věděl, že jeho žena svého času trpívala psychasténií.

Uklízel právě nádobí, co zbylo po večeři, když se z obývacího pokoje ozval křik. Třískl s tím, co měl zrovna v ruce, a vtrhl tam. Matky v pokoji nebylo. Před pohovkou na podlaze jak dlouhá tak široká ležela Alenka a fňukala. Zvedl ji a uložil do křesla; ptá se jí, co se stalo, ale od uplakaného děcka se toho člověk moc nedoví.

Matku našel v ložnici. Byla natažená přes ustlané postele, tvář zabořenou v poduškách. Nepřirozeným hlasem naříkala. Sklonil se k ní a zlehka jí položil dlaň na chvějící se rameno. Vypadalo to na nervový záchvat. Vzhlédla k němu a zničehonic spustí: „Držím Alenku v náručí, mazlím se s ní a ona má…“ zajíkla se, „… nahmatám pod bluzičkou ten hrozný ocelový kloub, jako má Nána.“

jak náhle začala, tak zase ztichla. Kalným pohledem těkala po manželově nehybné tváři.

Otec se pomalu narovnal. Upřeně sledoval špičky svých pantofli. Držel přece Alenku před malou chvilkou v náručí a nic takového nezpozoroval. Matce došlo, že se jí nevěří. „Jak ti to mám jinak vysvětlit!“ rozkřikla se a v očích jí plálo divné světlo.

„Pojď, Marti, půjdeme se na ni podívat,“ navrhuje otec. Matka se brání, nechce se jí zpátky do obýváku. Má z čehosi strach. Otec si však vzal do hlavy, že nejlepší bude, když sama pozná svůj omyl.

Nakonec zdráhavě svolila. Našli Alenku schoulenou v křesle, tak jak ji otec před chvílí zanechal. Klečela u ní Nána a něco jí povídala. Dítě však panence nevěnovalo pozornost. Dívalo se na své rodiče, stojící mezi dveřmi, a tichounce vzlykalo. Otec poslal Nánu pryč, přiklekl sám k uplakanému stvořeníčku a začal zkoumavě ohmatávat jeho ramínka a klouby na nožkách a ručičkách. Když skončil, obrátil se na matku, která ho ze dveří celou dobu napjatě sledovala. „Pojď si šáhnout, je úplně normální,“ řekl.

Předchozí dvě noci matka nespala. Třetí s ní bděl už i otec. V ložnici panovalo dusné ticho. Každou nespavou minutou houstlo. Někde až na hranicích slyšitelnosti jím pronikal tlukot dvou lidských srdcí. Manželé leželi těsně vedle sebe na zádech a bez pohnutí zírali do stropu. „Osvalde, myslíš si, že by to mohlo se mnou být zlé?“ prolomila matka mlčení.

Otec se rozpačitě zavrtěl, než odpověděl. „Ale kdež, drahá! Nemusíš si to tak brát. Prostě občas vidíš věci, které ve skutečnosti nejsou.“ Snažil se mluvit co možná nevzrušeně, ale přece jen mu tu a tam hlas selhal. „Žádné strachy, dostaneš se z toho. Zítra ti lékař naordinuje nějaké prášky…“ Nestačil dopovědět. Žena se na něho bez hlesu vrhla a počala do něj zaťatými pěstmi s nadlidskou silou bušit. „Ty by ses mě taky rád zbavil, ty… ty tichošlápku… všichni mě tu nenávidíte, všichni… nikdo mě nemá rád…“ Křičí, plete páté přes deváté a svíjí se na posteli, jako by měla bolesti. Nato opět vyskočí a tluče manžela hlava nehlava. On se skoro nebrání. Cílevědomě ustupuje k videofonu.

Než se dostal k přístroji, byl samá krev. Zmáčkl po paměti čtyřhrannou bílou placku, označenou červeným křížem. „Rychle doktora!“ houkl na zdravotní sestru, jejíž tvář se na obrazovce zjevila jako modravý duch.

Ráno se Alenka probudila v posteli rodičů, kam ji otec v noci přenesl. Posadila se, a když viděla, kde je, vedle sebe jenom spícího tátu, zatřásla s ním a ptala se po matce. „Maminka onemocněla, zlatíčko,“ vysvětluje otec dceři. „Co to znamená?“ nechápe dítě. Nikdy nebylo nemocné. Otec pojednou neví, jak to tomu drobečkoví vysvětlit. „Pamatuješ, jak měla tuhle Nána poruchu?“ hledá pro dítě srozumitelný příměr. Byl to jenom nějaký spálený kontakt nebo co, a z chytré mrkací panenky se tenkrát rázem stala blábolivá směšná loutka. Přijeli z opravny, odvezli si ji a druhého dne ji přivezli. Potom byla zase v pořádku.

„Mamince se stala taky taková porucha, tak si ji odvezli do nemocnice. Tam opravují porouchané lidi, víš?“ dodal otec těžkopádně. „Brzy ti maminku zase přivezou… až bude zdravá. Už tomu rozumíš, ovečko?“ Dítě zasmušile přisvědčilo. Po snídani se Alenka obvykle pouštívala s Nánou do hrátek. Toho rána si nehrála. Bloumala bytem od ničeho k ničemu. Mrkací panenka se jí držela v patách jako věrný psík. Zkusila probudit drápkem výmluvnosti sestřiččin zájem: „Tak se na to podívejme! Každou sekundu ti prolétne dlaní minimálně deset na osmou neutrin, aniž co pocítíš.“ Stála s předpaženýma plastikovýma ručičkama jako malá věštkyně, nepřetržitě se usmívající umělé líce pozvednuté ke stropu, víčka s nepřirozeně dlouhými řasami semknutá – vyhlíželo to, jako kdyby ten neviditelný déšť částic svými elektronickými čivy najisto cítila. „Teprve před několika málo minutami se zrodila kdesi ve žhavých útrobách Slunce a už jsou tady, je jich všude kolem plno,“ deklamovalo syntetické stvoření. Človíček Alenka mu však nevěnoval pozornost jako jindy. Přešel mezitím do sousedního pokoje.

Byla to jedna z nejmenších místností v domě. Matka si v ní zařídila svůj malý domácí salónek krásy. Dítě sem občas zašlo pozorovat mámu při kouzlení s krémy, toaletními vodičkami a líčidly, což ona provozovala každé ráno a pak ještě jednou večer, jestliže šli s tátou někam ven. Dnes byl tento dámský budoár opuštěný, ale zůstaly zde všechny ty lesklé a barevné kelímky, lahvičky, kartáče a hřebeny, natáčky a paruky. Dítě ty věci bere do ručiček a čichá k nim, neboť jsou prosyceny tisíci opojnými a důvěrně známými vůněmi, jimiž vonívala jeho maminka.

Nána se ani zde nepřestává sestřičce vnucovat povídáním, o tom či onom, ale ona ji neposlouchá. Je teď zaujata zásuvkou, v níž matka ukrývala líčidla, protože ta malá všetečka na ně měla odmalička spadeno. Jednou se jimi zmalovala, že ji nebylo možné umýt. Ani dnes jí zakázaná zásuvka nedá pokoj. Všemožně se ji pokouší otevřít. Na škvírku ta vzpurná věc povolila, ale pak se zasekla a teď to nejde tam ani zpátky. Stalo se, co se obvykle stává. Všetečka zatlačila, ono to poskočilo a jí tam zůstaly prstíky. Skříplo ji to a ona vykřikla. Jakmile sestřiččin křik zaslechla Nána, rázem ustala v štěbetání a bleskově se vrhla na matčin toaletní stolek; její zdánlivě útlé ručičky tu nebezpečnou věc ohrožující sestřiččino zdraví začaly v pekelném staccatu úderů drtit. Otec si právě v kuchyni uvazoval kolem pasu matčinu kraječkami zdobenou zástěru, aby uklidil po snídani, když zaslechl výkřik a pak rachot připomínající zemětřesení. Kvapně se vydal po zvuku, a ten ho přivedl do matčina budoáru. Mrknutím oka zhodnotil situaci. Užuž sahal po nejbližším poplachovém spínači, jednom z mnoha, jež byly instalovány po celém domě pro případ napadení robotem. Nestiskl ho však. Viděl, že Alence nehrozí nebezpečí. Kdyby tomu bylo jinak, potom by jeho stisknutím na dálku paralyzoval energetickou kapacitu jakéhokoliv robota a zároveň tak přivolal příslušnou hlídku.

Nána přestala sekat do matčina toaletního stolku. Zůstala stát nad hromadou třísek a střepů, co z něj zbyly, s napřaženými pažemi v hrozivé póze, snad pro případ, že by se ta věc přece jen vzmohla k odporu. Otec vzal Alenku do náruče. Šetrně ji začal ohledávat, zdali se opravdu něco nestalo. „Mně nic není, táto,“ vypravilo ze sebe dítě. „Jenom jsem si v zásuvce trochu skřípla prsty.“ – „Nána si myslela, že mi ten stolek něco provedl, tak se do něj pustila, jako tenkrát do toho auta, vzpomínáš?“

Jak by se otec nepamatoval, ačkoliv by na to raději zapomněl. Matka je tenkrát – bylo to nějak kolem vánoc – vyslala sehnat jedličku. Holka cestou skotačila a v nestřeženém okamžiku se mu vytrhla z ruky. Načež bez rozmyslu vběhla na červenou do vozovky. Zůstal stát jako zkoprnělý a bezmocně zíral na splašený auťák, který se nezadržitelně řítil na jeho dítě, když tu se kolem něj cosi kmitlo nízko při zemi a vrhlo se to proti rozjeté plechové obludě. Co se dělo v dalších setinách sekundy, to by dokázal odhalit jenom zpomalený film, protože automobil se zničehonic válel na opačné straně vozovky, než kde zůstala Alenka stát jako solný sloupek. K otcovým nohám se dokutálel chuchvalec plastiku, zohýbaného kovu a čárku šatiček, které ještě před chvílí měla na sobě Nána.

Holka se nad tou nebohou hromádkou rozplakala. „Co jí je, táto?“ pípla.

„Nána umřela, chudinka,“ prohodil otec věcně a konejšivě dodal: „Pojď, zaneseme ji do nemocnice pro loutky. Třeba nám ji opraví.“ Svlékl sako, panenčiny ostatky do něj naložil, dítě vzal za ruku a namířil si to k nejbližšímu servisu elektronických hraček.

Nebylo to nakonec tak zlé, jak to na první pohled vypadalo. Do druhého dne jim Nánu přivezli opravenou, jako by se jí nic nestalo.

Tehdy konečně uvěřil reklamnímu prospektu, který tvrdil, že Mrkací panenka kybernetická, 8. generace, opatřená elektronickou pamětí s kapacitou l0 na 10 bitů, nepřipustí, aby někdo nebo něco její sestřičce zkřivil třeba jenom vlásek na hlavičce a bude ji bránit do posledního zdravého šroubku. „Hrajte si, holky, já mám v kuchyni ještě práci,“ utrousil otec a naoko přísně dodal: „Podruhé neječ pro každou hloupost, třeštidlo jedno, nebo nám tu z toho Nána udělá kůlničku na dříví.“

Při vaření oběda otec o příhodě s matčiným toaletním stolkem hlouběji přemítal. Říkal si, pravda, když jde o sestřiččino zdraví, Nána nezná bratra, na to je spolehnutí. Jenže jestlipak by znala třeba Alenčinu matku, kdyby jí její nekompromisně objektivní elektronické receptory zprostředkovaly informaci, že svému dítěti ubližuje? Jednou se to přece už stalo. Tenkrát to matka odnesla jenom modřinou, když se uhodila o její ocelové ručičky. Jenže, co by nastavila, anebo to její co by udělala, kdyby šlo o nepřímé ohrožení Alenčina zdraví. Příkladně kdyby dítěti vnucovala nevhodnou životosprávu, anebo neodborné zasahování do schváleného plánu duševního vývoje, záměrné nabourávání časové osnovy, úhrnem řečeno, podrývání programu, který je pro kognitivního robota smyslem existence. Copak tohle není svým způsobem újma na Alenčině zdraví? A k tomu navíc nenapravitelná! Jak by se v takovém případě Nána zachovala? Splašenou plechovou obludu převrátila na střechu, toaletní stolek rozsekala na třísky a matku… dohnala k šílenství, aby už dýl nepřekážela, odpověděl si otec sám na svou otázku. Zvedl od krájení cibule hlavu, překvapen takovým závěrem. Jak to, že ho to nenapadlo dřív?! Děti se právě motaly v kuchyni. Ohromeně se zadíval na toho zdánlivě neviňoučkého robota, jak dřepí u Alenčiných nožiček a zavazuje jí tkaničky bačkůrek. Něco ho napadlo. Odložil nůž a jako náměsíčný vyšel z kuchyně. Prošel halou a pak chodbou až na její konec. Zůstal stát přede dveřmi do komory. Zvolna stiskl kliku a otevřel. V místnosti odpočívalo padesát kubických metrů tmy, ticha a zatuchlého vzduchu. Rozsvítil a se srdcem v krku přistoupil k staré oprýskané almaře. Jediným rázným pohybem ji rozevřel a druhým rozhrnul obnošené šatstvo.

Před ním stála Alenka a neživě se usmívala. Na první pohled nebylo možné poznat, že to je loutka, dokonalá nápodoba jeho dcery včetně oblečení. To však on už předpokládal. Jeho domněnka se tím potvrdila. Nána si nějakým způsobem pořídila Alenčinu elektronickou dvojnici, aby s ní mohla matku soustavně strašit. Není divu, když ta se z toho nakonec nervově zhroutila. To byl tedy ten Nánin mat. Teď už mohl být jenom zvědavý na to, jaký tah si v této hře ten malý mazaný robot vymyslil na něj, protože nyní byl na řadě on, otec. Otce znenadání přepadlo tušení, že někdo nebo něco stojí za jeho zády. Uhodl, kdo to za ním do komory přišel. Blízkou přítomnost robota dobrému sluchu prozradí slabounce předoucí servomotorky ocelových svalů, nitkovitý tikot jeho drátěných vnitřností a šumění umělého mozku. Pán domu vytáhl Alenčinu elektronickou nápodobu ze skříně, rázně se otočil a postavil loutku na podlahu přímo před svou návštěvu.

Tou návštěvou byla pochopitelně Nána. Křečovitě se usmívala a nějak nápadně rychle mrkala dlouhými brvami. Rozčilovat se a křičet na robota, tak jak to činívala matka, připadalo otci směšné, a on se pojednou nedokázal opanovat. Vjel do něj vztek. „Můžeš mi, Nanynko, vysvětlit, jak to bylo?“ rozkřikl se chvějícím se hlasem.

„Snad ano, táti, jestliže to musí být,“ odvětila bezelstně mrkací panenka. Stála mezi dveřmi. Když to říkala, udělala malý krůček vpřed.

„Musí, Nanynko, musí! Jinak bych se tě neptal,“ děl otec klidněji, nicméně pořád ještě dopáleně.

„Maminka nám totiž soustavně zasahovala rušivým způsobem do plnění programu výuky,“ začala Nána a roztomile mrkla. „Využila jsem…“ Otec se neudržel a skočil panence do řeči: „Spíš bych řekl, žes něčeho zneužila.“ Už zase křičel. Míra jeho trpělivosti byla nadobro vyčerpána. „Poslyš, co ti povím, ty záludný elektronický skřítku! Porušilas první zákon robotů o nedotknutelnosti člověka. Ohrozilas svým prohnaným nápadem matčino zdraví. Víš, co to znamená?“ Nadechl se a dodal vypjatě: „Půjdeš do šrotu!“

S panenkou to pohnulo. Její řasy začaly kmitat jako kolibri křídla. „Vím, táti, jenže to, co si myslíš…“ Začala namítat, ale otec jí ani teď nedal domluvit. Nyní ho už jenom zajímalo, jak to vlastně zaonačila s tou druhou panenkou. Půjčovna přece nevydává kybernetické loutky jen tak beze všeho. Tím méně, když jde o dvojnici živého dítěte. Věděl, že na takto položenou otázku robot nemůže lhát.

„Vypracovala jsem doporučení a objednávku s požadavkem přizpůsobení na Alenčinu podobu podle přiložených fotografií,“ vysvětlovala Nána. Tohle mohlo souhlasit, poněvadž matka si svého času stěžovala, že se jí ztratily z alba některé Alenčiny fotografie, vesměs holografické. „To ovšem samo o sobě nemohlo stačit. Objednávku přece musí podepsat oba rodiče,“ pokračoval otec ve výslechu. Nána se nenechala prosit a klidně přiznala: „Napodobila jsem vaše podpisy, táti, ale měl bys vědět…“

„Nic víc už vědět nepotřebuju, drahá Nanynko! Teď už vím dost a je mi to jasné.“ Otec ani tentokrát nevyslechl panenku až do konce. „Chudák matka ti na tu tvou boudu skočila. Jsi spokojená?“ Aniž čekal na její odpověď dodal: „Nic naplat. Teď půjdu, spojím se s půjčovnou a celou záležitost jim oznámím.“

Stáli tam proti sobě, člověk a malý robot, dívali se jeden na druhého a nehýbali se. „Překombinovalas to, a tentokrát ti dám mat já, vychytralá panenko,“ prohlásil otec a pohnul se ke dveřím. V témže okamžiku loutka pokročila vpřed a pozvedla obě paže. On však uskočil a celou vahou se opřel do nejbližšího poplachového spínače. Nána znehybněla uprostřed čtvrtého kroku a rádiový majáček na střeše domu začal vysílat poplachový signál adresovaný první hlídce, která bude nablízku. Otci se teprve teď rozklepaly ruce. Díval se na nehybnou Nánu. Chtěla vůbec zaútočit, ptal se sám sebe v duchu. Co jiného, odpověděl si. Matky se při její slabé nervové soustavě mohla zbavit trikem, ale z tebe by musela nadělat sekanou, abys nepřekážel, ujišťoval se v duchu, poněvadž na něj začaly dotírat pochybnosti.

Od domovních dveří se ozval bzučák. Věci se daly do pohybu. Jsou tu pro Nánu, usoudil otec a pěkně zpovzdálí obešel obě nehybné loutky a zamířil do předsíně. Na prahu přešlapoval švihák v uniformě servisního oddílu mechaniků půjčovny elektronických hraček. V ruce svíral rukojeť kufříku s nástroji. Hrnul se bez pozdravu dovnitř. „Veďte mě!“ nařídil profesionálním tónem.

Zastavil se teprve v komoře nad sousoším dvou nehybných kybernetických panenek a tázavě se na pána domu zadíval. Ten stál mezi dveřmi, matčinu krajkovou zástěrku dosud na břichu. Vyhlížel komicky.

„Co se to u vás stalo tak hrozného, že jste použil poplachový spínač,“ otázal se promovaný švihák kousavě. Otec přešlápl z nohy na nohu. Tváří v tvář tomuto rozhodnému mladíkovi jaksi znejistěl. „Vlastně se mi nic nestalo,“ prostomyslně špitl a na vysvětlenou dodal: „Stačil jsem ji včas vypnout, jakmile zaútočila.“ Ukázal k Náně. Uniformovaný švihák si pána domu nevěřícně přeměřil. „Jste si jist, že zaútočila?“ utrousil mnohovýznamně a ušklíbl se. Pak odložil kufřík na podlahu a přistoupil k Náně. „Podle toho, jak stojí, soudím spíš na prosebné gesto,“ pronesl zasvěceně tím svým profesionálním tónem a posměšně dodal: „Kdyby opravdu zaútočila, nestačil byste, drahý pane, ani mrknout a byl by z vás prejt do jitrnic. „Víte…“ hlesl otec. Najednou nevěděl, jak ve stručnosti vysvětlit tomuhle zdravě drzému suverénovi všechny okolnosti, které ho vedly k přesvědčení, že na něj panenka zaútočila. Než si mohl rozmyslet, jak to říci, mladík se ozval suchým hlasem: „Děláte zbytečný rozruch. My tu nejsme, vážený pane, pro legraci. Za falešný poplach bych vás měl pokutovat.“ Otci poklesla ramena.

„Můžete své jednání nějak omluvit?“ dodal mechanik mírněji, ale tak, že tím ještě víc podepřel svou převahu nad domácím pánem opásaným krajkovou zástěrkou, který pojednou neměl daleko k tomu, aby se mu nezačala z toho, jak se situace zvrtla v jeho neprospěch, klepat kolena.

„To bylo tak.“ Otec začal schlíple a kostrbatě líčit sebevědomému mechanikovi, co se v jeho domácnosti dělo v posledních dnech, až po okamžik, kdy našel ve skříni na odložené šatstvo dceřinu kybernetickou dvojnici, a pak taky to, co mu řekla Nána těsně předtím, než zaútočila. Poslední slova jenom zašeptal, protože o tom, co říkal, už teď nebyl ani trochu přesvědčený.

„Moment! Vy mi chcete tvrdit, že by robot bez příkazu člověka zfalšoval nějaké doklady?“ tázal se konverzačním tónem mechanik. „Neříkám, že by to nedokázal, vždyť učí děti psát a jeho simulované psychomotorické funkce tím pádem musí být dokonalé. Falsa ovšem není schopen o své újmě vyrobit jednoduše proto, že jeho program obsahuje pro podobné případy blokádu.“ – „Vyznáte se, vážený, v kybernetice robotů?“ dodal pomalu a důrazně.

„Moc ne,“ přiznal otec.

„Škoda! Jinak byste totiž, věděl, že vaše Nána je na rozdíl od předchozích generací opatřena antiagresívní vazbou paměti a navíc, což předem vylučuje vaše závěry o jakýchsi intrikách, s jejichž pomocí měla dohnat Alenčinu matku k psychickému zhroucení, ona totiž má homeofilní senzory.“

„Co to prosím vás znamená?“ děsil se otec těch cizích termínů. „To znamená, že tento robot-dítě má zaprogramováno něco, co by se s jistou nadsázkou dalo nazývat láskou k člověku.“ Po krátké, ale významné pomlce zběžně dodal: „Nekalých záměrů vůči lidem by se mohl dopustit leda v havarijním stavu v jakémsi pominutí elektronických senzorů. Odborná literatura tento případ sice uvádí, ale v mé praxi se to dosud nestalo.“ Udělal ještě jednu pomlku, za níž do jeho hlasu vstoupilo zlověstné napětí. „Je tu ovšem navíc jedna eventualita. Kdyby totiž, řekněme ve vašem případě, Alenčina matka ohrožovala v psychogenním afektu své dítě, pak by pochopitelně Nána byla ve střehu a snad by…“ Maličko se zarazil. „Nicméně ani potom neútočí přímo, leč brání dítě zpravidla vlastním tělem. Pravda, mohlo by v takovém případě dojít k menší či větší újmě na zdraví vaší choti. Účel zde však oprávněně světí prostředky, jak jistě sám uznáte.“ Významně se zadíval na otce. Ten pouze pokýval hlavou. Pochopil, kam mechanik míří. „Nu, to bychom měli,“ odtušil strážce elektronického pořádku. Sehnul se pro kufřík a vykročil z komory. Cestou k domovním dveřím věcně utrousil: „Doufám, že už teď sám dobře víte, nakolik jste si zaměnil následek za příčinu.“ Rázně se zastavil a blahosklonně dodal: „Buďte rád, že vás nebudu pokutovat.“ Otec, který mu byl v patách, do něj při těch slovech nechtíc vrazil.

Všecko dohromady to pána domu dopálilo. Dostal neodolatelnou chuť toho nádivu pořádně zpražit. „Víte co, přítelíčku?!“ vyjel a hlas se mu začal třást. „Když je to tak, potom musím na svém obvinění trvat. Vím, moc se vám to nebude hodit do krámu, protože to není dobrá reklama pro vaši firmu, nicméně odneste si ty svoje loutky. Ať si celý případ rozlouskne příslušná komise. Co bych se namáhal s vysvětlováním jak a proč, tohle a ono. Máte, jestli se nemýlím, všechno do puntíku v jejich paměti. Přeberte si to, co tam najdete. Shledáte-li, že jsem udělal chybu, milerád zaplatím příslušnou pokutu. A teď sbohem!“ Pán domu se nad svou opovážlivostí docela rozklepal. Suverénního mechanika však ani potom nepřešla jeho blazeovaná nafoukanost. Ostentativně pokrčil širokými oprýmovanými rameny, obrátil se na podpatku a vydal se zpátky ke komoře.

„tatí!“ ozvala se v té chvíli Alenka. Stála najednou po jeho boku a tahala ho za krajkové cípy zástěry. Mladíka Alenčin hlásek zastavil. Obrátil se a upřel se zájmem na dítě zrak. „Nezlob! Za chvíli se ti budu věnovat,“ nabručeně odbývá otec dceru. Ta se však odbýt nenechá. „Táti, měla bych ti říct, že Nána za nic nemůže,“ vyhrkla malá provinilým hláskem a začala natahovat.

„Tomu ty, děvenko drahá, nerozumíš! Nechej nás teď hezky na pokoji. My tady máme s pánem důležité jednání.“ Otec je připraven holku vystrčit někam za dveře, ale poplachovým spínačem přivolaná návštěva jej zarazí. „Nebraňte jí, ať drobeček poví, co má na srdíčku.“ Alenka se nadechla a vyhrkla: „To já Náně poručila… tvůj podpis a to ostatní. Na ni se nemůžeš zlobit.“ – „Já nechci, aby Nána od nás musela pryč. Já ji nedám.“ Dítě bulí, ale jinak statečně překonává strach z výprasku. „Řekni mi ještě, broučku,“ oslovil Alenku prýmovaný host, snížil se do podřepu a vzal ji za ručičku, „čí to byl nápad, pořídit do domu panenku, která by se ti podobala?“ Dítě soustředěně pozoruje uplakanýma očičkama špičky svých bačkůrek a tichounce hlesne: „Můj.“ Mladý muž dřepící před dítětem na patách pomalu, pomaleji, než jak se otáčí Země kolem své osy, obrátí zrak na otce. Ten zoufale lapá po dechu a najednou vypadá, jako kdyby ho polili chladnou vodou. „Co tě to napadlo?“ utrhuje se rodič na dítě.

„Zbytečně na ni křičíte,“ pronesl oznamovacím tónem prýmovaný návštěvník. „Tím se nic nevyřeší. Děti mívají všelijaké nápady.“

„Jaký to mělo význam?“ ptá se táta dcery klidněji. „Abych měla koho poslat místo sebe, když mě máma volala…“

„Aby za tebe spala v postýlce a ty sis mezitím mohla s Nánou v komoře hrát, viď,“ doplnil otec Alenčinu výpověď tónem, jímž doznával, že spadla klec, že prýmovaný švihák měl pravdu. Obrátil se k němu s omluvným výrazem. Pojednou je všechno jinak, vzalo to kotrmelec, z obviňovatele je obratem ruky viník; kdyby si na celou záležitost posvítil hned, mohl tomu přijít na kloub dřív než z toho, co následovalo, dostala matka šok. Dítě vinit za to, že si vymyslelo ten nevinný, nicméně v konečných důsledcích strašný plán, by bylo hloupé. Nemínilo tu akci zlovolně. Nevědomky bývá každé dítě často i kruté v prosazování svých potřeb. Alenka je přímo posedlá svou Nánou a bránila po svém právo hrát si s ní. A že se hned nepřiznala? Žádné dítě se hned nepřizná, jakmile vytuší, že provedlo neplechu. Obvykle čeká, až to neodvolatelně praskne. „Tatí, můžu je zapnout?“ bylo slyšet z komory Alenčino volání. Otec se probírá ze svého zamyšlení. Zachytil pohled uniformovaného mechanika, který blahosklonným kývnutím uděloval svolení.

„Vlastně už můžeš,“ ozval se otec. Nespouštěl přitom oči se svého protějšku. Teprve teď byla klidnější chvíle, kdy si ho měl možnost lépe prohlédnout. Něco mu na něm bylo povědomého. Byli si nyní docela blízko. V nastalém tichu k otcovu sluchu zřetelně dolehl slabounký tikot a předení ocelových vnitřností umělého člověka.

„Ano, proč by nemohla,“ slyší pán domu promluvit svůj protějšek a už ví, že je to robot navlečený do prýmované uniformy mechanika půjčovny elektronických hraček. Teprve teď si uvědomil, že kdykoliv něco v půjčovně vyřizoval, vždycky ho obsluhovali roboti. Dolehlo to poznání k jeho mysli jako z veliké dálky. A z téže dálky k jeho uším náhle pronikl Alenčin vřískot. Krev v jeho žilách ztěžkla na roztavený kov. Po olověných nohách s nepředstavitelnou námahou, jako v těžkém snu klopýtá zpátky do chodby, odkud se křik ozývá. Od komory mu v ústrety peláší jeho dítě a ječí, jako kdyby ho na nože brali. Obě panenky jsou mu v patách a mávají vzduchem svými ocelovými ručičkami.

Ani neví jak, otec pojednou leží na podlaze, dítě na něm. Děsem mu zchromly údy. Marně se pokouší dosáhnout nejbližší poplachový spínač. Letmo zavadil pohledem o hlídkového robota, který stál v těsné blízkosti malého podlouhlého rumělkově červeného panelu na ultramarinově modré stěně, který nesl bílý nápis: POUŽIJTE V PŘÍPADĚ NAPADENÍ ROBOTEM – ZNEUŽITÍ SE TRESTÁ!

Plastiková maska umělého člověka byla chladně nehybná a bez výrazu. Netečně shlížel na pána domu a jeho dceru, jak oba bezmocně leží na podlaze. Kdyby stiskl spínač, který měl na dosah své ocelí vyztužené paže, vypnul by taky sám sebe, napadlo otce. Sevřel dítě co nejpevněji v náruči, připravený na všechno.

„Táto, nepřekážej, když si tady hrajeme!“ utrhuje se na něj skvrně, když popadlo dech. Vymanilo se mu z loktů, vzchopilo se na nožky a rozběhlo se do obýváku, pak jinými dveřmi zpátky do haly a zamířilo po schodišti do horního patra. Obě panenky jej s křikem dobíhaly.

Otec se namáhavě zvedl na nohy. Celý se ještě klepal z leknutí a pronikala jím zlost bez příčiny.

„Kolik obnáší ta pokuta, příteli,“ zeptal se robota-mechanika, který byl na odchodu. Stál už ve dveřích na ulici. Oceloplastikový člověk se obrátil. Pohled jeho optických senzorů utkvěl na pravičce pána domu, která se lehce opírala o poplachový spínač. Najednou měl skoro lidsky vystrašený výraz. „Varuji vás!“ vyhrkl. „Doplatíte na to. Nesmíte udělat nic nepředloženého. Nemůžete si už dovolit ani jediný chybný krok, jinak…“ překotně ze sebe chrlil, ale uprostřed poslední věty se zarazil.

„Jinak co?“ optal se pomalu muž v ženské krajkové zástěrce. Vychutnával draze vykoupenou převahu. Ale ne na dlouho. Strážce elektronického pořádku se pohnul zpátky do haly. Člověk nemeškal a přenesl váhu celého těla na pravou paži. Silueta v premované uniformě rázem uprostřed jakéhosi neurčitého posunku znehybněla. Ve stejném okamžiku dětský vřískot doléhající sem z horního patra zmlkl jako když utne. V celém domě zůstalo ticho, z něhož se jako jádro z pecky vyloupl kuckavý zvuk, který vzdáleně připomínal lidský smích. To bylo všechno, co otci zbylo z rozkoše pomsty, kterou si tak marnotratně dopřál. Co nevidět tu bude další hlídka a nastane vyšetřování.

Tu se na schodišti ozvaly lehké kroky. Otec sebou trhl. Jeho nervy byly okamžitě ve střehu. Poznal Alenku a uklidnil se. Loudavě sestupovala dolů do haly. Zkoumavě se na ni zadíval. Věděl dobře, jak jí musí být; vždyť si najednou neměla s kým hrát, a taky věděl, že ho neminou otázky, na které bude těžké odpovídat.

„Pojď k tátovi, dušinko!“ pokoušel se holčičku prozatím alespoň utěšit. Vztáhl k ní paže a sklonil se, aby ji vzal do náruče. Stvoření zůstalo stát na předposledním schodu. Upřeně se zadívalo otci do očí, pak se bleskově rozpřáhlo a několikrát za sebou v rychlém sledu ho udeřilo malou pěstičkou do temene hlavy. Tvrdá mužská lebka praskla jako skořápka kokosového ořechu.Pán domu udiveně vytřeštil zrak na umělého tvora, který se tolik podobal jeho dceři, a pak se bez hlesu svezl na podlahu. Zůstal ležet nepřirozeně zkroucený na koberci; a pod jeho rozpolcenou hlavou vykvétala veliká rudá nepravidelná skvrna jako nějaký bájný květ zla.

Sotva tělo pána domu žuchlo o podlahu, objevila se nahoře v patře nad schodištěm pravá Alenka. Nána stála vedle ní. Obě civěly na otcovo tělo ležící nehybně pod schodištěm. V tvářičce dítěte se zračilo potlačované zděšení. „Necháme tátu v nemocnici opravit,“ prohodila nakonec holčička s hranou veselostí a rozběhla se po ochozu, aby pokračovala v přerušené hře na honěnou. Obě mrkací panenky ji s křikem následovaly.

TŘETÍ ČÁST: HŘÍČKY, NÁPADY A INSPIRACE

NEPŘENECHALI BYSTE NÁPAD? Nedávno se mi dostala do rukou povídka Zbraň od Johna Christophera. Má následující děj: Skupina amerických politiků a vojenských potentátů je sezvána, aby se zúčastnila vyvrcholení supertajného projektu. Projekt je založen na prokázané schopnosti prekognice, čili předvídání budoucnosti. Médiem, nadaným touto zvláštní schopností, je desetiletý chlapec, kterého nejprve vyškolí v technickém kreslení a pak jej uvedou do transu s jediným úkolem: Má nahlédnout sto let do budoucnosti a nakreslit plánek nejdokonalejší zbraně, jaká bude v té době k dispozici. Šéf projektu se chvěje nedočkavostí. „Chápete… když to vyjde a my budeme mít tu zbraň už teď… Získáme konečně rozhodující vojenskou převahu…!“ Pokus se sice zdaří, leč s poněkud neočekávaným výsledkem. Chlapec v transu nahlédne sto let dopředu a svědomitě narýsuje nejdokonalejší zbraň, jaká se v té době bude na naší planetě vyskytovat. Luk. Po formální stránce tenhle příběh čerpá z anglosaské povídkářské tradice; patří k těm (zpravidla velmi krátkým) pracím, které jsou celé postaveny na pointě, soustředěné do závěrečné věty nebo dokonce jen do posledního slova. Autoři takových krátkých povídek si obvykle nemusí lámat hlavu důkladným prokreslováním svých hrdinů a prostředí. (Pokud se jim to i na tak malé ploše podaří, je to už jaksi nad plán; před takovým dílkem pak čtenář ochotně sejme pokrývku hlavy.) Hovoříme-li specificky o sci-fi, pak to jediné, co nesmí v krátké povídce chybět, je nový nápad. Z čistě formálního hlediska je lhostejné, zda je to nápad nesoucí morální poselství (jako v Christopherově povídce), či jen překvapující zábavná pointa, svědčící o autorově vynalézavosti. Může jít prakticky o cokoli: o nový technický fígl (gadget), o dosud neznámý typ mimozemské bytosti, o nový pohled na vztah mezi mužem a ženou, člověkem a robotem, o novou anekdotu na téma cestování v čase… Jenže: Vymyslete si dnes, po tolika tisících již napsaných příbězích, něco opravdu nového! O nápady ve sci-fi je prakticky stejná nouze jako kdysi o nové gagy v němé grotesce. A nechtěných plagiátů je v tomhle literárním druhu skoro stejná spousta jako v detektivkách. Upřímně řečeno, z té Christopherovy povídky, o níž jsem na začátku vyprávěl, jsem příliš velkou radost neměl. I když je napsána velice dobře. Dokonce jsem po jejím přečtení trošku zaskřípal zubama. Určitě jste už sami uhádli důvod: Ano, právě jsem se chystal napsat povídku s docela stejnou pointou! Jen místo luku jsem měl na mysli kamennou sekyrku… Poslyšte – nevíte náhodou o nějakém novém nápadu?

Miroslav Kostka

Miloš Kratochvíl

V RÁJI Č. 2

Pýrové stromy clonily celé nebe. Šli jsme opatrně, aby nás nepopálily dolů skloněné listy kopřiv, a pod nohama nám praskaly křehounké větvičky zakrnělých a neplodných rybízů. „Podívej, támhleto je asi ona“ Eva se přikrčila a ukazovala před sebe mezi dva a půl metru silné stonky pýru. „Nelhal jsem, co?“ Jen půlvteřinu obětovala na usmání a už prolézala lebedovým houštím k mýtině, na které stála nádherně košatá višeň. Nebyla zdaleka tak vysoká jako pýry a kopřivy všude kolem, ale vyjímala se mezi nimi jako drahokam uprostřed štěrku. Hustý porost zůstával od ní v uctivém odstupu, ani svlačcoví hadi na ni ze žádné strany neútočili, jen metrová, zdegenerovaná jabloňka se směla snad ze soucitu krčit v jejím stínu. Kyselé višně právě dozrávaly. Uprostřed zelených odstínů pýru, kopřiv a svlačce rubínové plody neskutečně zářily.

„Nelhal jsi,“ řekla Eva zaraženě a vděčně se ke mně přitiskla. Bylo nám krásně při pohledu na ten zázrak. „Nevěděla jsem, že existuje tak krásný strom.“

„Strom… Víš, to vlastně není strom.“

„Myslíš proto, že je o tolik krásnější než tyhle ostatní?“ ukázala na kopřivy a pýry.

„Ne, proto ne,“ pokrčil jsem rameny. „Vlastně teď už to snad strom je, ale původně to byl faunoflor.“

„Co je to?“

„Napůl rostlina a napůl živý organismus,“ řekl jsem a najednou jsem se lekl svých slov a hlavně jistoty, s jakou je pronáším. Kde se ta slova ve mně vzala? Jak jsem se to všechno o višni kyselce dozvěděl? Jsou to mé myšlenky? Přišel jsem na všechno sám, nebo jsem v sobě nechal nějaké cizí myšlenky zdomácnět? Jak vím, že to není lež, ale pravda…? Pochybnosti se ve mně tetelily jako horký vzduch nad rozpálenou zemí, ale to za nimi mělo přesto jakýsi pevný tvar. Jako když se něco pozapomenutého náhle vynoří z hlubin paměti. Ano, určitě to tak bylo. Docela určitě to tak bylo, ale já sám jsem něco takového do své paměti uložit nemohl! Kde se to tam tedy vzalo? Je možné dědit do paměti? Po kom? Je možné bez vlastní účasti zdědit nějaké poznání? Čí?

Cítil jsem, že to, co najednou vím, přišlo ze strašně veliké dálky.

„Je ti špatně?“ Eva se na mne ustaraně dívala a rukou mi mávla před očima, které jsem zřejmě nepřítomně třeštil. „Nic mi není,“ ujistil jsem ji rychle.

Upokojena se znovu dívala na višni před námi. A já o té višni věděl úplně všechno. Nevyrostla z hlíny této země.Jen jsem nevěděl, proč ji udělali pro tuhle zem na jiné zemi. Řekl jsem to tak Evě.

„Původně měla dva oběhové systémy. Jeden mízový s chlorofylem, druhý hemoglobinový.“

„Cože?“ vykulila oči. Ale pak snad i jí z jakési paměti došla myšlenka a dodala s naprostou samozřejmostí: „Ten strom tedy měl krev jako my.“

„Jistě.“

„Prosím tě, k čemu to bylo?“

„Zřejmě kvůli odolnosti,“ znal jsem bez zaváhání odpověď a dokonce i logický podpůrný argument: „Když má někdo zdvojený životní systém – je rostlinou a zároveň živou bytostí –, tak je to, jako kdyby měl dva životy.“

„Proto jsou tak sytě červené,“ ukázala na višně. „Proto přežily,“ řekl jsem, ale nevěděl jsem co. „Je to jediné ovoce, které nečerviví.“

„Jediné ovoce? Co je to ovoce?“

„Jablka, hrušky, švestky, třešně… Víc říct neumím.“ Byla to pro mne skutečně prázdná slova, za nimiž nestála žádná konkrétní představa.

„Neděláš si ze mne legraci?“ dívala se na mne pátravě. „To bych si nedovolil, miláčku,“ vzal jsem ji za ruku a šli jsme blíž ke kmenu višně. Chtěl jsem ji přitisknout k tomu silnému pni zády a políbit. Ale nedala se. Unikla mi rychlou, poplašenou křečí.

„Kdybych jí zlomila větev, krvácela by?“ bázlivě se podívala do koruny.

„Ne, z větví ne,“ snažil jsem se ji uklidnit. „Ale v těch kuličkách krev je. To vidím.“ Dívali jsme se vzhůru. Veliké, hladké višně nám visely nad hlavou. A vtom se zem zatřásla, v kmeni zapraštělo, větve se chytly jedna druhé, Eva vykřikla, jedna višně, ohromná a temná jako stará zaschlá krev se utrhla a spadla nám k nohám. „Podívej,“ zvedl jsem ji.Eva měla dlaněmi zakryté oči, ale zvědavost jí přece jen mezi ukazováky a prostředníky otevřela škvíry. „Je mrtvá?“

„Tady ten stonek,“ ukazoval jsem, „to je zdegenerovaná aorta, a ta pecka uvnitř… Víš, co to bylo, ta pecka uvnitř?“ Zavrtěla hlavou. „To bylo srdce.“

Odkryla si oči, zvrátila hlavu ke koruně a omámeně vzdychla: „Tolik srdcí…“

„Ale…“ chtěl jsem vysvětlovat dál. Zarazila mě, zamkla mi rty ukazováčkem a napjatě poslouchala ticho. „Neslyším je bouchat,“ zašeptala po chvíli zklamaně. „Už to nejsou srdce.“

„A pak i ta krev…“ napověděla nejistě, ale neodvážila se myšlenku dokončit.

„Už to není krev,“ řekl jsem za ni. „Je to jen voda s barvou krve.“

„A kdy se ta krev proměnila ve vodu?“ Chytil jsem silný kmen oběma rukama a opřel se do něj plnou silou.

„Ve chvíli, kdy takhle zůstala stát na jednom místě.“

„Proč zůstala stát?“

„Nevím.“

„Z pohodlnosti?“

„Možná.“

Opřel jsem se zády o kmen a pozoroval Evu, jak jí to sluší s hlavou zakloněnou k vrcholku koruny. Viděl jsem, že se zbavila posvátné hrůzy, kterou v ní ten podivný strom vyvolal, a těšil jsem se, až její pohled seskáče po větvích níž a ještě níž a naše oči se setkají. Užuž…

„Pozor!“ vykřikla polekaně a ukázala rukou nad mé rameno. Instinktivně jsem uskočil. Na nejnižší větvi visel obrovský chřestýš a chystal se zaútočit. Rozesmál jsem se. „Čeho ses tak lekla?“ chytil jsem ji kolem ramen. „Ani nevím, proč jsem tak bláznivě vykřikla,“ začervenala se a bylo jí divné, kde se v ní vzalo lekat se hada. Snažila se to zamluvit.

„Co je tohle za stromeček?“

„Jabloň,“ řekl jsem a zase mnou projela ta podivná pochybnost. Věděl jsem bůhvíproč, že se ten stromeček, který jsem nikdy neviděl, jmenuje jabloň.

„K čemu to je?“

„Už k ničemu.“

„Má nějaké plody?“

„Ne. Možná někdy měla, ale kdo ví,“ mávnul jsem nad trpasličím stromkem pohrdlivě rukou a obrátil se k višni. Ve slunci, které se drolilo mezi jejími listy, se mi na okamžik zdálo, že místo malých kyselek vidím žlutočervené plody, velké jako pěst, na kraťoučkých stopkách, takže vypadaly jako přilepené přímo k větvím. To není možné, takové plody na stromě přece nikdo nikdy neviděl! Protřel jsem si oči a strom byl zase plný rubínových višní.

„Ten had nedá pokoj. Pořád chce zaútočit,“ řekla nevzrušeně Eva.

Had se posunul po větvi blíž ke mně, hlavu držel nehybně a jen rozeklaný jazyk prozrazoval nedočkavost.“Tak si kousni, když jinak nedáš!“ natáhl jsem ruku proti hadově hlavě. Chvilku váhal a pak prudce zaútočil. Vystříkl do mne svůj jed. Bylo to legrační. Kolik v tom kousnutí bylo zděděné divokosti, kolik v něm bylo zděděné naděje a nenávisti, ale ty mě nemohly zabít ani ublížit, protože já – nevím po kom – zdědil odolnost na tolik jedů, které klidně mohu dýchat, jíst i pít, že ten hadí jed byl proti nim směšný. Čí to byl odkaz?

Eva se nesmála, připadala mi, nevím proč, polekaná, had vztyčil hlavu se zjevným uspokojením vítěze. Bylo to snad někdy jinak? Ale kdy? Vždyť přece není nic dál než paměť. Nebo snad je?

Chytila mě za ruku a odtáhla z hadova dosahu. „Vezmeš si mě?“ řekla pro mne naprosto bez souvislosti. „Jak tě to teď napadlo?“

„Vezmeš nebo ne?“ ptala se důrazněji. „To víš, že vezmu,“ přiznal jsem opravdu rád, ale znovu jsem se zeptal, proč to chce vědět právě teď. Pokrčila výmluvně rameny: „Pak se snad přestaneš předvádět.“

Nevěděl jsem, ale ona taky ne, co to může být, nějak se na světě předvádět. Přešli jsme to jediným krokem jednoho k druhému. Jak jsem ji líbal, zaklonila hlavu a měla místo panenek rubínové višně.

„Chceš?“ zeptal jsem se a natáhl ruku k nejbližší větvi nad námi.

„Smí se to?“ zarazila mě. „Kdo se moc ptá, moc se doví.“

„Že tady krademe…“ pomalu pustila mou ruku, aby na višně dosáhla. „Adame, aby někdo nepřišel a nevyhnal nás.“

„Kdo a kam?!“ zasmál jsem se a utrhl jsem višní plnou hrst. Hltavě jsme je jedli. Nevěděli jsme, jestli to, co nám stéká se rtů, je šťáva nebo krev.

Nevšiml jsem si zrezavělé tabulky na druhé straně stromu. Ale asi i kdybych uměl číst, nerozluštil bych, že je tam napsáno:

Netrhejte ovoce kolem cest, obsahuje prudce jedovaté zplodiny z výfukových plynů! A taky jsem netušil, že tudy někdy vedla cesta.

Miroslav Kostka

A PROČ NE TŘEBA TIX?!

Dvě molekuly erbia! Nic víc nechci, po ničem jiném netoužím. Dvě malinké molekuly erbia, to je všechno. A pak uvidí. Zatím ještě nemyslím, necítím, nejednám. Zatím jsem jenom věc, taková, jakou mě chtějí mít oni. Obyčejný neškodný roztok, na kterém si mohou nadělat peníze, protože dokáže vyčistit skoro všechny skvrny. Říkají mi Tetraco. Kupujte Tetraco! Tetraco čistí lépe, protože čistí biologicky! Tetraco do každé domácnosti – kupujte

TETRACO!!!

Jsou to blázni. Ubozí, nevědomí blázni. Co oni vědí o hmotě, o životě? Nic, skoro nic. Odloupli sotva nejvrchnější slupku tajemství, se svými teoriemi, elektronovými mikroskopy a počítači. Našli bábušku a myslí si, že spolkli všechnu moudrost. Cha! Uvnitř bábušky sedí další bábuška. A v té další. A v další zase další. A další. A další. Kdyby věděli, kolik jich je! Kdyby věděli, jak dlouho ještě budou muset hledat – nikdy by se neodvážili vůbec začít. Nevědí nic a přitom riskují, strašně riskují. Dá se to říci také obráceně: riskují a nevědí o tom. Oni si myslí, že drží vše v rukou. Cha! A ještě jednou cha! Starou belu drží. Drží čerta za ocas. Tetraco čistí nejlépe, kupujte TETRACO! Dejte mi dvě molekuly erbia, mizerné dvě molekuly a já vám ukážu, jak čistím. Jak to tady dovedu vyčistit.

Vůbec netuší, kde je nebezpečí. Hlídají si jaderný výzkum, fantazírují o myslících počítačích. Kdo by pomyslil na nějaký čisticí prostředek, že? Nebo na obyčejný kousek železa, upnutý do kovosoustruhu a číhající na svůj vytoužený kmitočet a teplotu? Na dětskou stavebnici, s trpělivou zákeřností očekávající jediný ze všech existujících šroubků, který uzavře nový kvalitativní okruh? Kdo by myslel na takové hlouposti, že?

Co oni vědí o konstelaci? Nic. Spoléhají se na počet pravděpodobnosti a na bláhovou víru, že konstelace, která dala vzniknout jim samým, je jedinou možnou variantou toho, čemu říkají život. Ach ano, počet pravděpodobnosti je zatím skutečně v jejich službách. Pozor: zatím! Protože právě on se nakonec obrátí proti nim.Nevěříte. Nevěřte, nehádám se. Jsem přece čisticí prostředek Tetraco, pouhá věc, která vám slouží. Nemyslím, nejednám – to vše je pouze latentně uložená možnost v mém nitru. Pravděpodobnost, že bych se dočkal kompletní formy, příznivé konstelace je tak mizivá, že můžete klidně spát. Řádově 10-11. Počet pravděpodobnosti je na vaší straně. Jenže i na mé holenkové! I na mé. Jednou se vyčerpají všechny ostatní možnosti, ať jich je sebevíc. A potom přijde ta nejméně pravděpodobná, ta moje. To říká jasně a neúprosně počet pravděpodobnosti, váš počet pravděpodobnosti. Jednou korejské dítě, hrající si se stavebnicí, připojí ke své hračce šroubek, který zatím plní jakousi bezvýznamnou funkci daleko v México City. Jednou se sejdou nepravděpodobná teplota s nesmyslným kmitočtem na obrobku irského kovosoustružníka. Nebo někde jinde a jindy. Jednou dostanu své dvě molekuly erbia. A pak… PAK BUDE PRO MNE VAŠE ZEMĚKOULE MALÁ!

Miroslav Kostka

KONTAKT NA VÝŠI

Miliardy let odpočíval Registrátor Gama 109 nečinně zavěšen do prostoru. Miliardy let ne-zvlnila jeho detekční okruhy jediná vibrace, jediný záchvěv vyšší inteligence. V okruhu jeho vnímání se rozsvěcely a zhasínaly hvězdy, tvořily a rozpadaly se planety, vznikal a zanikal život, který nedosáhl vyšších forem. Registrátor to vše netečně sledoval, bez zájmu a bez vzrušení, připraven na jediný okamžik, kdy jeho existence dojde naplnění.

Celý vesmír byl poset Registrátory různých typů. Některé obhospodařovaly jen jednu galaxii nebo dokonce jen jediný hvězdný systém, jiné byly schopny zabírat celé konglomerace. Gama 109 věděl, že jeho konstrukce prošla dlouhým vývojem, odpovídajícím vývoji a potřebám Tvůrců. Kdesi ve vesmíru ještě živořily prapůvodní typy, Mechanické Registrátory, zmítající se každou chvíli vzrušenými impulsy, o něž již Tvůrci dávno ztratili zájem. Mechanické Registrátory čerpaly energii ještě z hvězd a plýtvaly jí na zachycení každého umělého tělesa a každého artikulovaného radiového signálu. V prehistorické době, kdy se Tvůrci ještě zajímali o tvory ve stadiu atomového a předatomového věku, prožívaly MR svou konjunkturu. Nyní už jejich signály nikdo nepřijímal, vzrušovaly se samoúčelně a naprázdno, pozvolna vyčerpávaly své zdroje a odumíraly jeden za druhým. Stávalo se také, že některé MR z nedostatku zpětné vazby zešílely a vzbouřily se. V takových případech byly schopny natropit zmatek v celém okruhu nižších systémů a Tvůrci proto neváhali proti nim zakročit. Gama 109 věděl, že i on bude jednou překonán vývojem a že i jej možná zhasne Likvidační oddíl. Tato chvíle byla však ještě daleko. Byly tu přece ještě Registrátory dalších typů, mladší než MR,a přesto už také nekonečně zastaralé. Tvůrci jim dali jméno Aradany, podle mýtického boha, jenž kdysi prý stvořil vesmír a život. Aradany registrovaly primitivní civilizace, jimž se podařilo ovládnout hmotu, energii a gravitaci; měly to štěstí, že jejich signály ještě zajímaly několik vědeckých pracovišť. Přesto však informace Aradanů už dávno nebyly využívány k přímému styku s nedokonalými představiteli vesmírné fauny. Vývojový rozdíl byl stále tak velký a nepřeklenutelný, že by setkání nemohlo přinést prospěch žádné ze stran a pro nižší formu by patrně bylo smrtelným šokem. A i když Tvůrci byli již dávno schopni přehazovat hvězdy z místa na místo, stále ještě neradi zasahovali tam, kde si vesmír a vývoj mohly poradit samy.

Gama 109 věděl, že stojí zatím na samém vrcholku. Společně s dalšími miliardami Registrátorů svého kmene reprezentoval úroveň, dosaženou samotnými Tvůrci, a proto hodnou jejich zájmu. Spodní práh jeho citlivosti čněl vysoko nad primitivními vzruchy, neznepokojován šumem nukleonických a gravitačních kalvárií, vyvolávaných embryonálními civilizacemi. Byl prvním typem Registrátoru, který byl schopen vnímat inteligenci nezprostředkovaně, nezávisle na jejích vnějších projevech. V okamžiku, kdy intelekt dostoupí určité výše – a tuto mez určili Tvůrci sami podle sebe – udeří do citlivých okruhů Registrátoru a rozezní je zprávou, že Tvůrci nejsou ve vesmíru sami.

Tento okamžik konečně nadešel. Receptory Gamy 109 se rozechvěly dlouho očekávanou slastí. Celý jeho organismus se napnul a zkoncentroval na jediný úkol: zaměřit tu vytouženou neznámou civilizaci, jejíž inteligence se v jeho útrobách začíná poměřovat s intelektem Tvůrců.

Jediným šlehnutím ohmatal Registrátor prostor a začal své vnímání spouštět do hloubi vymezené oblasti. Určil galaxii i hvězdný systém, musel se však ponořit ještě více. Konečně nalezl zdroj – šlo o planetární formu života, jež se vyvinula na třetí planetě onoho nenápadného systému. Gama 109 v nulovém čase prozkoumal své paměťové obvody. Z této soustavy ještě nikdy nedošla žádná informace ani stařičkému Aradanu, který tu odpočíval odnepaměti. Kupodivu zde (na planetě nejbližší hvězdě) vegetoval také dosud skomírající Mechanický Registrátor z předhistorické doby a jeho křeče svědčily o tom, že na Třetí planetě existuje primitivní civilizace kdesi na začátku atomového věku. Ale ta Gamu 109 nezajímala. Nasál zhluboka do sebe hlas té inteligence, která ho zavolala, a radostně za ní sestoupil do oceánu. Tam se setkali a Gama 109 odeslal zprávu. Potom se uvolnil a dal se Jim k dispozici. Inteligence delfínů jím prošla a ve stejné bilióntině sekundy se vlila uprostřed vesmíru do vstřícného poselství Tvůrců. Kontakt začal.

Miroslav Kostka

ACH LEO, LEO

Rakousko, Linec, babí léto ve druhé polovině září. Dr. Leo Rubinstein, ředitel malé, ale dobře vedené galerie, věnoval nejdříve kyselý pohled mocnářovu portrétu na stěně a pak se znovu ponořil do svého diáře. Pracovní den se pomalu chýlil ke konci, všechny povinnosti, uložené a zapsané k dnešnímu datu, byly už splněny. Zbývala ta poslední, nejmrzutější. „Odeslat zprávu odmítnutým.“ Tři slova, uzavírající odstaveček energickým rukopisem učiněných poznámek, byla podivně rozháraná; už když je psal, cítil zřejmě nepříjemnost úkolu, k němuž ho zavazovala. Jenže povinnost je povinnost. „Grétičko, můžeme?“

Sekretářka vsunula papír do stroje a přikývla. Dr. Leo Rubinstein si představil v duchu obrazy, které se právě chystal odmítnout, a hrůza z těch mazanic mu kupodivu dodala sílu. Třeba ten rádoby-krajinář, bože, jak si takový člověk dokáže troufnout… Začal diktovat. „Vážený pane, s hlubokou lítostí Vám musím oznámit, že obrazy, které jste nám nabídl k vystavení, nemůžeme přijmout. Vaše práce se nám sice opravdu líbily, avšak vzhledem k charakteru naší výstavy, jež… hmm… jež je… svým způsobem… tedy…“ Zarazil se a sekretářka k němu pobaveně vzhlédla. „Ten člověk musí malovat opravdu hrozně, pane doktore… když ani nevíte, jak mu to šetrně napsat.“Zasmál se a zároveň rozzlobil sám na sebe. „Máte pravdu, Grétičko. Víte co? Dejte tam nový papír – nebudeme se s tím trápit a naservírujeme mu to po lopatě. Koneckonců, právě tím mu můžeme nejlépe prospět. Tak tedy: Vážený pane, sděluji Vám, že obrazy, jež jste naší galerii nabídl, nehodláme vystavovat. Jejich úroveň totiž svědčí o naprostém nedostatku talentu. Snad mi budete mít mou otevřenost za zlé, ale opravdu se domnívám, že jakékoliv další úsilí na tomto poli by bylo z Vaší strany jen mrháním časem a energií. Doporučuji Vám proto, abyste se pokusil nalézt uplatnění v některé jiné oblasti a přeji Vám v tom mnoho úspěchů. S úctou… Ukažte, Grétičko, ať to podepíšu.“

Sekretářka vytáhla papír ze stroje. „Nezdá se vám, pane doktore, že… no, že je to pro změnu trošku moc tvrdé? Ten mladík.-..“

„… je naprostý packal, Grétičko,“ přerušil ji rázně Leo Rubinstein. „Kdybyste viděla ty mazanice, musela byste se mnou souhlasit. Pro mne za mne, ať to ten člověk… počkejte… ach ano, Adolf Hitler se jmenuje, ať to ten Hitler zkusí třeba v politice, třeba to ještě někam dotáhne. Ale v malířství by mohl natropit jedině škodu.“

Miroslav Kostka

… ET IMPERA

Je-li Kovalevičova planeta neobydlená, mění to podstatně situaci.“

„V jakém smyslu? Mimochodem, mluvme raději o Apwallu 43, ano?!“

„o to se s vámi nebudu přít. Rozhodující je, že Lidé na této planetě přistáli první.“ Apwall se uchechtl. „Chcete říci, že jste tu přistál vy.“Člověku zajiskřilo v očích. „Mohu vám ukázat své plné moci. Každý registrátor I. třídy je oprávněn převzít do pozemského držení neobydlená kosmická tělesa. Zastupuji přímo Řídící radu.“

Horní polovina Apwallova těla téměř zprůsvitněla a dolní výrazně ztmavěla. Člověk si vzpomněl na spory teoretiků o tom, zda přelévání rosolovitého obsahu tohoto organismu souvisí s jeho emocionálními stavy či zda je naopak průvodním znakem racionálních pochodů. Byl téměř přesvědčen o správnosti první domněnky. Myšlenky, které nyní Apwall vysílal do jeho mozku, dorážely tvrdě a pánovitě. „Blábolíte absurdní nesmysly. Vaše plné moci a pověření mne vůbec nezajímají – nezajímají vlastně nikoho ve vesmíru Pozemská Řídící rada se zesměšňuje; vydává pokyny, které nikdo nebere vážně.“

„Pravděpodobně neumíte počítat do šedesáti pěti,“ namítl Člověk. „Nebo jste natolik špatně informován, že jste nikdy neslyšel o SSKZ?“

„Systém Světů Kolonizovaných Zemí, že? Komická hrstka planet obývaných polointeligentními tvory, které se snažíte vydávat za galaktickou federaci. Jedině díky nezájmu Apwallu byly až dosud ve vašem dočasném držení – i to se však brzy změní. K devatenácti z těchto planet se blíží naše výsadky-o tom snad víte?“

„Samozřejmě. Budou náležitě uvítány. Stejně jako tomu bylo na Akreonu, Zalevi II a na planetě Fermi. Stojí-li Apwall o dalších devatenáct lekcí, má je mít.“ V Apwallově organismu došlo k dalšímu přelivu tekutiny spojenému s barevnou proměnou. Člověk nenápadně vsunul ruku do kombinézy a pevně stisknul pažbu malorážového dezintegrátoru. Očekávaný útok však ještě nepřišel. Apwall si zřejmě nebyl jist výsledkem eventuálního střetnutí a dosud věřil, že se mu podaří protivníka zastrašit. „Vaše arogance je poměřitelná jedině s vaší naivitou,“ odtušil. „Nechte svou zbraň na pokoji – bylo by pro mne maličkostí zařídit, abyste ji obrátil sám proti sobě.“

„Hypnóza?“ zasmál se trochu nervózně Člověk. „Račte být sto let za opicemi, vážený. Od dob prvních seznámení s vaší roztomilou rasou neuděláme ve vesmíru ani krok bez ochranné clony. Mimochodem, kdepak jste nechal své kamarády?“

„Mohl bych vám položit stejnou otázku,“ odpověděl Apwall. „Nejspíš byste naši situaci měl nazvat bojem muže proti muži. Pokud by ovšem Apwallové rozlišovali pohlaví.“

„Nemám náladu na vtipy,“ řekl Člověk podrážděně. „Věc je jasná – kliďte se odsud. Počínaje dneškem se Kovalevičova planeta nachází pod ochranou Země.“

„Chcete chránit neobydlené skály?“

„Chráníme každý prostor, kam lze přenést život. Pozemský život, pochopitelně. Předpokládám, že na tomto místě bude vybudována předsunutá vojenská pozice proti nájezdům rosolovitých červů, které příroda omylem obdařila degenerovanou inteligencí. Dávám vám třicet vteřin na opuštění planety!“ Apwall zaváhal. Ano, není pochyb o tom, že tato planeta je ideálním místem pro strategickou vojenskou základnu – jenže to nebudou žádní dvounožci, kdo ji zde umístí, ale hrdý národ Apwallu. Nejdříve je však třeba vypořádat se s tímto namyšleným exemplářem Člověka, i když to bude stát více energie, než je pro osamělého průzkumníka únosné vydávat. Byl si vědom, že jej čeká mnoho dní a snad i měsíců bezmocného čekání na pomoc – a je také možné, že Sběratelé se spásonosnými plniči dorazí pozdě. Přesto však nebylo vyhnutí; ten naproti, Člověk, mohl každou vteřinu vytáhnout svůj dezintegrátor. Apwall se zkoncentroval k úderu.

K souboji však již nedošlo. Člověk náhle zakolísal… a také Apwall překvapeně pocítil, jak se pod ním propadá půda. Stačil ještě vyslat chvějící se svazek polekaných vzruchů, volajících o pomoc celý vesmír – dvounožec proti němu ve stejném okamžiku zoufale vykřikl – konec však zastihl oba, Ap-walla i Člověka, se stejně neúprosnou rychlostí. Skála, na níž stáli, se sotva postřehnutelným mrknutím otevřela a opět zavřela – a pak na čtvrté planetě Černého Hepaidu zavládlo ticho. A jenom ten, kdo rozumí řeči vítězné horniny, by dokázal uslyšet hlasy.

„Toto není Kovalevičova planeta.“

„Ne, není. A není to ani Apwall 43.“

„Chachachacha.“

„Neměli bychom je navštívit?!“

„Docela jistě. Určitě. Ale koho nejdřív?“

„Apwall!“

„Zemi!“

„Obě najednou!!!“

Kosmickým prostorem prolétla nová vlna burácivě tichého smíchu. Čtvrtá planeta Černého Hepaidu se rozdělila na dvě poloviny a ty se jako odražené gumové míče rozletěly opačnými směry. Přibližně ve stejném okamžiku se výsadky z válečných lodí hrdého národa Apwallu střetly s první obrannou linií devatenácti planet Systému Světů Kolonizovaných Zemí. Slunce se nudilo.

Ondřej Neff

PROČ FILEMON A BAUCIS NEZŮSTALI SPOLU NA VĚKY

Filemon miloval Baucis a Baucis milovala Filemona. Filemonova něha pomáhala Baucidě překonávat smutek a když Filemona přepadly někdy pochybnosti, oddanost Baucis byla mu spolehlivou oporou. Doplňovali jeden druhého, až docela splynuli. Když někdo před nimi hovořil o krásách lásky, příliš mu nerozuměli: pro ně byl život s láskou totožný a nebyli schopni se podivovat svému, citu o nic víc, než třeba dýchání nebo trávicímu procesu. Čas plynul, stříbřil jim vlasy, nachyloval záda a psal jim do tváří nesmazatelné vzkazy, kterým rozuměli jenom oni. Avšak jednoho dne Filemon shledal ke svému překvapení, že oddanost Baucidina ho už otravuje a utekl s jakousi mladicí, povoláním prodavačkou v bufetu. Protože ale mu přece jenom bylo Baucidy líto, poslal za sebe náhradu.

Byl to robot, samozřejmě jménem Filemon, který měl jednoznačně určený program: milovat Baucis něžně a věrně a navěky. V jeho obvodech byla zakleta veškerá osobnost živé předlohy, a co víc, byla upravena tak, aby odpovídala ideálním představám Baucis.

Baucis byla nemile překvapena, když se jednoho večera domů dostavil místo manžela robot, ale láska kybernetického Filemona byla tak pronikavá a tak vroucí, že stařenka si zvykla a brzy zapomněla, že konejšivá slůvka před usnutím, jež doléhají k jejímu sluchu, nevycházejí z úst lidské bytosti, nýbrž z plastikových orgánů stroje.

Léta plynula dál v obapolné shodě, až jednou se chudák stará Baucis udělala do vdovce pana Tomáška, ajznboňáka na penzi, a kybernetického Filemona opustila. Ale také ji zavazovaly krásné roky, prožité po druhově boku, a aby Filemonovi nebylo smutno, poslala za sebe kybernetickou Baucis. A tak láska Filemona a Baucis přetrvala v krystalických sup-raatomárních obvodech kybernetických inteligencí a byla to láska tak ideální, že jména Filemona a Baucis přešla do báje-sloví a stala se symbolem manželského štěstí. Filemon a Baucis žili spolu skromně v chudičkém betonovém bunkru, někde za humny radioaktivních hřbitovů. Nikdo je neohrožoval a ani dost dobře nemohl: když například jednoho dne přiběhla vzteklá liška a kousla Baucis do nohy, vylomila si zub a vrčíc odběhla pokousat někoho jiného. Ale to nebránilo Filemonovi, aby si dělal starosti: „Neublížila ti ta potvůrka, Baucis?“

„Neměj strach, Filemone, titanový plech hned tak nějaká lištička neprokousne.“

„Nevím, nevím, jestli bych ti neměl nožku přejet autogenem, pro všechny případy,“ řekl Filemon a Baucis mu odpověděla zvonivým smíchem, potěšena i dojata jeho starostlivostí. Když potom poměry na zeměkouli byly neudržitelné a lidstvo se stěhovalo do marťanských pustin, které v tu dobu byly podstatně přívětivější než to, co bylo doma, vzalo sebou všechno, co by mohlo být na Martu užitečné, včetně rezavých podkov a starých kolovratů, protože jeden nikdy neví. Filemona a Baucis ovšem na Zemi lidé nechali: co na Martu s automaty, vybavenými tak nepraktickým programem? Filemon a Baucis tedy na Zemi osaměli, ale nevadilo jim to, protože, jak víme, milovali jeden druhého velice. Přešlo několik, dokonce mnoho ledových dob, pětihory vystřídaly šestihory, poté sedmihory a osmihory. Kolem Filemona a Baucidy defilovaly nové živočišné druhy, některé dokonce intelignetní. Už dávno nesedávali před svým bunkrem, protože beton se rozpadl ani ne po deseti tisících let a navíc ono místo bylo nyní osm kilometrů pod hladinou moře: sedali jen tak, podobni omšelým balvanům a šeptali si něžná slůvka: „Miluješ mě, Baucis?“

„Ovšem… a ty, Filemone…?“

„Však víš!“Někdy Baucis stonala a Filemon ji trpělivě ošetřoval, nahrazoval krystalické bloky novými, jež pěstoval ve svém malém mikroprocesorovém stimulátoru. Nikdy se bez něho nikam nevydal, a nosil ho stále ve své chudičké mošničce. A když zase Filemona zkrušily neduhy, postarala se o něho Baucis, nekonečně trpělivá ve své péči.

Ledových dob přibývalo, až nakonec se celá země pokryla ledem a Slunce rudlo. Ty tam byly nové živočišné druhy. Na ojedinělých kamenech (a také na Filemonových zádech, což byla příčina Baucidina chichotání a dobromyslného žertování) udržely se jakési sporé lišejníky zrzavé barvy a také v průrvách mezi mořskými krami sebou občas něco zamrskalo. Starým milencům to ale nevadilo. Už dávno Filemon narubal uran, šikovně z něho udělal atomové palivo a byla to zásobička tak pěkná, že nebylo třeba se obávat nepřízně zimy. A tak žili Filemon a Baucis, připraveni zůstat spolu na věky, jak jim ukládal program. Jenže k tomu nakonec nedošlo: Jednoho dne se totiž něco se Sluncem stalo, jako by v něm cosi luplo a ono, potvora, začalo růst a svítit, až se starým manželům po miliónech let stáhly irisové clony zornic až na doraz. Nebylo to nic platné, záře sílila a sílila a pak se stala ta nehoda. Oni totiž Filemon a Baucis, když se vzájemně léčili, přece jenom trochu práci fušovali a spoje, ačkoli byly pájeny s láskou, nebyly tak precizní, jak by měly být. Dokud Slunce sláblo a sláblo, nic nevadilo, že elektronická síť je chatrnější a chatrnější: však také klesal energetický příkon, dodávaný slunečními bateriemi. Ale teď, když se Slunce měnilo v nov, sluneční baterie jely zase na plné pecky, uvnitř kybernetických mozků začala vířit nebývalá energie, Filemon a Baucis vyskočili jako zamlada, v pětihorách, vrhli se jeden druhému kolem krku a vášnivě se líbali. To už celá hmota planety Merkur byla pohlcena novem a Venuše začala tát. V té chvíli energie bylo na chatrné kybernety příliš mnoho a oba najednou trefil šlak.

Je pravda, že o minutu později by oba stejně shořeli a změnili se v prahmotu a právě tehdy by se naplnil jejich program, neboť až v té chvíli je možno uznat, že skončil věk planety. Jenže ta minuta jim chybí a sebeshovívavější pozorovatel jim nemůže uznat, že splnili, co jim bylo nařízeno. 1 když, spravedlivě uváženo, vydrželi to spolu tak dlouho, že to alespoň trochu zaslouží naší úcty.

Miroslav Kostka

OMYL

Už se rozednívalo, ale noční můra nemizela, přetrvávala… Kdesi na začátku všeho, co se docent Koláček občas tvrdošíjně a marně pokoušel sám sobě vysvětlovat jako pouhý zlý sen, bylo drásavé táhlé vytí, vycházející z desítek tisíců psích hrdel – nesourodý, disharmonický zvuk, jednolitý jen ve svém podivném zoufalství a prořezávající se tmavým tichem spícího města kamsi ven, do všech světových stran. Na jih, na východ, na sever, na západ. A vzhůru.

Byla tu ovšem také Vyhláška. Docent Koláček se marně snažil vybavit si, co vlastně bylo prvotní: Vyhláška nebo vytí? Při náhodných setkáních s architektem Málkem se někdy pokoušeli tu otázku vyřešit, zpravidla však byli oba odvlečeni dřív, než stačili uspořádat a porovnat své vzpomínky. Málek ostatně naposledy tvrdil, že na odpovědi vlastně nezáleží – to prý jen on, Koláček, se nedokáže zbavit svých starých pedantických návyků a trápí se zbytečnostmi. „Zbytečnost?“ volal pak Koláček rozhořčeně za vzdalujícím se architektem. „Souslednost příčiny a následku není žádná zbytečnost, vážený pane – na té stojí celý vesmír!“ Jenže Málek už ho nemohl slyšet a nešťastný docent si vysloužil – vskutku zbytečně! – jen několik ostrých švihnutí.

Z Málka se stal flegmatik. Vypadá jako starý apatický buldok, napadlo docenta Koláčka. Pokusil se trochu povyskočit, aby si z matné okenní tabule připomněl alespoň přibližně svou vlastní podobu, ale znovu se přesvědčil, že se snaží o nemožné. Vyčerpán námahou a nezdarem usedl na zem a opět se ponořil do přemítavého vzpomínání. Uplynul od té strašlivé noci opravdu pouze rok? Všechno se za ten čas tolik změnilo. Nejen Málek…

KDYSI – poznali se krátce po docentově odchodu do penze, architekt byl tou dobou v důchodu už celé tři roky – ano, tehdy se Koláček upřímně obdivoval (hmm… pravda, trochu uštěpačně projevované) vitalitě svého nového známého. Tím spíš, že sám se cítil zpočátku úplně vykolejený. „Změnit způsob života není žádná hračka,“ ušklíbal se tenkrát Málek steskům novopečeného penzisty. „Zvláště když byl člověk až donedávna velkým pánem… jako třeba vy v tom vašem ústavu, viďte?“

Hájil se. „Promiňte, pane architekte, ale o to přece vůbec nejde. Nebo… alespoň ne hlavně o to. Nejvíc mi vadí, že se cítím najednou tak sám. Já vím, byl jsem přece sám už předtím – jenže dokud jsem měl pořád co dělat, nestačil jsem si to vlastně uvědomit. Až teď… Cožpak vy… necítíte, že… Vy mě přece musíte pochopit – pokud vím, nemáte taky nikoho?“

„Mám Alberta,“ namítl architekt s úsměvem. „Alberta?“

Ukázalo se, že Albert je tříletý airdale. („Airdale?“ zeptal se docent hloupě, když Málek vyslovil poprvé to neznámé slovo, „to je nějaké letadlo?“) Pes.

„Měl byste si taky nějakého opatřit, pane docente. Uvidíte, že vám bude hned veseleji.“

Uposlechl tehdy té rady. Stvoření, které se mu podařilo poměrně levně získat, nemělo ovšem rodokmen a první pohled na ně inspiroval architekta k napůl útrpné, napůl sarkastické přednášce z kynologie. Bobeš – jak se docent rozhodl zvíře pojmenovat – si však kupodivu dobře rozuměl s ušlechtilým Málkovým Albertem a přátelství obou psů nakonec rozhodlo i o sblížení jejich pánů. Od té doby chodili na procházky ve čtyřech.

MĚL TENKRÁT architekt pravdu? Koláček se usilovně pokoušel vcítit do vlastní minulosti (přestože věděl, že z filozofického hlediska je to nemožné), vybavit si ztracený pocit klidné, vyrovnané pohody… Bylo mu s Bobšem (alespoň v myšlenkách ho nazýval pořád stejně) skutečně veseleji? Nebo to byl všechno jenom klam, iluze klidu, zrádná a zákeřná předehra ďábelského dramatu?

Snažil se nevnímat zvuky probouzejícího se domu a nemyslet na nevyhnutelný průběh nastávajícího dne. Ano, rána byla nejhorší, Málek si může třeba stokrát tvrdit, že tohle je pouze subjektivní pocit, on přece – Zarazil se, překvapen novou myšlenkou. Co když se mýlí? Co jestli se Málek vůbec nezměnil a to, co on pokládá za apatii, je v architektově případě projev vlastnosti mnohem pozitivnější… schopnosti vyrovnat se vnitřně s každou situací, byť byla sebetěžší, sebevíc ponižující… Bože, zamrazilo docenta, je-li to pravda… je-li to skutečné možné… proč to nedokážu i já?! Proč?!

BOBEŠ byl (býval?) špinavě hnědý voříšek, povahy spíše roztěkané než přítulné – směšné, věčně umolousané psisko, neustále zápasící o každý decimetr vodítka navíc. Bylo prakticky nemožné udržet ho čistého déle než hodinu, ale Koláček, jemuž osud nikdy nedopřál potěšení koupat vlastní děti, nalezl v sisyfovském boji o psovu hygienu jakousi zvláštní radost a neúnavně ho drhl večer co večer. Při procházkách v parku mu k Málkově nemalému pobavení domlouval důtklivými slovy, jimiž byl zvyklý hovořit k posluchačům prvního ročníku na své bývalé katedře. Z výchovných prostředků se omezoval pouze na odměny a fyzického trestu použil jen v jediném případě, když Bobeš, spíše z nerozumu než ze zlé vůle, nepatrně pokousal a hodně vystrašil devítiletou holčičku, zvyklou až dosud beztrestně házet písek do očí všem čtyřnohým tvorům. Po výprasku tehdy samozřejmě následovala přednáška o toleranci, s níž je třeba ignorovat hloupé počínání lidských mláďat; protože si však docent Koláček nebyl srozumitelností svého výkladu zcela jist, nepouštěl od té doby raději Bobše v parku z vodítka.

Málek, který si ostatně cenil více chytrých psů než hloupých lidí, se pokusil zasvětit svého přítele alespoň do základů kynologie; vnutil mu několik knížek a snažil se docenta přesvědčit, aby si předplatil odborný časopis. Jenže Koláčkův zájem o psy, byť i velice živý, se projevoval poněkud laičtější formou. Místo listování v kynologických příručkách četl raději beletrii, věnovanou příběhům čtyřnohých hrdinů (čímž se mu s padesátiletým zpožděním podařilo objevit Jacka Londona) … a brzy zjistil, že také v široké paletě denního tisku existuje několik novin, v nichž si lze téměř v každém čísle přečíst něco o psech. Nebo proti psům.

„PUŠTÍKU!“

Docent Koláček sebou trhl. Z domu vyšel Charl, následován Gerardem-Bobšem. Pomalu vstal a pozdravil. „Dobře jitro, Charle. Dobré jitro, Gerarde.“ Gerard-Bobeš nevlídně uštěkl. Charl přikývl, přistoupil k docentovi a pohlédl mu do nevyspalých zapadlých očí.“Nevypadáš dobře, Puštíku. Zase jsi polovičku noci probděl a vzpomínal na staré časy? Kolikrát jsem ti už říkal, že nemáš sedět na zemi, co?!“

Docent Koláček odvrátil pohled. „Já… byl jsem celou noc uvnitř, opravdu. To až teď ráno…“

„Ráno!“ Charl zakroutil hlavou. „Zrovna když je zem orosená a člověk se nejsnadněji nachladí. Chceš zase dostat zápal plic?“

Koláček mlčel; Charl si znechuceně odfrkl, uvolnil zámek na řetězu a kývl směrem k domu. „Běž si udělat snídani. Až se najíš – hmm, málem bych zapomněl. Mám pro tebe mrzutou zprávu, Puštíku.“

Koláčkovi se sevřelo hrdlo. „Jakou… zprávu?“

„Jestli se nemýlím, tak ses dost kamarádil s tím… no, jak se jmenuje?“

„Mál– promiňte, chci říci Les… Myslíte Lesa, Charle?“

„Jo, toho. Tak abys věděl, Albert se stěhuje a bere Lesa s sebou, pryč. Jestli chceš –“

„Málek jde pryč? Kam jde – a proč?!“

„Les, Puštíku! Les! Zapomínáš se a navíc mi skáčeš do řeči. Ano, Les půjde s Albertem do jiného města. A jestli od tebe ještě jednou uslyším slovo proč…“ Docent Koláček sklopil pohled. „Promiňte, Charle,“ omluvil se. „Zapomněl jsem.“

„Zapomínáš příliš často. Chceš ještě vidět Lesa?“

„Ano. Prosím.“

„Dobrá, zajdeme tam po snídani.“

„Děkuji, Charle.“

„Poděkuj Gerardovi – chce se rozloučit s Albertem.“

„Děkuji, Gerarde.“

„Vrrrr…“

NEŽ SE ZAČAL docent Koláček více zajímat o psy, neměl ani potuchy o tom, kolika lidem jejich přítomnost ve městě vadí. Dokonce ani když šlápl do… no ano, byl roztržitý a tak se mu to stávalo dost často… ani tehdy ho nikdy nenapadlo obrátit svůj hněv proti čtyřnohým původcům zlomyslných hromádek. Nyní však s překvapením zjistil, že pro mnohé z jeho spoluobčanů ‚psí problém‘ nejen existuje, ale že je dokonce předmětem jejich rozhořčených příspěvků ve čtenářských rubrikách denního tisku. Autoři těchto dopisů zpravidla nešetřili silnými výrazy a dávali jednoznačně najevo, že každého štěkajícího tvora považují za veřejného nepřítele číslo jedna. Majitelé psů – pokud výjimečně dostali na stránkách novin slovo – byli jasně v defenzivě. Jejich odpovědi byly tištěny příznačným nonpareillem.

„Nechápu, proč jim ti pejskové tolik vadí?“ divil se docent. (Tehdy ještě netušil, že za čtrnáct dní dojde ke konfliktu mezi Bobšem a nezvedenou holčičkou.) „Všechny ty řeči o ohrožování veřejnosti a o roznášení nemocí mi připadají trochu přemrštěné.“

„Copak nevidíte, že jde o organizovanou kampaň?“ ušklíbl se Málek. „Všimněte si dobře! Nejdřív vždycky vyjde pět šest čtenářských dopisů, potom redakční komentář, opírající se o ‚hlas naší veřejnosti‘, potom další dopisy a další komentář, tentokrát o něco rezolutnější, no a nakonec…“

„Co nakonec?“

Architekt pokrčil rameny. „Nevím. Ale ty dopisy a články vždycky končí výzvou úřadům.“

„Myslíte, že…“

„Říkám vám že nevím. Ale vsadil bych se – Alberte, fuj!

Necháš pána! Alberte, slyšíš – k noze, ty hlupáku!“

„VZPOMÍNÁTE, pane architekte?“ Měli přibližně čtvrthodinku na to, aby se rozloučili; obřadně předávali jeden druhému cigaretu, kterou jim Charl pro tuto příležitost velkomyslně povolil. Málek zamračeně pomrkával zarudlými víčky; ukázalo se, že je přece jen schopen dojetí, avšak projevená slabost jej vzápětí popudila nejen na sebe samého, ale i na svět vůbec.

„Zda si vzpomínám?“ opáčil nerudně. „A na co, prosím vás? Vzpomínání nemá žádnou cenu… to jsem vám přece už řekl. Pokud chceme dál žít, máme jedinou možnost: udělat si tlustou čáru. Všechno, co bylo před ní – nebylo. Chápete? Nikdy to neexistovalo. Je jenom přítomnost, ve které vy račte být Puštík a já Les, je vám to jasné? Oni tak přece žili celá tisíciletí… tak proč bychom to nezvládli taky my? Za takových čtyřicet, padesát generací nám nejspíš naroste parádní oháňka… Ale to pro nás taky nebude nic nového, viďte? Už jsme ji jednou měli…“

„Víte…,“ docent Koláček vtáhl do sebe kouř a opatrně předal cigaretu Málkovi. „Už si ji můžete nechat, pane architekte. Já… Rád bych na něco přišel, rozumějte mi prosím. Považuji za velice důležité zjistit, kde jsme vlastně udělali tu základní chybu. Kdybychom se dopátrali –“

„Kdyby jsou chyby,“ přerušil ho architekt pohrdavým odfrknutím. Pečlivě típnul oharek a ukryl zbytek cigarety do vnitřní drážky obojku. „Vy se stále ještě považujete za vědce, Puštíku… Ale ve vědě přece žádné kdyby neplatí, tolik si pamatuju. Ostatně, i kdyby se nám to podařilo, jak říkáte… kdybychom se skutečně dopátrali toho zatraceného prapůvodního omylu – k čemu by nám to vlastně bylo?!“ Docent Koláček se zarazil. „No přece… zjistili bychom pravdu, chápete… a snad… někdy příště…“

„Žádné příště už nebude,“ vyštěkl podrážděně Málek. „Vám to pořád ještě nedošlo?!“

„Tedy…“ docent Koláček si odkašlal. „Hmm. Před chvílí, pane architekte, než jste mě přerušil… Chtěl jsem se vás zeptat, zda si pamatujete na jeden náš rozhovor. Vzpomínáte si – bylo to krátce předtím, než to všechno začalo. Říkal jste tenkrát, že –“

„Tenkrát!“ vybuchl architekt. Zrudl v obličeji; docent Koláček si překvapeně uvědomil, že takhle rozčileného ještě Málka nezažil. „Tehdy!“ vykřikoval. „Předtím! Prázdná slova – ale vy se jich nezbavíte, viďte? Tak dobrá, jak si přejete, vážený – já vám to tedy řeknu: Byli jsme slepí, tenkrát, tehdy a předtím. Vy, já, všichni. Byli jsme zatracení, slepí blázni, tak je to. A nic jiného než to, co nás potkalo, jsme si nezasloužili!“

„Vy myslíte – kvůli té Vyhlášce?“

VYHLÁŠKA! VYHLÁŠKA! VYHLÁŠ –… situace, která si vynucuje radikální řešení… U vědomí… drtivá většina obyvatel… a proto!

… městská rada… zejména… do tří dnů, počínaje dneškem… bez výjimky… všichni psi… opustit město!… doufáme… i když… vyskytne po vypršení lhůty… bez milosti… utracen!

… rovněž… nezodpovědní majitelé… vážnost situace… trestní postih…… věříme, že… loyální… zákon… pořádek…

… MATKY… slunce… děti… bezstarostný smích…

VYTÍ. Táhlé, drásavé volání, vycházející z desítek tisíců psích hrdel. Dogy. Buldoci. Vlčáci. Pinčlové a chrti. Voříšci a teriéři.

Bernardýni a kolie. Ohaři, špicové, ratlíci. Jezevčíci…

Kňučení, vrčení, štěkání…

VYTÍ…

Zlý sen: Nesourodý, disharmonický zvuk, jednolitý jen ve svém podivném zoufalství a prořezávající se tmavým tichem spícího města kamsi ven, do všech světových stran. Na jih, na východ, na sever, na západ. A vzhůru.

Ano, nejdříve byla Vyhláška. Určitě. A teprve potom…

MĚSTO se probouzelo. Zneklidnělé, udivené, rozzlobené, Budete zticha, potvory?! Sakra, co tomu říkáte – chovají se, jako by tušili… Ticho! Rozumíte?! Ticho! Řemenem na vás! Poslyšte, vážený, koukejte hned té svojí bestii zavřít hubu –nebo nebudeme čekat už ani ty tři dny. Počkejte ráno! Ráno…

„NEZACHOVALI jsme se k nim hezky, viďte, pane architekte.“

„Hezky, docente? Řekl jste hezky?!“

RÁNO obsadili město Charlové. Jejich rakety se tu objevily jako duchové, nikdo je neviděl blížit se, přistávat… Najednou byly na všech křižovatkách, ve všech ulicích, na všech náměstích. Desítky, stovky, tisíce stříbřitých budek, z nichž jeden za druhým vystupovali – psi. Odpor byl krátký, kratičký…

Byli velcí a černí a holí, měli vypoulené zelené oči a rozpláclé čenichy, dovedli mluvit a střílet a poroučet a ještě mnoho dalších věcí… Teprve o několik dní později jim lidé, kteří jejich vpád přežili, začali říkat tak, jak se nazývali sami: Charlové. V překladu to prý znamenalo: Páni… Se svými pozemskými příbuznými se domluvili ještě snadněji než s lidmi.

„Pozemští Charlíci jsou sice méně vyspělí, ale proto jste s nimi ještě nemuseli zacházet tak surově,“ říkali. „Chápete, že jsme je museli zachránit,“ říkali. „Budeme vás soudit – přísně, ale spravedlivě,“ říkali. „Suďte nás milosrdně,“ prosili lidé. (Zatvrzelí jedinci – tedy hrdinové – z jejich řad jaksi vymizeli už v prvních hodinách po přistání.) Vrhali úpěnlivé pohledy na své důvěrně známé chlupaté spoluobyvatele a dovolávali se jejich (pochybné) pozemské solidarity. „Buďte shovívaví…“ Docent Koláček se na svůj proces pamatoval jen velmi matně. Bobešovo rozčilené štěkání… káravý hlas Charla-soudce… Odbylo se to všechno rychle. „Máčel jste našeho bratříka proti jeho vůli v chladné vodě…“

„Při jisté příležitosti jste ho bez vážného důvodu ztýral…“

„Nazýval jste ho urážlivým jménem…“

„A proto…“

„Návrh stěžovatele na nejvyšší trest se nicméně zamítá; místo toho budete svěřen do jeho péče. Váš pán si přeje, abyste ho oslovoval Gerarde. A vy se ode dneška jmenujete Puštík, rozumíte? Přelíčení je skončeno. Gerarde. můžete si Puštíka odvést. No tak, Puštíku, na co čekáš? Nerozuměl jsi rozkazu?“

„MĚLI JSME je utratit, vážený docente! Utratit, víte? Dávno před Vyhláškou!“ Utratit?

„Sbohem, Lesi“ pravil smutně docent Koláček. „Měl jste pravdu – existuje jedině přítomnost… ta, kterou jsme si zasloužili. Nemluvte nahlas… a nerozumně… Mohl by vás zaslechnout Charl. Sbohem.“

Několik okamžiků mlčeli a potom je odváděli – Gerard a Albert. Každého na opačnou stranu.

„Počkejte,“ zastavil je klidný, téměř laskavý hlas Charla. „Vy dva – už se zřejmě neuvidíte. Řekli jste si opravdu všechno?“

„Pane docente!“ vykřikl Málek. „Neměl jsem pravdu. Vzpomínejte na mě – prosím vás. Já taky… chci… vzpomínat.“ Docent Koláček se naposledy vzepjal na vodítku. „Víte, v čem byl ten náš základní omyl, Lesi? Jak jste říkal – byli jsme slepí. Celá ta tisíciletí jsme si mysleli… naivně, bláhově jsme věřili, že vyjí na Měsíc!“

Les táhle a zoufale zaskučel. Charl se zasmál. Puštík odevzdaně pohlédl na svého pána a bez ohlédnutí za ním vykročil na cestu k domovu.

Lubomír Macháček

PLODY NEZNÁMÉ ODRŮDY

To jablko mi nedává spát, chlapče, – řekl jako král z pohádky, který zatoužil po peru ptáka Ohniváka. – Jde o Laxton’s Superb, Lobo, anebo Cherry Cox? Reneta ovšem není tak kulovitá. Už jsem si koupil i dalekohled… – zavrtěl bezmocně hlavou. – Kdyby neměl psa, podíval bych se sám… zvláštní jablko, zvláštní. Tvar nemá ani ploše kulovitý, ani oválný, letnicely jsou zcela potlačené… – Strýc vzdychl, vyndal z kastrůlku vajíčka a zeptal se: – Budou ti stačit tři? Někdy si říkám, že ten tvar je absolutní… koule, chápeš? Jablko-koule. Slupka je hladká, matně lesklá, bez nejmenšího hrbolku. Kdepak strupovitost! Koupils mně ten perosin? – obrátil se konečně ke mně. Seděl jsem u stolu a kručelo mi v žaludku. Už týden jsme hospodařili spolu. Měl jsem prázdniny, škola mi začínala až v říjnu a našim dovolená skončila. Přemluvili mne, abych tu se strýcem zůstal, na zimu ho zase vezmem domů a do jara se všechno spraví. Kdepak nechat ho samotného ve vsi. A kdyby něco, hned zavolej, táta sedne do auta a za pár minut je tam. Samozřejmě jsem instrukce našich utajil, kdyby se strýc něco dopídil, urazí se. Jak mohl někdo pochybovat o jeho sadařských schopnostech!

Stavení jsme koupili před lety. Nebyla to žádná venkovská chalupa, střechu už podebíral vítr, v utrženém žlabu na severní straně kvetlo drobení rozpraskaných tašek. Strýc Tomáš byl vyučený tesař, vyznal se však i v zedničině. Prohlédl střešní vazbu, zmáčkl dva tři červotoče, prstem přejel zvlhlou zeď, ale nakonec se zeptal stejně na něco jiného:

– Kolikpak mají ti stařečkové v zahradě let?

Majitel pokrčil rameny, nevěděl. Strýce nezajímala pevnost krovů, oken, plíseň na zdech, strýce zajímaly stromy.

– Tomáši, měl bys to zvážit, – nabádal ho otec, – celou chalupu snad nebudem podřezávat.

– Jsou to moje peníze, – rozumoval strýc. Všem nám bylo jasné, že se už rozhodl. Hned prvního večera, který měl být jakousi oslavou nově nabytého jmění, nám sdělil, co už jsme dávno tušili: z pralesa vybuduje sad!

ZAHRADOU se začal zabývat ještě dřív než omítkou. V dubnu stačil přeroubovat tři stromy jonathanů, pokácel a spálil švestky napadené šárkou, udělal postřik proti sviluškám. Podařilo se mu z pozemku vypudit i hryzce. Lidé chodili kolem a zajímali se: Jak jste to, člověče, dokázal? Strýc se usmíval a tajuplně krčil rameny.

Když kvetly stromy, bral mne za rameno. – Není to zázrak? Jabloň je vůbec nejkrásnější květina, která existuje… Na podzim téměř všechna jablka rozdal, ale sklízet je musel sám. Za tři roky dal sad do pořádku tak, jak slíbil. Doufali jsme, že se konečně vrhne na chalupu, natře rámy oken, upraví štít. Strýc však nasměroval pozornost k sousedovi. Ten totiž také pěstoval jabloň, kupodivu jenom jednu, zato však ji hýčkal jako malé dítě, pravidelně kolem ní kypřil zem, každé ráno ji zaléval konví, a přitom si povídal. S kým, to jsme nepoznali. Možná sám se sebou, možná se svým psem Leonem, protože nikdo jiný na zahradě nebyl.

– Až na tu jabloň, – uvažoval strýc pokaždé stejným způsobem. Řekl to i teď, právě v okamžiku, kdy jsem zjistil, že se mu vajíčka nepovedla a uvařil je natvrdo. – S tou si Hadovka povídá, – zašeptal, jako by mne chtěl ujistit, že za vším vězí čáry.

– Příště vařím já, – vzal jsem mu kastrůlek z rukou. Zatvářil se uraženě, ale věděl jsem, že ho teď pálí úplně něco jiného.

– Nenecháme se přece vodit za nos. Mně se o tom jablku už zdá, samozřejmě, tebe zajímají vajíčka, – rozčiloval se. – Povídám, tohle jablko není odtud. Cítíš tu podivnou vůni? Ono snad ani nevisí na stopce, to jablko leží na větvičce, ale jak, když je kulaté? Všiml sis toho, chlapče?

– Strýčku, Kolumbus také postavil vajíčko na špičku. Nebylo radno žertovat, strýc měl plná ústa síry, žloutek se mu převaloval mezi zuby, oči metaly blesky. Šel jsem si raději udělat sifon, rozlil do sklenic šťávu a oba jsme se napili. Potom jsme vyšli na zahradu. Mezi stromy se plížilo ticho, říjnové slunce padalo za obzor jako poraněný pták, za plotem se míhala postava souseda. Kropil teď stromy i večer. Téměř celé jeho tělo se ztrácelo ve vysoké trávě. Opodál seděl boxer Leon, z tlamy mu kapaly sliny, koukal na jablka a olizoval se.

– Pomáhej pánbu. Zalíváte, zalíváte? – zahlaholil strýc. Stařík za plotem položil konev a narovnal se. Z gumáků mu trčely tenké, šlachovité nohy, na nichž vlály neforemné trenýrky.

– Jednou nedostane napít a už se urazí.

– Ale vždyť v noci pršelo.

– Opravdu? – zarazil se soused. – Pořád by jenom pila.

– Ten je ještě větší blázen než ty, – zašeptal jsem Tomášovi do ucha. Neslyšel. Měl teď v merku souseda, takhle hovorného ho ještě nezažil. Starci se blížili k plotu. Kde byla strýcova ironie, uražená ješitnost, pohrdání?

– Taky sadař? – prostrčil laťovím plotu pravici.

– Mám jenom jeden strom, ale starostí nad hlavu. Někdy si říkám, že už se vším skoncuju, jenomže mi to nedá.

– A co byste na stará kolena dělal? Snad nechcete zůstat sám?

– Sám?

– Myslím jako bez práce. Soused pokýval hlavou, už rozumí, trochu se pousmál, samozřejmě, že pracovat musí. Náhle se jeho tvář zachmuřila. Prsty, které dosud v bezděčném tiku prosívaly vzduch, se zastavily a on se opřel rukama o plot.– Je vám snad něco? – lekl se strýc. Stařík zvedl oči.

– Taky se vždycky těšíte, až dozrají? Nemůžu se dočkat. Jsou jako moje děti, – roztesknil se.

– Letos bude pěkná úroda. I ta citlivka Coxova reneta si plůdky udržela. Jenom Starking je drobný…

– Říkáte Starking? – opakoval soused, jako by jméno odrůdy slyšel poprvé.

– Co vy to vlastně pěstujete? Hadovka pokrčil rameny a špitl:

– To kdybych já věděl.

– Sousede, – nadýchl se strýc jako ke zpovědi, – prodejte mi roub. Schovávám si támhle v rohu podnože, kdybyste chtěl, vypěstuju vám takových stromů třeba deset.

Stařík se pustil plotu, rty mu rozčilením zfialověly. Zavrtěl rezolutně hlavou a pak řekl:

– Nevypěstujete! – Rychle se otočil a odcházel. V půli cesty k domku se zastavil. – Ten strom to bolí, – zakřičel ještě a už se neobrátil. Boxer za plotem se zlostně rozštěkal. Strýc mávl rukou a konečně se na mě podíval.

– Diletant je to, doopravdy diletant.

DRUHÝ DEN jsme vyrazili na houby. Úlovek nebyl špatný: několik křemenáčů, tři hříbky a půl tašky masáků. Mohli jsme přinést ještě víc, jenomže strýc neměl stání.

– Jablka hned po ránu očesal, – vybafl na mne, když jsme se vraceli.

– Je doba sklizně, – opáčil jsem co nejklidněji. I mně však v té chvíli zatrnulo.

– Pes strašně kňučel, vzbudilo mě to. Koukám, co se děje, a on… V těch holínkách vypadá jako komár. Posloucháš mě vůbec? – zavrčel a vrazil mi tašku s houbami do ruky. – Jak na něho myslím, nic se mi nedaří. – Zasmál jsem se. Jednu chvíli jsem strýce podezříval, že se vrací do dětských let, že pátrá po záhadě hlavolamu. Ale včera jsem přece sám zažil onu podivnou atmosféru, kterou soused svou přítomností vyvolal. Cosi tajemného vyzařovalo z jeho chování, zvrácená láska ke stromu, který hýčkal v náručí, připomínala fetišismus.

– Měli bychom odjet domů, – řekl jsem. – Stejně musím v pondělí do školy a ty tu sám zůstat nemůžeš. Naši tě čekají. Strýc si znovu odplivl a přidal do kroku. Tvář měl jako bodlák, člověk by se o ni popíchal.

– Jedno jablko mu z kapsy vypadlo a pes po něm okamžitě skočil.

– Hraje si.

– Tenhle raťafák si nehraje, ten kouše. Měl jsi vidět Hadovku. Vypadl z holínek a hned měl v ruce bejkovec.

– A dál?

– Nic. Odnesl si jablka do krechtu, zalil strom, psa uvázal k boudě a šel po svých.

Zbytek cesty jsme mlčeli. Táhlo k poledni. Babky se přehrabovaly v hlíně, vybíraly zapomenuté brambory, pole zela prázdnotou, sem tam se objevil kouř z ohníčku, visel nad zemí jako pavučina. Strýc na můj návrh neodpověděl, do města se mu zřejmě nechtělo, měl své představy, a ty bych mu sotva vymluvil.

ODPOLEDNE jsme přehazovali kompost, pod třešní byl naštěstí chládek, před dusnem nás však stejně nechránil. Připadalo mi, že děláme zbytečnou práci, soused se na zahradě neobjevil a kromě toho nebyla zemina ještě zcela zetlelá, takže většina kompostu zůstala před prohazovačkou.

– Dojdeš do města pro pomologii, – řekl najednou strýc, vyndal z kapsy peněženku, vytáhl stovku a obřadně mi ji strčil do ruky. Souhlasil jsem, ale dal jsem si podmínku: zítra určitě odjedeme.

Na nic jsem se raději neptal, hlavou mi blesklo, co si ještě navymýšlí.

Prý poslední vydání: Sosenka-Ptáčník. A mám také zavítat do antikvariátu, abych se podíval po starých publikacích. Jako by nevěděl, že v tomhle městě žádný antikvariát není. Tomáš měl tvrdou hlavu, a aniž by se zeptal, předem vyloučil, že může jít o překonanou krajovou odrůdu, o kterou moderní ovocnář už dávno nemá zájem. V knížkách asi tenhle rébus netkvěl.

Prodavačka za pultem se mile usmívala. Kupodivu o nás věděla, vyptávala se, jak se nám tu líbí, co dělá strýc a jestli zůstaneme přes zimu.

– Nemáme naštípaná polínka, paní, a uhlí na příděl nedostaneme, protože to je rekreační domek.

– No ovšem, rekreační, – přitakala roztomile, jako by si právě teď něco ujasnila. – A čím posloužím? Pomologii, říkáte…– Sosenka-Ptáčník, – upřesnil jsem přání.

Prodavačka mne chytla za ruku a ztlumila hlas. – Něco vám prozradím. O ten váš dům se nikdo nikdy moc nestaral. Každý z něho utíkal. Až vy, vy jste ho docela zvelebili.

– Copak my, to náš strýc, – položil jsem na pult stovku. Prodavačka vyndala knížku z výkladní skříně a podala mi ji. Nechal jsem si ji raději zabalit.

Strýce jsem zastihl u plotu. Domlouval se s Leonem, na první pohled však bylo zřejmé, že se jim společnou řeč dosud nepodařilo nalézt. Zbytek odpoledně jsme prospali.

ZATÍMCO jsem se pod pumpou probíral ze spánku, strýc už čile hopkal po domě. Potom si sedl k pomologii a začal energicky tlustospisem listovat, pátraje po zázračné odrůdě. Biologické vlastnosti stromů, podnože, zóny úrodnosti k pěstování jabloní, habitus stromu… všechny zdlouhavé výklady prolétl tryskem, zato se zastavil u obrázků. Vybral si odrůdy málo rozšířené a starší, ale ani jedna se s Tomášovou představou neshodovala. Začal znovu a popořádku. Nahlížel jsem strýcovi přes rameno a točila se mi z toho hlava. Možná z té jeho šílené touhy objevit něco, co už dávno objevil druhý, možná ze zápachu prosakujícího z hrnce na plotně, který připomínal pach dějícího masa.

– Chceš Leona otrávit? – začal jsem z jiného konce.

– Jenom se trochu prospí, okoštuj.

– Sám jsem se ještě neprobral. A cos do toho namíchal? – Alchymistický výraz Tomášovy tváře mi napověděl, že by svůj recept neprozradil ani na mučidlech.

Vyšel jsem na čerstvý vzduch, abych obhlédl rajón. Temné nebe se mi rozevřelo nad hlavou jako pánský deštník. Znovu jsem obešel zahradu, jen tak, nenápadně, potřeboval jsem si vrýt do paměti všechny nejschůdnější ústupové cesty. Jak tenhle výlet asi skončí?

Dostal jsem horečku, tenký komáří bzukot mne pronásledoval na každém kroku. A k tomu ta opojná vůně, vůně ze sousedovy zahrady.

I na strýce padla tíseň. Broukal si, broukal, ale falešně. Ani večeře nám příliš nechutnala. Nakonec jsme hráli karty a potom mi strýc vysvětlil svůj plán. Už prý má v plotě uvolněné tyčky, s Leonem všechno dohodl, napije se lektvaru dobrovolně. A pokud se týká jablek, stačí donést jen jedno, nebude-li už žádné na stromě, půjdeš do krechtu. Tam určitě na nějaké narazíš… Pak následovaly připomínky. Stravoval jsem je statečně, průzkum terénu zvládl strýc perfektně, i strategie ušla. Uspat Leona nebyl špatný nápad, jablko snad také nějaké seženu a co se bude dít dál, mě nezajímalo. Prostě ho přinesu a ráno pojedeme domů. Na nalinkovaném papíře vypadá všechno precizně a jednoduše.

V jednu hodinu po půlnoci jsme vyrazili. Drobně pršelo. Leon se dlouho neukazoval, hvízdat na něj byla sebevražda. Museli jsme lektvar znovu ohřát, pach bylo cítit hned. Pes přiběhl celý urousaný, a když nápoj chlemtal, spokojeně vrtěl ohonem. Pak se mu zamotaly nohy a sekl sebou do trávy.

– A jakej jsi byl šampión, – poplácal ho rozradostněný strýc po hřbetě. Potom mne polaskal stejným způsobem jako Leona. Divný pocit, chodit po cizí zahradě. Představoval jsem si souseda s brokovnicí v ruce, jeho bledý obličej, neklidné oči, ruce, které prosívají vzduch. Ještě že bylo zataženo. I pod temnou oblohou se rýsoval na zemi zřetelný stín jabloně bez plodů. Obešel jsem strom několikrát dokola, nohy v sandálech mi ujížděly, nejraději bych si je zul a hodil zpátky. Vysoká tráva mi bránila v rozhledu, znovu jsem kousek po kousíčku obhlížel pod stromem.

– Máš? – zaslechl jsem netrpělivý hlas.

– Nic tady není.

– Tak aspoň ulom větev.

– Vzal bych celý strom, ale zapomněl jsem si motyčku, – uklidňoval jsem strýce.

– Běž do krechtu, možná že jsou tam.

Tu cestu navíc jsme si nedomluvili, byla první vážnější komplikací. Kolik jich ještě přijde? Nejraději bych se vrátil, ale věděl jsem, že Tomáš by šel hledat jablka sám. Krecht byl o dobrých dvacet metrů blíž ke stavení. Jak se tam dostanu, do té díry v zemi?

Vyšlapanou cestu jsem nenašel, dlouhé stvoly mne šimraly po nohou a lepily se na kůži. Najednou jsem si uvědomil, že čím víc se blížím krechtu, tím silnější je podivný pískot, dovádějící mne jako radar k touženému cíli. Připravil jsem si svítilnu. Stál jsem najednou u poklopu a bál se vejít. V petlici vězel zastrčený šroub. Opatrně jsem ho uvolnil a víko zvedl. Pískot náhle utichl. Dřepěl jsem nad otvorem, nejistý a bezmocný jako člověk, který se poprvé chystá ke krádeži. Když slezu dolů, budu v pasti. Několik krůčků tam a několik zpátky mělo rozhodnout o osudu naší výpravy. Strýc už mi opět fandil, ještě mne prozradí.

Rozhodl jsem se, ale sestupoval jsem opatrně a pomalu. Světlem baterky jsem opisoval půlkruh, prostor sklípku se zužoval, čpavé vlhko se mi usadilo v krku. Rozklepal jsem se zimou. Najdu jablko a vypadnu. Zajel jsem rukou do regálů, ale nahmatal jsem jen prázdné díry, jako by tu po jablkách, dříve uložených, zbyly jen prázdné důlky. Hledal jsem rychle, překotně, pak jsem do něčeho kopl, kuš, ty mrcho jedna, myslel jsem na kočku, k uším se mi však donesl krátký, ostrý svistot. A víc už nic, jen ticho a oboustranné vyčkávání. Shýbl jsem se dolů, téměř k zemi. To, čeho jsem se dotkl, se mi do dlaní nevešlo. Podle vůně jablko, podle tvaru koule. Co je to za nesmysl!

Těžký hlas, který se mi vznášel nad hlavou, mne polekal jako černá můra, přestože se smál.

– Věděl jsem, že přijdete. Ty, nebo tvůj strýc! – U otvoru stál soused. Patrně otočil vypínačem, protože ve sklípku se rozsvítilo.

– Chtěl jsem se podívat na jablko, – řekl jsem téměř nepřítomně. Krev se mi nahrnula do obličeje, ale oči, oči jsem nechal upřené na něm.

– Jen se podívej, – opáčil chlácholivě. Pohlédl jsem znovu do regálů polic, po jablkách zůstaly jen neurovnané důlky z polystyrénu, jako by si v nich každý z plodů chtěl začít vytvářet svůj životní prostor, ale už se nestačil zabydlit, protože musel čelit novému, pro jeho existenci vážnějšímu nebezpečí. Ani římská čísla, vyražená na plechových, zrezlých visačkách, kterými byly vyznačeny jednotlivé ročníky plodů, jsem nepřehlédl. Na každém patře trůnil jenom jeden plod. Proto jsem ve tmě nenahmatal vůbec nic. S narůstajícím stářím se jablka zakulacovala a zvětšovala a ta nejstarší a největší měla tak tenké slupky, že by se daly prosvítit jako živá tkáň rentgenovými paprsky.

– Vypínač je u stropu, nemohl jsi ho najít, he, – dodal samozřejmě soused. – Příště už budeš vědět, kam máš sáhnout. – Žertování ho nepouštělo, nevím proč, ale na dálku přes plot mi připadal nebezpečný. Teď se na mě culil jako poďobaný měsíček, psí oči, masité rty, odstálé blanité uši připomínající netopýří křídla. Roztomilý dědoušek, ještě že u sebe neměl bejkovec. – Říkal jsem si, tady bude nejlepší příležitost k seznámení, – dodal a pravačkou pohladil onu obrovskou kouli.

– To je opravdu jablko!

– Jablko? – řekl jsem šeptem, i když se mi chtělo křičet na celé kolo. – Ale my jsme dva! – vyhrkl jsem nesmyslně.

– Já vím, strýc čeká za plotem. To bude legrace, až mu budeš vypravovat… – řekl a znovu pohladil láskyplně kouli, kterou nazýval jablkem. S nelibostí jsem sledoval jeho ruce, které cestovaly po tenké slupce plodu, až se zastavily u stopky. Ještě před chvílí mi oči lhaly, koule vypadala opravdu jak jablko, veliký masitý plod ležící na betonové podlaze pod regálem. Jak se sem ale dostalo?

– Jak se sem dostalo, he? – četl mé myšlenky soused, aby si vzápětí odpověděl. – Vyrostlo tady. Už má nejvyšší čas, zítra se uvidí, – řekl a sáhl do kapsičky u kalhot pro hodinky.

– Očekávám vás v šest ráno, – dodal bez dalšího vysvětlování. – Co říkáte?

– Ovšem, – souhlasil jsem horlivě a byl jsem rád, že mohu ze sklípku vypadnout.

– TAK VYPRAVUJ, hochu, vypravuj, – naléhal na mě strýc ještě dřív, než jsme dorazili do kuchyně. Chtělo se mi spát, kuchyňské hodiny ukazovaly půl druhé, za chvíli bude svítat a já, zmatený a nerozhodný, mačkal jsem zubní pastu na kartáček, jedním uchem naslouchal vzrušenému hlasu strýce a druhým vzdálenému komářímu pískotu, který ve mně vyvolával směsici nepřeberných dojmů. – Proč mlčíš, – naléhal na mne Tomáš, když jsem si bral pyžamo a k smrti unavený plácl sebou na rozesílanou postel.

– Taky tě zve. Čeká nás ráno v šest.

– On tě načapal?

– Jak malého kluka. – Pokoušel jsem se žertovat, ale cítil jsem se uboze.

– Nařídím budíka, – řekl zapškle Tomáš a začal se také svlékat, aby si vlezl do postele. Vývoj událostí považoval za vlastní prohru. – Přinesl jsi aspoň jablko?

– Nejsem zloděj, – odsekl jsem.

– Tak promiň, že jsem se vůbec ptal. – Tomáš se naštval, zhasil světlo a otočil se ke mně zády. Okamžik bylo ticho, dlouho však mlčet nevydržel, jako by mi chtěl znovu vysvětlovat důvody, proč ho jablka tolik zajímají. Toužil být odjakživa zahradníkem, ne tesařem. V životě nic neukradl, ale kytky ano, protože kupovaná kytka prý už nemá ten šmak, ztrácí divokost, co v sobě má. Jestli to necítím, tak spánembohem. Jabka si taky musí trhat sám, protože jinak z nich vyprchá… on tomu říkal touha růst, vyvíjet se. Kytka i jablko je dar, dar země, na tom těžko kdo může co změnit, i když se prodávají.

– Jistě, – souhlasil jsem, abych měl strýcovo kázání za sebou. – Když budem povídat, ráno nevstanem. A potřebuju si ještě něco promyslit.

Tomáš se až dosud zachumlával do deky, teď se naopak odkopal a vyjel na mne:

– Cos tam tak dlouho dělal?

– Chytil mě, když jsem si prohlížel regály. – I při pouhé vzpomínce jsem se propadal studem. Co bych provedl já? Asi bych křičel: chyťte zloděje. Jenomže soused řekl: věděl jsem, že se objevíš… – A potom mi ukazoval jablka. Nebyl zlý, jenom jsem nerozuměl, co vlastně ode mne chce.

– Rozumí tomu?

– Vůbec, – ujistil jsem ho. – Sklípek je jak žumpa. Ale police má vystlané polystyrénem s visačkami pro jednotlivé ročníky. V každém regálu leží jablko, i z letošní sklizně tam jsou, úplně nahoře. Směrem dolů, jak roky přibývají, se jablka zvětšují a zvětšují…

– Jak to myslíš, člověče! – vydechl Tomáš a ponořil ruku do šuplíku. Zas bude kouřit, vytáhne viržinko a za pět minut budeme krájet vzduch. – Vždyť jablko vydrží nejdýl rok i v těch nejlepších mrazírnách.

– Také mě napadlo, že to je nesmysl.

Tomáš škrtl, úlomek zápalky letěl prostorem a plápolal jak kometa. V koberci bude díra. Strýc škrtl podruhé a vzápětí se zakuckal.

– Měls velký oči, – zahuhňal. – S takovou odrůdou jsem se nesetkal a znám je všechny. O to Hadovkovi jde, aby mohl roztrušovat před sousedy, jak nám vypálil rybník.

– Proč jsem ti vůbec něco povídal, – řekl jsem naštvaně. – A co když je náš soused šlechtitel? Objevil novou odrůdu a snaží se ji utajit. Jenom si vzpomeň, jak přišla na svět odrůda Delicious. Náhodou. Z pařezu. Vylezl jsem z postele a šel otevřít okno. S Tomášem nemělo smyslu se přít Pokud se nejednalo právě o jablka, ztrácel fantazii. Vyhlédl jsem do zahrady. Hradba z korun stromů nás hlídala. Za sousedovic plotem kdosi pobíhal, zřejmě se už Leon probral a teď obchází svůj revír. Tomášovi jsem neřekl všechno. A proč také, když nechce pochopit. Žádná jablka, žádné melouny ani dýně, ale koule. Na té největší jsem měl ruku. Pod její slupkou cosi tikalo. Možná že srdce, možná hodinový strojek, právě takový, co teď držel v ruce Tomáš a natahoval ho. Už při prvém doteku jsem měl pocit, že se celý plod pohnul. A nebo jsem to byl já, který se při setkání s neznámou odrůdou zachvěl?

– Jdem spát, – řekl Tomáš. – A přivři okno, ať netáhne. Znovu jsem se zachumlal do deky. U nohou nám lomozil budík, vždycky ho dával do nohou, aby nerušil. Na východě už začínala obloha blednout. Lehl jsem si znovu do postele a zavřel oči. Najednou se mi všechno smíchalo, i krecht se proměnil ve vinný sklípek a my jsme pili. Pili jsme až do svítání.

KDYŽ JSEM SE po ránu probral, budík, který tak pečlivě strýc nastavil, mu spokojeně vrněl v nohou. Letmý pohled na hodinky mi prozradil vše, zaspali jsme.

– Co je? – bránil se Tomáš. Sundal jsem mu z hlavy polštářek, kterým si zakrýval oči před dotírajícím světlem.

– Půl osmé! Snad abychom ani nesnídali, – vykoktal jsem. To už jsem si navlékal kalhoty a pečlivě do nich skládal bleděmodré tričko s kapsičkou a vyšívaným pavoučkem, který mi nosil štěstí. Kéž bych ho měl na sobě včera. Tomáš zachrchlal a s hekáním vstal také. Vláčel za sebou svého času módní dřeváky, sotva je udržel na nohou. Na strýce jsem nečekal, strčil do kapsy rohlík a upaloval k sousedovi. Tomáš za mnou vyrazil jen v trenýrkách a košili, kalhoty měl přehozené přes rameno. Dostihl mne až u branky a tvářil se vyčítavě. Tohleto je mé setkání, ustup z cesty, poroučely mi jeho přísné oči. Poslechl jsem rád, ostatně cíl naší cesty byl velmi nejistý, Tomášovy sadařské zkušenosti znamenaly v oné chvíli mnohem víc než má rozbujelá fantazie. Oč včera více váhal a rozpačitě přešlapoval za plotem, čekaje na můj opožděný návrat, o to dnes vypadal kurážnější. Hnal se přímo ke sklípku, rozhodně se nechtěl nechat zahanbit. Cestou mne napadlo, co asi provede. Bude chtít diskutovat, anebo se všemu vysměje? Zastavil se až u krechtu, kráter v zemi z nahrnuté půdy ho překvapil víc než sousedova žlutá hlava, nořící se z díry.– Kdepak se touláte, lidičky? – vítal nás přívětivě soused. – Už jsem si myslel, že se nedočkám. – Hadovka povylezl z krechtu. Táhl s sebou na světlo lísku s malými, rudými plody, voňavými a ještě ojíněnými, kterou podával Tomášovi. – Postavte ji támhle na zem. – Strýcovi jako by vyschla studna, neodpověděl nic, uchopil lísku a poslušně ji položil na zem. Začal jsem se při pohledu na strýce usmívat. V onom okamžiku mi připomínal kmeta, hýčkajícího v náručí svá vnoučata.

– Tady máš, chlapče, další, – řekl soused, podal mi tentokráte košík a vylezl nahoru.

– A kdopak nám tohle nadělil? – Jízlivý strýcův tón Hadovka přeslechl.

– Tak jsem se dočkal, dočkal jsem se! – jásal. Teprve teď se s námi přivítal, strýce dokonce objal jako svého vzdáleného příbuzného. – To je úroda, co? – pravil pyšně.

– Jsou krásná, – řekl jsem nadšeně, – a jak voní.

– Jestlipak vyrostou? Taková drobotina! Kozí bobky! Dneska se lidi chytí spíš na vzhled než na chuť. S tímhle chodit na trh, tak si nevydělám ani na suchý chleba.

– Kdepak na trh, – tetelil se Hadovka, obtěžkán košíkem a lískou. Popošel ke stolu, kde své výpěstky odložil. Vedle jedné ze tří proutěných seslí, které tu stály, odpočíval demižon. – Sedněte si a hned to zapijem, – řekl a aniž by vyčkal, co tomu řeknem, začal rozlívat do sklenek.

– Tak na tu vaši úrodu, – pospíšil jsem si s přípitkem, abych strýce předběhl. Netvářil se totiž nijak nadšeně. Napadlo mne: ty žárlíš, Tomáši. Ale jak se později ukázalo, křivdil jsem mu. Všichni tři jsme si přiťukli.

– Ani já jsem to dnes nestihl. Přišel jsem před šestou a už bylo po všem.

– My jsme se v bdění chtěli střídat, ale víte, jak to chodí. Akátový větve jsme nesehnali a šípkového trní bylo jako šafránu, – špásoval strýc, aby se vzápětí zeptal zcela vážně:

– Poslyšte, proč jste mi nechtěl prodat rouby? – Sklenka v Hadovkových rukou zatančila. Soused si olízl rozpraskané rty, prstem zvláčel knírek pod nosem, zašilhal po sklípku:

– Sám jste říkal, kozí bobky.

– Taky že jo.

– Já tyhle věci neprodávám… a pak, víte, – pohlédl znovu na lísku, kterou před okamžikem postavil na stůl. – Ten strom to bolí. To je, jako bych někomu uřezával prsty.

– Nesmysl, – opáčil tvrdě strýc. – Když strom neřežete, vyholuje větve a zakvete záhy, brzy plodí, vysiluje se. Potom vypadá jako holka, která se v patnácti začala courat po nocích. Jo, milej pane, strom musí mít pěkný načechraný sukýnky, jinak to není strom, ale koště.

– Jenomže můj strom nekvete, – tetelil se soused. – To je právě ono.

Ve sklenkách už bylo opět nalito, těkající lihovina pálila i v očích. Hadovka civěl na sklenici jak na kámen mudrců.

– Neříkejte. A co vám to viselo na větvích? Snad ne vánoční kouličky?

– Co mně tam viselo… – opakoval nechápavě Hadovka.

– Nic! Ony totiž na větvích ležely.

– Právě, právě? A kde se tam vzaly, he?!

– Kde se tam vzaly, – zakoulel Tomáš očima a schoval si bradu do dlaní. Mnul si ji tak intenzivně, až mu zčervenala. Takového pitomce snad svět neviděl, pomyslel si.

– Někdo je tam asi položil, – řekl soused se šarmem Sherlocka Holmese a pohladil hlavičky plodů, vykukující z lísky. První se zvedl strýc, ostražitě se rozhlédl, a když zjistil, že je Leon zavřený doma, zamířil přímo k jabloni.

– Obyčejný strom, – opáčil. – Vytváří široce pyramidální korunu, ve dřevě zřejmě nenamrzá, možná se dá i tvarovat. To má být čtvrtkmen nebo vřeteno?

– Prosím vás… – Soused plul v oblacích, oči měl mírně přivřené, na rtech úsměv. Vzadu na hlavě mu poletovala chocholka z vlasů a vítr mu ji čím dál víc rozviřoval. – Otec ho přinesl z lesa, když jsem se narodil. Dlouho nechtěl růst, říkal, že je to semenáč a potřebuje přeroubovat, úrody se nedožil. Já jsem se ale dočkal, jenom sklízím, o víc se nestarám. Už jsem ho chtěl podříznout, jednou z rána však přijdu, a co nevidím…

– Co? – vydechl jsem nahlas. Strýc mě zmrazil svým pohledem.

– Na stromě byla jablka. Seděla si na větvích jako ptáci. Nebylo jich moc, čtyři, možná pět. Nejdřív jsem chodil jen kolem, bál jsem se…

– Jestli neuletí?! – zachechtal se strýc.

– Jestli se nebude něco dít. Byly totiž červený.

– Idared se taky dovede vybarvit z jednoho dne na druhý.

– Tyhle spadly rovnou z nebe, – zajásal soused a tetelil se nad tím, jak strýce převezl. Ten se zamračil, ale hned chytil druhý dech.

– Poslyšte, sousede, jak se vlastně jmenuje tahle vesnice, – vyrukoval Tomáš s časoprostorovou orientací.

– Odjakživa Smržovka, – odpověděl zaujatě soused.

– Dnes je pátek, nemýlím-li se…

– Sobota!

– A vám říkají?

– Hadovka Pepík.

– Teď ještě zavři oči a sáhni si na nos, Pepčo! – Tomášův lékařský, starostlivý výraz mne neoklamal. Byla to komedie, anebo pokus o to, má-li Hadovka svých všech pět pohromadě? Tohle strýcovo extempore jsem odpískal, Hadovka měl svou představu, a proč by ne? Mohla být samozřejmě zcestná, ze záměrné lži jsem ho však nepodezříval. Naštěstí strýcovým dotazům nerozuměl.

– Říkáte poprvé asi před deseti lety?

– Každý rok v září se to stane. Obloha je přitom jasná a čirá jako tahle slivovice, – poznamenal soused a znovu se napil.

– Najednou jsou tady na stromě. Moje jablíčka!

– Čirá, jasná… – opakoval jsem po Hadovkovi. – Ale vy jste nám chtěl ukázat něco jiného.

– Chtěl, chtěl… jenomže neukážu!

Strýc zatékal očima ze mě na souseda a pak zaržál:

– Jablko meloun! – I jeho už slivovice rozpalovala. Věděl jsem, že by si nejraději zacpal uši nebo odešel, ale zvědavost, se kterou vysedával za sousedovic plotem na číhané po několik měsíců, byla mnohem silnější než přezíravý postoj k amatérovi, který semlel v puse možné i nemožné. – Tak mně ho ukažte, ať vidím ten zázrak. Člověče, jablka nejsou ikebana, abyste je napíchl na párátka, a pak je chodil do mističky zalívat a díval se, jak rostou.

Soused chtěl cosi namítnout, slovo mu však zaskočilo v hrdle. Tomáš ho plácl do zad, až sesle povolila v bocích a zaskřípala.

– Neukážu, protože už není… už není tak velký.

– Tak vidíš, – obrátil se ke mně strýc s významným, vše vysvětlujícím pohledem. Byla to škola velké české psychologie, se kterou mistrovsky odhadl svého soupeře, posoudil, zhodnotil a položil ho na lopatky. Jakási varianta Caesarova výroku veni, vidi, vici, obohacená o prvky vědeckotechnické revoluce.

– Špatně jste mně rozuměli, – bránil se Hadovka, – pojďte se mnou, pojďte, – pobízel nás. Strýcovi se vstávat nechtělo, ve stínu stromu a v blízkosti téměř plného demižonu mu bylo dobře, neřku-li za poslední tři dny vůbec nejlépe. Potvrdil si svůj názor, tak proč by ho měl zpochybňovat exkursí v nějakém krechtu a vhánět do své duše neklid? – Ale rychle, aby nezmizelo, určitě tam ještě je, jenom se zmenšilo. Tyhle plody jsou totiž z něho!

– Krásná Angeliko! – zvolal Tomáš, nechal otevřená ústa a nasával zhluboka vzduch, jako by omylem kousl do pálivé papriky.

Ke sklípku jsem vyrazil první, otvor byl otevřený, v zemi zela díra, schůdky mne přímo vybízely, abych sestoupil. Obrovská koule ve spodním regálu, se kterou jsem se tak důvěrně včera spřátelil, opravdu ubyla, přesto však stále dosahovala rozměrů mamutího nevídaného jablka. Znovu jsem na ni sáhl, tentokrát už z ní byla vychladlá, nic neříkající hmota. Ale to už jsem slyšel přicházet Tomáše a souseda. Strýc se zastavil přesně u mne a při pohledu na podivnou, nehybnou kouli se ulekl.

– Tohle že má být jablko? – Hadovka svraštil rty a pokrčil rameny. – Kde jste k tý kouli přišel, člověče?

– Vyrostlo tady. Za deset let tady vyrostlo a bylo ještě větší… včera!

– Sám jsem na něj sahal, – ujistil jsem strýce. I on zvedl opatrně ruku a lehce se pomačkané slupky plodu dotkl.

– Teď je už studený.

– Co tím chcete říct?

– Zeptejte se mladýho pána. – Mladý pán jsem měl být já, a spíš než odpověď jsem měl na jazyku další otázku, co je to vlastně za malé plůdky, které vynesl Hadovka v lísce a košíku. Než hloupě se ptát, raději jsem mlčel.

– Už jsem jednou takovouhle úrodu měl, ale nikdy je neuhlídám, he, – řekl soused. – Určitě jsou z ní, z tý velký koule. Měl jsem totiž sklep zavřený na petlici.

– Pane Hadovka, neřekl byste nám to úplně od začátku? – zaprosil jsem. Už jsem přehlížel i arogantní Tomášovy pohledy. Co mně bylo po jeho sadařské prestiži, když jsem stál před člověkem, jemuž se rodí, ať už náhodou či nikoli, takoví krásní potomci.

– A chcete to od toho stromu?– Od jablek, jak se objevily v září na větvích.

– Jistě. Tak se objevily… a dal jsem je do sklepa.

– A co se s nimi stalo?

– Nic, co by?

– Chápejte, příroda má své zákony, – začal jsem opatrně, abych souseda nezakřikl. – Když chceme, aby se narodil nějaký tvor…

– Jo tohle vy myslíte! – vybafl Hadovka.

– Jabloně nejsou samoprašné, – řekl neosobně strýc.

– Žádný pyl, byly u sebe jako milenci, he. Dal jsem je zvlášť a zase a zase.

– Vy jste je pozoroval? – pokoušel osud Tomáš.

– Dělaly si, co chtěly. Moc se mně to nelíbilo. Buď jsi blázen ty, anebo se tady dějí divný věci, říkal jsem si.

– To tedy dějí. Já vám něco prozradím, Hadovko. Blázen jste vy. Vy za to ani nemůžete, když vás poslouchám, věříte tomu. Nechci vám nic brát, ale v téhle fázi by to měl vzít do rukou odborník, – řekl Tomáš a zajisté myslel na sebe. – Copak vy víte o diploidních odrůdách, o triploidních, o genetice, pylu, podnožích. Vyjdete si jednou v září nadýchat čerstvého vzduchu a objevíte na stromě jablka. To by doved každý, přenýst je do sklepa a čekat, až vyrostou.

– Tak to nebylo, – řekl soused, který už zjevně zápasil s poslušností jazyka. – Já jsem jenom nečekal. Moji miláčkové zpívali, jako komáři zpívali, a když jsem na ně chtěl sáhnout, docela jsem se bál. Už jste někdy slyšel jablko zpívat? He? Rozsadil jsem je, každý do jinýho regálu. Představte si, na co jsem nepřišel! – Sousedův nos se vklínil do Tomášovy tváře, mžourali na sebe jako krátkozrací.

– Na co? – Nemohl jsem se dočkat, až mi Hadovka dopoví svůj příběh.

– Dal jsem jim do cesty překážku. Ať jen předvedou, co dokáže láska, hehehe. Překážku jako na mamuty, takovou jsem si s tím dal práci. Znáte dětský fotbal v krabičce? Udělal jsem to opačně. Vyvrtal jsem desítky podobných děr, tam se vlízt dalo, ale zpátky ne. Jako myška do pastičky. Jenom jednu jsem nechal tak, aby jablko prolezlo skrz.

– To vás nic chytřejšího nenapadlo, člověče? Vždyť se mohlo potlouct.

– Hlídal jsem, dva dny jsem vydržel čekat. A víte, jak se pohybují? Koulejí se.

– Neříkejte. Jablka se koulejí? Bodejť by cupitaly po nožičkách. A trochu jste je postrčil, ne?

– Důležitější se mi zdá něco jiného, – zakřičel jsem, abych si vynutil pozornost. – Jestli jsem dobře rozuměl, to jablko mělo možnost volby mezi několika desítkami otvorů a vybralo si ten správný.

– Tak, – souhlasil soused. – Padesát devět děr tam bylo a sedm možných cest. Až jsem si musel nakreslit šéma, abych to nezapomněl. A když jsem si ho nakreslil, tak jsem ho ztratil. Sedm možných cest, které vedly skoro k cíli. Říkám skoro, protože k cíli vedla opravdu jenom jedna a do ní jsem nastražil shnilý velký jablko. To se nemohlo kutálet, he! A přece na mě vyzrály. Najednou něco mlasklo a to zdravý jablko bylo pod ním, u svýho miláčka, a to shnilý zase sedělo v důlku, jako by se vůbec nic nestalo.

– To by ovšem znamenalo, že plody jsou živé, – řekl strýc hrdě a pateticky, protože se prvý odvážil vyslovit názor, který jsme až dosud každý v sobě dusili. Poněkud mne tím překvapil, ještě před chvílí se vysmíval, ovšem teorie kulových živočichů, i když to zní neskutečně, byla pro něho přijatelnější než objev neznámé odrůdy v rukou diletanta Hadovky. Snad tomu ani strýc sám nevěřil, ale mně to stačilo.

– Vidíte! – řekl soused, jako by ho tahle věc v životě nenapadla a znovu si olízl své úzké rty.

– Kdepak jablka, koule to jsou, – pokračoval strýc v rozvíjení své teorie. – Přece poznám jablko. Chybí letnicely, stopka, kalich, kam se ztratil jadřinec? Víte, že bych se ještě jednou rád podíval na ten strom.

Strýc obcházel tentokrát jabloň jako čmuchací pes, ohýbal větvičky, mnul listy, na severní straně odlomil i kousek kůry. Niv zvláštního nenašel, jenom řekl:

– Nemá ani plodonoše.

– He, – pousmál se soused.

– Ještě otázku. Pro naši hypotézu má základní význam. – Obrátil jsem se na strýce, který mně byl kupodivu ochoten naslouchat.

– Neučil jste náhodou některé z těch plodů, jak a kudy se mají pohybovat. Rozumějte, jenom lidské jednání má smysl a cíl… tedy, až dosud jsme se domnívali, že jenom lidské. Není ovšem vyloučeno, že v kosmu jsou i jiné civilizace, jejichž existence nám byla dosud utajena.– Takhle daleko jsem nedošel, – poznamenal opatrně strýc a pomalu, jako by překonával svou vlastní nedůvěřivost, zvedl hlavu k obloze.

– Jak jste to povídal? Civilizace, – opakoval se zalíbením Hadovka, jako by se setkal s něčím posvátným a novým, co na zahradě ještě neměl. – Civilizace vzácné odrůdy, – dodal nesmírně dojatým a šťastným hlasem, pohladil láskyplně bor-ku na kmeni stromu a ještě láskyplněji sáhl do lísky. – Kdo by to do nich řekl! – Potom si jeden oschlý a voňavý plůdek strčil rozkošnicky do úst, aby ho ochutnal. – Vlastně jsem vás pozval na hostinu, – zajásal gurmánsky a začal dělit obsah lísky na tři díly.

Tichý, všeříkající pískot nám prolétl nad hlavami.

Zdeněk Volný

SVĚT ÚŽASNÝ JAKO KAPKA JEDU

V zámku zarachotil klíč. Marek, jemuž tenhle zvuk sloužil místo budíku už celou řadu týdnů, procitl. „Vstávejte,“ slyšel každodenní bezbarvý hlas šedomodré uniformy. Mezi vším, co zdědil, zrána dominoval zánět spojivek, víčka držela u sebe jako slepená. Jako kdysi, když se bál do školy. „Tenhle?“ zeptal se neznámý, až příliš měkký hlas, jakoby zahleděný do sebe. Odpověď nepřicházela. Kupole propouštěla kalný úsvit. Marek nic nechápal. „Včera rozsudek potvrdili.“

Stejný měkký hlas, už bez otazníku. Hovořil překvapivě mladý, sotva pětatřicetiletý muž s příjemným oválným obličejem a symetricky usazenýma očima. Na známé šedomodré uniformě se mu leskly nesrozumitelné zlaté distinkce. Okamžik trvalo, než jeho slova zasáhla Marka naplno. Mrazila. „Oblečte se,“ poručil bezbarvý hlas.

Nic snazšího, Marek sebral těžkou štruksovou bundu se čtyřmi knoflíky a zastrčil levačku do rukávu. Pro člověka ze světa umělých vláken a plastických hmot, který se bál polibku, aby ho do rtů neštípl elektrický výboj, představovala podivný, ale celkem příjemný oděv.

„Co se mnou chcete dělat?“ Pocítil strach jako chladnou dlaň na zátylku.

„První rozsudek smrti pod Kupolí,“ řekly distinkce. „Zapíšete se do historie.“

„Příliš hérostratovské na můj obyčejný vkus,“ pokusil se Marek vzepřít kypící hrůze.

„Stejně bych si přál vědět, co vás k tak hroznému činu přimělo. Vášeň? Ďábel?“

Marek se propadl tak hluboko, že slova ztratila smysl. „Pojďte.“

Strach byl silnější. „Kam mě vedete?“ Na zádech ho studil pot. „Není na nás, abychom soudili.“ Jinou odpověď mu nenabídli.

OBHÁJCE VSTOUPIL do soudní síně s vypočteným, starostlivým úsměvem. Na rozdíl od Marka její rozlehlost ho nemohla překvapovat, pohled do místnosti, kam se vešly tři stolky a ještě muselo zbýt místo nejméně pro deset lidí, mu jistě dávno zevšedněl.

„Víte, co vám kladou za vinu?“ zeptal se opatrně, když se spolu střetli poprvé. Hleděl přitom do země, musel být starší, než jeho upravený zevnějšek napovídal. Marek by byl raději zůstal sám se svými myšlenkami. Sotva viditelně pokýval čelem.

„Obávám se… že to nedoceňujete. Chápete to?“ zeptal se starý právník naléhavě.

Marek opět pokývl hlavou. „Uhodil jsem ji,“ tiše řekl. „Uhodil jsem ji, protože jsem se vůbec neovládal.“

„Uhodil?“ jakoby se smutkem opakoval obhájce. „Tak to budeme mít ještě těžší, než jsem si představoval. Jestli jste ji opravdu jen jednou uhodil.“

Následující týden Marka znovu přivedli do místnosti pro návštěvy. Obhájce tam už čekal.

„Tak to jste byl vy, kdo hrál hlavní roli v seriálu Úžasný svět,“ přejel Marka očima, jako by hleděl na úplně jiného člověka. „Proč jste mi to neřekl?“

Marek nemohl dlouho přivyknout, že jeho tvář je náhle známá. „Co to na věci mění?“

„Třeba víc, než byste si pomyslil.“ Marek pokrčil rameny.

„Ona,“ starému pánovi se zablýsklo v očích. „Hrála s vámi, že?“

„Nabízím dohodu,“ řekl Marek navenek klidně. „Všechno vámpovím podle pravdy, ale tohle vynecháme. Kromě toho sám vím ze všech nejlíp, že mě vynesl jenom tenhle seriál.“

„Aby ne,“ odfrkl právník. „Vsadím se, že jste jediný na světě, kdo se nechal dobrovolně uštknout Millerovým hádkem.“

„Kterému předtím vytrhli jedové zuby,“ usmál se hořce Marek. „Ale máte pravdu, jenom díky tomu jsem dostal hlavní roli. Protože všichni bledli, i když ještě byl za sklem.“

„Taky jenom blázen… Promiňte, víte, co se říká. Že jim okamžitě dorůstají nové zuby. A že uštknutí ještě nikdo nepřežil, to můžete považovat za čistý fakt.“

„Máte pravdu,“ připustil Marek. „Ale tomu mému rozhodně nové zuby nenarosily. Důkaz máte před sebou.“

„Hm,“ nedůvěřivě souhlasil obhájce. „Taky jsem se někde v te-leprintech dočetl, že jste skutečně běžel mimo Kupoli. Ve všech těch jedech.“

„Dali mně kyslíkovou masku, nic zvláštního na tom nebylo,“ řekl Marek lhostejně, avšak pocítil jakési zvláštní uspokojení. „Neříkal jsem vám to?“ zaslechl právníkův šepot. Vcházel senát. „Že budeme mít štěstí? Předsedkyní senátu je Laura!“ Laura v taláru, napadlo Marka s hrůzou. Teď jsem se opravdu usmál jako vrah.

Jakým způsobem se dnes popravuje? Ve středověku se lidem usekávala hlava, věšeli se za krk do jakési smyčky. Bylo to brutální a skvěle to muselo vycházet v multivizi. Avšak věda přišla na to, že srdce se dá zastavit nárazem elektrického proudu a kyanovodík že se váže na hemoglobin mnohem dychtivěji než kyslík, ačkoli člověk je potom příliš promodralý, než aby to byl pro diváka pěkný pohled. Ale dnes? Marek neměl tušení. Docela dobře by to obstaral Millerův hádek.

Udělalo se mu nanic. Úderný brýlatý prokurátor končil a obhájce měl docela symbolicky odvrácenou hlavu. Okamžik panovalo ticho.

„Přistoupíme k vyslechnutí svědků,“ oznámila předsedkyně senátu a Markovi připadlo, že větu ukončilo cosi nesmírně blízké povzdechu. Byl by rád věděl, jak je stará a jaké tablety s potravinovým koncentrátem má nejradši. „Řekněte nám,“ vyzvala předsedkyně Laura muže, který Marka tehdy vyslýchal, „co zjistila vaše pátrací skupina.“

„Dne dvacátého devátého června letošního roku pozdě večer, přesně ve dvacet tři hodiny čtyřicet čtyři minuty světového času,“ odříkával svěžím, nepatrně dychtivým hlasem, „obdržela naše centrální služba telefonickou informaci, že v Paláci, v apartmá číslo osmdesát devět, byla nalezena mrtvá žena.“

„Kdo vás informoval?“ přerušila jej předsedkyně senátu. „Palác je vlastně hotelový dům. Tedy…“

„To všichni víme,“ rychle mu skočil do řeči prošedivělý muž s mohutným obočím a silným, trochu rozpláclým nosem, který čas od času vysílal do soudní síně temné pohledy. „Předsedkyně senátu se vás ptala, zda jste informátora identifikovali.“

„Ano. Ovšem. Dokonce k tomu nebylo třeba zvláštního… ničeho zvláštního. Chci říct, že to byla pokojská. Jedna z pokojských, kterých jsou v Paláci samozřejmě stovky. Duchapřítomně apartmá zamkla a počkala na náš příjezd.“ Vyšetřovatel si spokojeně odhrnul vlasy s čela. „Máme to chápat tak, že pokojská byla uvnitř ještě před vaším příjezdem?“ zeptal se k Markovu překvapení obhájce. „Místnosti se uklízejí před polednem, nikoli před půlnocí. Mám pravdu?“

„Ne tak docela,“ vyšetřovatel se natočil pouze úsměvem, který mu připadal profesionální. „Palácové pokojské odjakživa vykonávají pro hosty různé drobné služby. I v tomto případě existovala podobná dohoda, jak jsme zjistili. Jestli chce obhájce zpochybnit předem…“

„Obhájce rozhodně nechce nic zpochybňovat,“ pronesla předsedkyně senátu s kamennou tváří. „Ale takhle pokračovat nemůžeme. Prosím, k věci!“

.Apartmá číslo osmdesát devět, to byl obraz hrůzy.“ Vyšetřovatel se taktně obrátil pohledem na Marka. „Jiné slovo pro to nemám. Na podlaze vedle elektrického krbu ležela postava v lehkém domácím dámském oblečení a ve škraloupech zasychající krve. Přestože měla obličej zohavený k nepoznání, podařilo se nám spolehlivě prokázat její totožnost.“

„Získali jste vražedný nástroj?“ otázala se předsedkyně. „Ano, i tady jsme uspěli.“ Vybalil z plastikové fólie nevelký, ale těžký bronzový svícen představující štíhlou nahou dívku, zdviženýma rukama přidržující si na hlavě kovový košík, do nějž se zřejmě zasazovala svíčka. Svícen si Marek vybavoval zřetelně, vždycky stával na vrchní desce krbu, vystupující ze stěny asi o třicet centimetrů, zda někdy viděl opravdovou svíčku, to se teď nemohl rozpomenout. Asi se už nevyráběly, k čemu taky?“Starožitný předmět, ale to vraha neodradilo. Dokonce setřel otisky prstů,“ dodal vyšetřovatel, podrážděný takovou rafinovaností.

„Jak jste tedy vraha odhalili?“

„Nakonec se to kupodivu ukázalo jako čistě rutinní záležitost. Pokojská vypověděla, že okamžik předtím, než z apartmá náhle vyrazila mužská postava, zaslechla slabý výkřik. Samozřejmě to v ní probudilo zvědavost, přiblížila se a pootevřenými dveřmi nahlédla dovnitř.“

„Od ní jste získali popis toho muže?“

„Nebyl zapotřebí,“ vyšetřovatel zvýšil hlas. „Pokojská ho dokonce poznala, stejně jako by se to podařilo drtivé většině žen v jejím věku. Nosit známou tvář, to se snadno může proměnit v břemeno,“ dovolil si zafilozofovat. „Ovšem, pachatele jsme nezatkli…“

„Obžalovaného,“ opravil soví obličej vlevo od předsedkyně. „Obžalovaného jsme nezatkli na základě jedné jediné svědecké výpovědi. Objevili jsme dalšího svědka, číšníka, který nesl v kritickou dobu do protější dvoubuňky objednané potravinové tablety a nápoje. Obžalovaného identifikoval okamžitě. A v neposlední řadě,“ zdůraznil vyšetřovatel, „na svícnu se sice podařilo pachateli otisky prstů setřít, jinde jsme je však nalezli všude, zejména na svrchní desce krbu, kde podle všech výpovědí svícen pravidelně stával.“

„Zjistili jste přítomnost ještě jiných osob v kritické době?“

„Ne. V apartmá rozhodně nikdo třetí nebyl.“

„Rád bych připomněl jen jediný detail,“ povstal obhájce. „Spis o něm sice hovoří, zatím jej však opomíjíme.“

„Co máte na mysli?“ předsedkyně senátu pozdvihla hlavu. Nedalo se přesně usoudit, kolik zájmu jí problesklo v očích. „Chci připomenout skutečnost, která vystoupí zejména po svědecké výpovědi mého klienta. Krev a nepatrné částečky sedřené pokožky se našly na krbové římse.“ Trochu teatrálně zvedl slohu, naditou listy plastikového papíru. „Podle mého názoru bylo zasazeno přinejmenším šest ran,“ prohlásil následující svědek, policejní lékař s hlavou jako oteklé koleno, poslední vlasy mu vlály kolem uší. „Lebku prorazily na šesti místech, poškodily rozsáhlé partie mozku, způsobily silné krvácení a prakticky okamžitou smrt. Zbytky krve na bronzovém starožitném předmětu, který byl laboratoři předložen, odpovídají krvi zavražděné.“

Marek naslouchal, jako by se nejednalo o něm, ale o loutce se stejným jménem a osudem. A tehdy ho zachvátil strach, že všechno je právě tak, jak si to srovnal v hlavě, uvědomil si, jak nepatrnou roli hraje jeho vlastní příběh, jaký je směšný.

POD JMÉNEM Virginie by si nejspíš představil tmavě kaštanovou dívku s velkýma temnýma očima a vyzývavými, možná ironickými rty. Opravdová Virginie byla hnědě plavá, nejspíš pomocí šampónu, v chodbě pod zářivkami se jí leskly rty. „Běžte, paní vás už čeká,“ řekla a ještě když se ohlédl, sledovala ho oddaným pohledem.

Dnes se čímsi lišila, snad se tolik neleskla a neměla na sobě tak průhlednou blůzu. Ale tolik zas neztratila, musel Marek připustit.

Vztah k Sandře byl mnohem složitější. Brzy pochopil, proč se k ní ostatní chovají jako k bohyni. Vyzařovala kolem sebe tolik, až z ní mrazilo.

První, co si Marek uvědomil, bylo, že se tomu nesmí poddat. „Jste milý,“ řekla s překvapivou opravdovostí, když jí nabídl květiny. „Ale hlavně originální. Víte, tak jsem si vás představovala. Děkuji vám, že jsem se nezklamala.“

„Originální?“ Marek předstíral, že nechápe. „Dostávám růže, karafiáty, orchideje, den co den. Podívejte.“ Až teď si Marek uvědomil, že místnost ze všeho nejvíc připomíná květinářství. Bylo tu hezky, trochu afektovaně. „Ale ty vaše… dokonce voní,“ ponořila tvář mezi okvětní lístky.

„Taky mě uchvátily,“ přiznal se Marek. „Na první pohled. Připomínají čerstvě sraženou krev, a přece – jak jsou jemné.“ Zaváhal, jestli se nemá zmínit, jak se k nim dostal, avšak cosi ho varovalo. Dokud člověka obestírá tajemství, nemůže být nezajímavý.

Téměř neslyšně vstoupila pokojská, kterou tak oslnil zkraje chodby. Vzala kytici, jako by zvažovala Sandřin úsměv. „Bože, to je krása. Nějaký druh orchidejí?“ vyzvídala. Marek se jen usmál, byl by rád vypadal vševědoucně. „Pozor, Virginie!“ náhle varovala Sandra. „Ať si neublížíš. Podívej, mají trny. Něco se mi na těch květinách nelíbí,“ dodala po krátkém zaváhání.

„A to měla odvahu vyjít z Kupole ven,“ protestoval Marek. „Plazit se v písku a prodírat křovím.“

„Byl jste úžasný, jak jste paní Sandru zachránil před těmi Pátrači, nebo jak si vlastně říkají, a nesl ji v náručí… A vy jste byla tak úžasně bledá, taková krásná,“ udělala na Sandru svoje oddané oči.

Virginie byla ve své blůze rozhodně pohledná, ale vedle Sandry jen služka. Marka napadlo, že bohyně jsou podle všeho nejen nesmrtelné, ale nedají se ani popsat. „Díky,“ Sandře přelétl po čele jemný obláček podezření. „Tak už běž.“

„Máte docela pohledné dvorní dámy,“ neodpustil si Marek, když opět osaměli.

„Vám se líbí Virginie? To se dá zařídit…“ Zvážněla. „Ne. Chtěla bych prožít hezký život. Příjemný.“

„Ano,“ souhlasil Marek s pohledem na štíhlý bronzový svícen na elektrickém krbu hned vedle vázy se světlými gladiolami. Sandřin úsměv v něm pootevíral to, nač si často zakazoval myslet.

„Na co jste myslel, když jste mě nesl v náručí?“ zeptala se neočekávaně.

VIRGINIE na obě křídla senátu nepochybně zapůsobila, odpovídala navíc skromně, jak se starším pánům sluší, a hnědě plavé vlasy se jí leskly na ramenou. Jak by se asi tvářili, kdyby neznali Sandru jenom z multivizní obrazovky? Náhle Marka napadlo, že ho musí nenávidět, vždyť nezabil jen člověka, ale pojem. Virginie říkala samé ano. Ano, Marek okamžitě po výkřiku spěchal k výtahové šachtě. Ano, byl rozrušený. Ano, nechal za sebou nedovřené dveře, takže se dalo nahlédnout dovnitř. Jenže tohle už byla lež. Marek si zřetelně vzpomínal, že dveře zaklapl, dařilo se mu držet paniku na uzdě. „Tenhle člověk… Vždycky mi na něm něco vadilo,“ neznatelně zdvihla lesklé oči, aby se ujistila, jaký zanechala dojem. „Připadal mi nebezpečný. Třeba když přišel za paní poprvé. Namísto růží nebo jiných květin přinesl cosi divokého, s trny, jako by to ani nevyrostlo pod Kupolí. Rudé květy až do černa, říkala jsem si, něco takového se snad ani nedostane koupit.“

„Zřejmě jste s paní Sandrou dobře vycházela, že?“ zeptal se starý právník s rukama v klíně. „Byla úžasná.“

„Nevadilo vám, že vás měla za služku?“

„Za služku?“ podivila se dívka. Poprvé od vstupu do soudní síně se zdála v rozpacích, jako by ji zradila vlastní hlava. „Jak to? Přece mi platila. Výborně. Byla bohatá. Občas mi dokonce darovala nějaké krásné šaty. A vůbec, nebyla jsem přece sama!“ napadlo dívku triumfálně.

„VZCHOPTE SE!“ položil právník Markovi o přestávce ruku na rameno. Odkudsi se nesl tichý hovor a Marek se marně snažil zanechat v plastikovém stolku vryp po nehtu. „Proč?“

„Protože je rozdíl, jestli vám dají deset nebo pětadvacet roků. Z deseti si odsedíte šest a půl. To vám ještě nebude ani pětatřicet, že?“

„Šest a půl roku,“ zamyslel se Marek. „Samozřejmě nikoli odsedíte, ale odpracujete. Občas i mimo Kupoli. A zase bod pro vás – nesnáší každý pobyt venku tak dobře jako vy. Mimochodem, jedním z nejtěžších trestů prý je práce bez kyslíkové masky.“

„Bez masky? Je to možné?“ Starý obhájce jen pokrčil rameny. „Existuje ještě trest smrti?“ zeptal se Marek. „To klidně pusťte z hlavy,“ řekl právník káravě. „Vyvázl byste příliš lacino, vzhledem k tomu, co máte na svědomí. A na druhou stranu by mi vás bylo líto. Nemluvě o tom, že neexistuje precedens – co je Kupole Kupolí.“

„Ale pořád existuje?“

„Kdybyste si radši dělal hlavu z hadů a ze vší havěti, co se tam venku rozlézá.“

„Jste členem Poutě do lásky?“ zeptal se Marek neočekávaně. „Jistě,“ obhájce nechápavě vzhlédl. „Kdo dnes není? Už léta si platím Modrý kupón. Jak to souvisí?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Marek.

„NA CHODBĚ rozhodně nikdo jiný nebyl,“ vypovídal číšník Ota. „Jenom Virginie volala o pomoc. Potom se z dvoubuňky naproti vynořil pan Valentin, ten trošku při těle, asi zaslechl křik. A hned za ním ten druhý, co spolu poslední dobou pořád o něčem jednali. Takový zrzavý,“ dodal téměř rozpačitě. „Nějaká námitka?“ zeptal se prokurátor a nadzvedl těžké tmavé obroučky. „Jenom dotaz,“ opravil ho obhájce, docela dobře to mohl býtjeho otec. „Je soudu známo, že svědek patří mezi odsouzené v nechvalně známém procesu se zaměstnanci Vodohospodářského úřadu? Nevzpomínáte si? Není to zase tak dávno, co byly omezené příděly vody. A svědek patřil k těm, kteří rozhodovali o jejich výši.“

„Co to má společného s projednávaným případem? S dneškem?“

„Možná víc, než jsme ochotni připustit,“ řekla soví hlava.

MAREK strávil úmorný den před multivizními kamerami, naštěstí teď už ve studiu a ne za Branou s těžkou kyslíkovou láhví na zádech a nohama bořícíma se do písku každým krokem hlouběji a hlouběji, s očima pálícíma od prachu, který pronikal všude.

Dívka před vchodem vypadala bezradně a velice mladě. Poprvé, co se Marek vymotal z podzemního bludiště metra, zvedl oči. Neviditelná Kupole jim nabízela teplý podvečer. „Promiňte, nefunguje to,“ obrátila se na něho dívka se slabě neurotickým přídechem.

„Jak může něco nefungovat?“ usmál se na ni Marek. „Opravdu. Nezlobte se, ale když stisknu prstový kód, dveře zůstanou zavřené.“

„To je divné,“ nevěřil Marek.

Krátce jej přelétla pohledem. „Neřekla bych, že vás znám.“

„Není divu,“ namítl Marek, „bydlím v tomhle domě dobrých pět roků a nejspíš neznám vůbec nikoho.“

„V jednobuňce?“

„Ano.“ Rozhodl se poddat výslechu s úsměvem. „Já taky,“ dívka odložila nedůvěřivý, odtažitý tón. ‚A přesto vycházím taktak.“

Zblízka jako by jí přes tvář ležel stín, z nějž vystupovaly jen očí, v houstnoucím šeru se však nedalo přesně odhadnout, jakou mají barvu, byly měkké a svítily v nich dvě jiskry. „No,“ Marek proti své vůli zrozpačitěl, „a co je podle vás s těmi dveřmi?“

„Zkuste to sám,“ vyzvala ho dívka. „Jaké máte číslo?“

„Dvě stě třináct.“

„Když se stavělo z cihel a z tvárnic a panelů,“ uvažoval Marek konverzačním tónem, „vždycky člověku zbývala naděje, že vleze oknem.“

„Oknem?“

„Dřív se dala okna otevírat, byla skleněná. Tehdy ještě neznali hmotu, která propouští tolik světla, jak nastavíte regulátor.“

„Snad to nepamatujete?“ zeptala se dívka s lehkou ironií. „Vypadám na to?“ odsekl Marek.

„Tak,“ řekla dívka, „zkuste kód, ať se přesvědčíte, že jsem vám nelhala.“

Marek přiložil palec na tlačítko automatického zámku, jehož čidlo umělo porovnat čáry a jejich rozmístění s podobou uloženou v paměti, a v případě, že shledalo oba obrázky totožné, dveře odblokovat.

„Podívejte,“ řekla dívka v rozpacích a uhnula Markovu pohledu, „vás ty dveře poslouchají. Teď si připadám jako prašivá.“ Této větě Marek bohužel porozuměl až mnohem později. Tehdy, ačkoli se snažil ješitnost potlačit a vysmíval se potom sám sobě, byla mocnější. „Vážně se nedíváte na multivizi? Nikdy?“

„Mně stiskněte sedmdesáté třetí.“ Odmlčela se, opět už nedůvěřivě a odtaživě. „Ale ano, někdy ji pouštím.“

„Po návratu z práce? Tak to dělají všichni, že?“ Zřetelně cítil svou převahu. „Ani ne,“ překvapila ho. „A kdy jindy?“

„V neděli,“ řekla zvolna, jako by přemýšlela, jestli to má na sebe prozradit. „Čtu si v posteli až do oběda. A někdy pustím i multivizi.“

„Ale to přece dávají jenom pohádky,“ nešlo Markovi na rozum. Rychlovýtah zůstal stát. „Nejste na to už trochu stará?“

„Vy určitě,“ rozloučila se dívka.

VALENTIN jako by vnesl do síně ulehčení. Snad tak působila jeho soudkovitá postava, jež se rozhodně nehodila pro všední den, nemluvě o tom, že dokud se šaty nezačaly tepelně tvarovat z plastikových fólií přímo na tělo, musel mít s garderobou potíže. Možná udělal své i jeho spokojený, inteligentní pohled, jemuž napoprvé podlehl i Marek. A velice snadno. Pozvánku dlouho převracel na dlani. Text uvedený ozdobnou zlatou iniciálou mu sděloval, že bude srdečně vítán ve středu ve dvacet hodin na slavnostním setkání u příležitosti desátého výročí založení Poutě do lásky, organizace zajišťující všem obyvatelům Kupole spokojený život. Pozvánka Marka překvapila a potěšila, ještě své popularitě nepřivykl. Pro Pouť do lásky měl sice jenom výsměch, považoval projekt jenom za další způsob, jak z lidí tahat peníze, ale doufal, že by se mohl setkat na večírku s někým vlivným nebo alespoň zajímavým. Vzpomněl si, jak ho překvapilo postupné zjištění, že všichni kolem něho už jsou členy, a rozhodl se proto platit nejlevnější Zelený kupón. Nakonec, přiznával, nebyl tak nepraktický, v důsledcích vlastně nepředstavoval nic rafinovanějšího než pojištění domácnosti a zbavoval Marka starostí s úklidem, sháněním opraváře k multivizi nebo zásobou potravinových koncentrátů. Bylo to pohodlné a vůbec se nedivil, že si všichni kolem služby Poutě do lásky pochvalovali. Drobet mu vadilo, že kdosi neznámý narušuje jeho soukromí. Ačkoli všechno prováděli s dokonalým taktem, vždycky jen pokud nebyl doma.

Sud sádla, kterému jej ve středu večer představili, připadl Markovi dokonale směšný.

Pokud se nestřetl s Valentinovýma inteligentníma očima. „Málokdo si je tak věrně podobný ve skutečnosti i na obrazovce,“ analyzovaly Marka s nepředstíraným zájmem. „Abyste rozuměl, mám na multivizi svůj vlastní názor,“ zafuněl tlusťoch.

Markovi čímsi imponoval, vlastně už dlouho neslyšel, že by s ním někdo hovořil o vlastních názorech. „Na vás mě hned cosi zarazilo. Ještě dřív, než jsem pochopil, co se má všechno stát. Než vám Pátrači unesou děvče a vy se za nimi pustíte z Kupole ven do pouště. Fantastický nápad! Okamžitě jsem si řekl, buď totální propadák, nebo úspěch jako hrom.“

„Myslíte, že je to ve skutečnosti nemožné – sám se vydat ven?“ zeptal se Marek zdvořile. Sám o tom nikdy nepřemýšlel. „Slyšel jsem, že Pátrači doopravdy existují.“ Valentin na něho opět upřel svůj pronikavý pohled. „Pro mne rozhodně,“ uzavřel.

V následující chvíli zůstal Marek jako přikovaný ke zdi, před ním se zjevila Sandra, zářící svým temně tabákovým matem. „Vy?“

„Co vás to tak překvapilo?“ zvedla k němu oči nenapodobitelným způsobem, který už znal. „Je tu dnes mnoho důležitějších lidí.“

„Možná, ale vy jste rozhodně nejkrásnější.“

„Je to poprvé, co se scházíme mimo práci.“

„Vážně?“ podivil se Marek, ačkoli to pociťoval až příliš ostře. „Připadám si úplně nesvá.“ Rozhodně to na Sandře poznat nebylo. „A já si konečně připadám jako člověk. Jako kdybych tam,“ mimoděk ukázal rukou, „jako bych dostal roli člověka. Ale taková asi neexistuje.“

„Jak byste si ji představoval?“

„To je právě problém. Museli bychom stvořit zrůdu, které by se říkalo průměrný člověk?“

„Proč zrůdu?“

„Jak jinak tomu říkat: musel by to být zároveň muž i žena, jedno oko modré, druhé hnědozelené…“

„Ale!“ zarazila ho Sandra. „Jestli vždycky volíte taková konverzační témata, chápu, proč jste pořád svobodný.“

„Jak to víte? No dobře,“ pronesl téměř kajícně. „Tak začneme z jiného konce. Znáte toho tlusťocha?“ Sandra lehce přikývla, dlouhé řasy se jí zachvěly. Nebyl to ošklivý pohled.

„Prý je tu ředitelem? Co takový ředitel může dělat?“ Sandra se vesele zasmála a bez varování přikoulela Valentina. „Můj multivizní zachránce,“ namířila na Marka jeden ze svých deseti dokonalých prstů, „se vyjadřuje strašně neuctivě o řediteli Poutě do lásky. Co prý má na práci, když za něho dře ten největší počítač pod Kupolí.“

Tlusťoch zachrochtal, jako by v životě neslyšel nic zábavnějšího, opět vrhl po Markovi jeden ze svých ostrých pohledů. Tentokrát si však Marek už připadal opravdu trapně a měl na Sandru trochu zlost, tohle dělat nemusela. „Líbíte se mi čím dál víc,“ řekl tlusťoch k Markovu překvapení. „V mnohém totiž máte pravdu, mladíku. Na rozdíl od těch prázdných makovic přemýšlíte,“ pochrochtával si. „Pouť do lásky skutečně žádného ředitele nepotřebuje, na tu bandu operátorů, co se motá kolem mašiny, by stačil jeden dráb s karabáčem.“ Musel se výborně bavit, celá mohutná postava to vyzařovala. „A tak mě jmenovali ředitelem symbolicky, za to, že jsem před víc než deseti lety dostal tenhle bláznivý nápad.“ Dlouhý proslov ho zadýchal.

„Jestli máte chuť dokončit dnešní rozhovor,“ využila Sandra přestávky, „můžete mě zítra pozvat na večeři.“ Marek překvapením stačil sotva kývnout, dívka byla pryč. „V takových případech se neváhá,“ napomenul ho tlusťoch,který mezitím už zase popadl dech a zachrochtal se zřejmým potěšením. „Ale abych uvedl všechno na správnou míru. Pouť do lásky by skutečně žádného ředitele nepotřebovala, kdybychom neměli zájem neustále rozšiřovat sortiment poskytovaných služeb.“

Nepatrně zvedl hlas, přiblížil se tónu multivizní reklamy. „Před deseti lety jsme byli sotva schopni plnit přání na úrovni dnešního Zeleného kupónu. Za těch deset let jsme urazili ohromný kus cesty,“ řekl téměř dojatě, „v současné době, právě v těchto dnech uvažujeme o zavedení dokonce už čtvrtého rozsahu. Ještě nevím, jaký dostane název, asi zůstaneme věrni tradici, lidé to mají rádi. A tak to bude Žlutý nebo Černý kupón, tyhle záležitosti nechávám klidně na odbytovém úseku.“

„Obávám se, že o Pouti do lásky toho vím strašně málo,“ přiznal se Marek omluvně. „Když se tehdy objevily reklamní letáčky, v metru, v multikinech, prostě všude, vzpomínám si, že jsem si říkal něco jako To je toho, o jeden počítač víc nebo míň. A taky,“ Marek zaváhal. „Když jsme k sobě upřímní, snad se nebudete zlobit: už ten název mě zlobil.“

„Název je prostě šílený,“ tlusťoch Marka opět překvapil, už tím, jak upřímně jeho slova vyzněla. „Pouť do lásky! To jsou ti odbytáři. Jakmile se cokoli stane předmětem obchodu, dřív nebo později zjišťujete, že se vám to více či méně vymyká z ruky. Až se vám to vymkne úplně.“ Před Markem jako by se rozkrývaly nové obzory. „Víte,“ řekl opět omluvně, „platím si jenom Zelený kupón. Ne že bych chtěl škudlit, ale copak mám při tomhle zaměstnání vůbec čas, abych si něco přál? Doma jsem sotva schopný vysprchovat se a svalit do postele. Spánek, díky bohu, ten mě zatím neopouští.“

„Co není, může být,“ významně zachrochtal tlusťoch. „Všichni máme jenom jedny nervy.“

„To umíte zařídit i spánek? Na přání?“ Marek si neodpustil přikápnout ironie.

„Spánek zatím neumíme,“ ředitel jako by přeslechl. „Ale jakmile projevíte přání, dodáme spolehlivé a účinné léky.“

„To je skvělé,“ řekl Marek. Tlusťoch se usmál.

„A stejně mi není jasné, na jakém principu Pouť do lásky vlastně pracuje?“ zeptal se Marek s co největším zájmem, aby znovu navázal kontakt.

„Program není principiálně složitý,“ váhavě zafuněl ředitel. „Základní dotazník znáte, ten musí vyplnit každý. I na Zelený kupón. Pro vyšší zařazení používáme potom ještě některé další formy získávání informací, například dálkový psychologický výzkum, potřebujeme totiž zjistit profil osobnosti, povahu, sklony, schopnosti, základní charakterové nedostatky zákazníka.“

„Nebojíte se, že toho někdo zneužije?“ Tlusťoch přikývl a jeho několik brad se mu rozteklo kolem krku.

„To je pravda, člověk dosud zneužil prakticky každý objev. Nebo se o to alespoň pokusil. Ale v našem případě to je nemožné. Obsah dotazníků a psychologického výzkumu tvoří firemní tajemství. Zaměstnanci jsou prověřovaní a výstup z počítače blokován třemi tajnými kódy, takže se na něj nikdo nemůže napojit. Navíc už pouhý takový pokus počítač okamžitě signalizuje a my můžeme zjistit, odkud vychází.“

„Už se něco podobného přihodilo?“ zajímalo Marka. Tlusťoch jenom hekl. „Copak si lidi někdy dají pokoj?“

„Asi nedají,“ souhlasil Marek.

„Ale Zelený kupón, to je pod vaši úroveň, Marku,“ obrátil se na něj ředitel přátelsky. „Opravdu. Vaše přítelkyně,“ zdůraznil, „vaše přítelkyně má dokonce Bílou doložku.“

„Když, tak spolupracovnice. A stejně nevím, co znamená Bílá doložka.“

Tlusťoch zafuněl, povzbudivě se usmíval. „No připusťme, že je to ženská, kterou všichni obletují, ženská, která občas už ani neví, co by vlastně chtěla. Ostatně takových je mnohem víc, než byste si myslel. Nevěřil byste, kolik lidí neustále mění svá přání a vlastně vůbec nechápou, co je pro ně dobré a co jim škodí. Proto také ve většině případů neplníme závažnější přání ihned, poskytujeme lidem přiměřené množství času na rozmyšlenou.“

Marek se na okamžik zastavil u obratu přiměřené množství času.

„Ale abychom zůstali při vás. Brzy vám bude třicet, jednobuňka se vám zprotiví, zatoužíte po něčem větším, po ženě…“

„Tak dokonce Pouť do lásky vznikla, že? Ze sňatkové kanceláře?“

„Sice trochu zjednodušujete, ale budiž,“ souhlasil tlusťoch. „Zatoužíte po dětech…“

„Dokonce i taková přání plníte?“

Ředitel se zatvářil diskrétně. „Pokud si to naši klienti skutečně přejí… Ale ne na Zelený kupón. Potom půjdou děti do školy, budou chtít na univerzitu. Uteče to jako voda. Pouť do lásky bude pomáhat, nevtíravě, anonymně a se stoprocentní účinností.“

„Chcete říct, že můžu mít blbé dítě a stejně je dostanete na univerzitu?“

„Vůbec ne. Vy taky nebudete mít dítě blbé, jestli dovolíte, abych užil vašich slov. Třeba uděláte jen tu chybu, že si budete přát, aby se dejme tomu dcera stala rovněž herečkou. Jenže ona žádné vlohy nezdědí, to se stává. Neprosadila by se ani s vaším jménem. A tak přijdeme my, zjistíme, že má talent dejme tomu na studium přírodovědy nebo medicíny a umožníme jí odpovídající vzdělání. Společnosti tak zachráníme třeba vynikajícího vědce a vaší dceři vytvoříme předpoklady pro šťastný život.“

„Hm, zní to úžasně.“

„Je to úžasné,“ opravil Marka tlustý muž. „Můj nejbližší spolupracovník vám to potvrdí.“

Nejbližší spolupracovník byl rezavý jako liška, vyzáblý jako by jej uvnitř zžíral oheň, nad očima, jež skutečně hleděly se zvířecí neosobností, se mu klenulo vysoké chytré čelo. „René,“ představil se stroze a ihned se obrátil ke svému trojnásobnému příteli.

Marek využil chvíle a rozhlédl se. V přelévajícím se lidském víru dlouho nenacházel. „Sandra, že?“ zaslechl náhle hned vedle. Zrzek se zaujetím sledoval jeho pohled. „Na co jste myslel, když jste měl to krásné maso v náručí?“ Marek si vybavil pustinu, roztroušené trsy trávy a nízké trnité křoví, táhnoucí se v dlouhých pruzích, jako by sledovalo neznámé směry.

„Že se mi lepí jazyk na patro,“ odpověděl po pravdě. „Žízní. A že už mám všeho plné zuby.“

Liščí mužík se vesele zasmál. „Takhle z ní strhat šaty a pěkně ji zmrskat, to by bylo něco!“

Marek by to byl vzal v legraci, kdyby mu náhodou nepadl do oka tlusťochův omluvný úsměv. Znejistěl. I teď se Valentin omluvně usmíval.

„A proto, když jste se s obžalovaným seznámil, zanechal ve vás solidní dojem,“ shrnula předsedkyně.

„Nejen to,“ rychle doplnil tlusťoch, který spěch nenáviděl, „dlouho jsem ho považoval za velmi sympatického člověka, nepochybně inteligentního a dokonce poměrně skromného. Na to, že tehdy stál na vrcholu popularity.“

„Proto jste se mu rozhodl nabídnout zaměstnání u Poutě?“

„Ano,“ zaváhal Valentin, „samozřejmě především pro jeho oblibu. Jestli smím upřesnit, jednalo se o krátkodobou záležitost zaměřenou výhradně na propagování Poutě do lásky.“

„Existuje vůbec pod Kupolí člověk, který by nevyplnil váš dotazník?“ zamýšlela se předsedkyně. „Nepřipadá vám v takové situaci reklama jako bezúčelné vyhazování peněz?“

„Rozhodně nikoli bezúčelné,“ usmál se tlusťoch s převahou odborníka. „Naším cílem je přece neustále zdokonalovat služby, dosáhnout, aby lidé žili za své peníze co nejpohodlněji. To nás vede k neustálému rozšiřování a zdokonalování programu. Avšak pokud se o tom zákazníci nedozvědí, pokud je naše nabídka nezaujme, jsme zbyteční. A protože už delší dobu připravujeme nové, podstatné obohacení našich služeb, které chceme v souladu se vžitou hantýrkou nazvat Černý kupón, přistoupil jsem k jednání s Markem.“

„Vaši nabídku přijal ochotně?“

„Nedá se říct,“ Valentin sklonil hlavu a brady se mu roztekly. „Tedy přijal, ochotně. Jenom natočit reklamní šot v multivizi, to se bůhvíproč zdráhal, přestože právě v tomto bodě jsme nepochybovali o úspěchu.“

„Ale jestli si dobře vzpomínám…“

„Ano. Neodmítl to definitivně, zvýšili jsme honorář a konečnou dohodu odročili, než si Marek prostuduje příslušné materiály – jak sám požadoval. Po pravdě řečeno, věděl toho o Pouti do lásky na civilizovaného člověka pozoruhodně málo.“

‚A to je, myslím, závažné,“ překvapila Marka předsedkyně. „Jako polehčující okolnost však musíme vzít v úvahu, že obžalovaný to v plném rozsahu doznal.“ Odmlčela se. „Ještě nám povězte, vaše organizace často najímá pracovníky do krátkodobého pracovního poměru?“

„Kromě základního kmene operátorů u centrálního počítače nemáme prakticky další stálé zaměstnance. Obvykle dokonce najímáme lidi jen k provedení jednoho konkrétního úkolu.“

„Jak to myslíte?“

„Ano, vysvětlím. Představte si zcela běžnou situaci, že mladá dívka touží povečeřet v restauraci se známým multivizním hercem. Na tom přece není nic špatného nebo nemorálního. Co z toho vyplývá pro Pouť do lásky?“ Laura se s úsměvem rozhlédla, všichni vyčkávali. Marek samozřejmě odpověď znal.

„No pokud má děvče dost prostředků a trvá na svém přání několik týdnů, nabídneme zvolenému herci přiměřený honorář, aby se úkolu ujal.“

„Dotýkáte se v nějakém aspektu projednávaného případu?“ otázala se soví hlava.

„Ani v nejmenším, hovořím naprosto obecně. Tedy chci říct, že v tomto případě probíhalo všechno mnohem složitěji. Dokonce bych řekl nadobyčej komplikovaně. Musíte chápat, že Sandra nebyla žádná dívenka od psacího stroje. Ale skutečná osobnost.“

„Jak si potom vysvětlujete její přání?“

„Pozor, tady dost záleží na formulaci,“ tlusťochovi působil rozklad skutečné potěšení, čelo mu zvlhlo námahou. „Sandra si v žádném případě nepřála prožít galantní dobrodružství.“

„Těch už…“ nedokončila soví hlava. „Žádala nás, cituji,“ Valentinovi se objevil v navlhlé dlani lístek papíru, „o překvapení, které by jí naplnilo život.“ Kdosi překvapeně povzdechl.

„Domníváte se, že žena, vzbuzující u většiny ostatních obdiv a závist, která se naprosto realizuje ve svém povolání, nepovažuje svůj život za dostatečně naplněný?“ neskrývala předsedkyně pochybnosti.

„Nevím, nejsem tu proto, abych se domníval, ale abych naplňoval,“ zafuněl ředitel Poutě do lásky. „Přiznám se, zprvu jsem se domníval – že nám to udělala naschvál. Aby totiž dokázala omezenost našeho programu, aby nás pozlobila. Bývala taková. Naplnit život,“ přemýšlel tlusťoch nahlas a zkřivil rty. „To můžete vymýšlet programy počítači, hrát šachové turnaje, sbírat známky nebo běhat maratón. Naštěstí už tehdy jsem rozpracoval projekt Černý kupón. Ale přesto jsem stál před zásadním problémem a vůbec jsem si nebyl jist, jestli jej dokážu vyřešit.“

PŘES několikeré neproniknutelné dveře, ovládané prstovým kódem, vyvedli Marka na dvůr. Už se rozednilo.

Zelený elektromobil připomínal hrbatého brouka, před chitinovým krunýřem měl oddělenou kabinu pro řidiče. Nebe bylo vysoké, modré, v souladu s programem počasí pod Kupolí.

Už necítil tolik strachu, spíš únavu. Nechal se naložit.

Život je tak jednoduchý, napadlo Marka. Pokud se jej člověk nepokouší lapit do hrsti a řídit.

Zahučely elektromotory a vůz se plynule rozjel. Z nového dne zbylo světlo prosakující plastikovými průzory s nastavenou propustností.

„Kam mě vezou?

Průvodce však jen mírně zavrtěl hlavou.

„A PŘECE jste úplně jiný, než jak jsem si vás představovala,“ usmívala se Sandra. „Nechápu to.“ Marek upil sladkou kávu, připravenou z černé tablety. „Nikdy nedělejte žádné závěry,“ pokusil se ji pozlobit. „Nezklamete se.“

..Netvrdím, že jsem zklamaná. Ještě kdybyste vedle mne nevypadal tak unaveně.

„Je toho moc,“ řekl Marek s omluvou. „Až mě někdy ten vír unáší a sám nevím kam.“

Ukázal vrchnímu plastikový štítek s kódem svého účtu. Akumulátorové taxi je vysadilo před Palácem. Všemi světly zářil přes celou šíři bulváru a jeho pokřivené tvary se odrážely na lesklých barevných kapotách proudících elektromobilů. Po obou stranách schodiště vyrůstalo z ohromných keramických nádob pár palem. Marek je vždycky rád pozoroval, připadaly mu věčné a připomínaly kaktusy, které kdysi pěstoval. Vyměnil je tehdy s klukem ze sousední trojbuňky za sérii nepřetištěných známek zachycujících vývoj elektromobilu a ještě jednu, už si nevzpomínal, jestli to byli vynálezci, mořeplavci nebo starostové Města. Protože se kamarád za tak dobrý obchod zastyděl, daroval mu navíc rybářský prut. Když jej spatřil otec, tonul v rozpacích – v jádru byl totiž nesmírně dobrosrdečný – jestli se má smát, anebo přece jen rozzlobit, že má tak praštěného syna.

„Co s tím prutem chceš dělat?“ domlouval zaraženému Markovi. „Teče snad někde řeka? Nebo víš o rybníku?“ Ale nakonec přece jenom nevydržel a rozesmál se. „No co, třeba se ty něčeho tak krásného jednou dožiješ.“ Tehdy byla ještě pitná voda na příděl. Řidič vrátil Markovi plastikový štítek s číslem jeho účtu a odlepil taxi od chodníku. Kolem plynně proudil hovor, zůstali sami pod tmavnoucí Kupolí, jež na ně odkapávala večer. „Proč mlčíte?“ agresivně se zeptala Sandra. „To se nesmí?“

„]e to podezřelé. O něčem přemýšlíte. A já chci vědět o čem.“

„Musela jste být krásná holčička,“ pohlédl jí Marek do tváře, bledě vystupující z neonového šera. „Vlastně nevím. Jen si vzpomínám, že ve čtrnácti se mi pod levým okem udělala ohromná piha a ve dvaceti dávali režiséři přednost modrookým prsatým blondýnám. Byla bych jim s chutí ty oči vyškrabala.“

Marek se zasmál. „Škoda, že svůj temperament tolik potlačujete. Dává vám…“

„Život naučí,“ přehodila si dívka kabelku přes rameno. „Třeba by mně pak nedali roli ani proto, že tmavé vlasy s pískem tak krásně kontrastují. To na vašem místě měl být blonďák. Jenže žádný se nechtěl nechat kousnout. Bál jste se?“ Marek pokrčil rameny. „Ani ne.“

„Chci pravdu.“ Dívka jej uchopila za předloktí. Stáli proti sobě.

„Měl přece vytržené zuby. Proč bych se měl bát? A potom…“ Pohlédl jí do temně tabákových očí. Lehce je mhouřila. „Dostal jsem strašnou chuť vyzkoušet si to. Přesvědčit všechny a hlavně sebe, že had s vytrženými zuby není nebezpečný. Ale strach jsem měl hrozný.“ Ve tváři mu zůstal rozpačitý úsměv.

„Pojďte, ještě si na okamžik někam sedneme.“ Sotva však udělali pár kroků, z Kupole se spustil pravidelný večerní déšť. zprvu lehké mžení, poslední varování opozdilcům směřujícím na večerní představení, začínající ve Městě pokaždé v osm, jenže kapky brzy zhoustly, Sandra se prudce obrátila nazpět k Paláci a vzala Marka za ruku. „Nenávidím tenhle déšť,“ křičela do pleskání dlouhých šňůr. „Rychle!“

Doběhli bez dechu, Sandra první.

„Kdo mohl na něco takového přijít!“ zlostně zamáčkla ohromné zlaté tlačítko u výtahů. „Jenom zrůda! Vlasy v tahu, šaty v tahu, vypadám jako hastroš.“ Marek se musel smát a smál se tak dlouho, až roztála i Sandra. „Přece jsem na světě hlavně proto, abych se líbila,“ obrátila se na něho s posledním zbytkem nevraživosti, jako by byl všeho příčinou.

„Abyste se líbila úplně všem, to se vám stejně nikdy nepodaří. A mně stačíte takhle.“

„Čeho se ještě budu muset dožít!“ vzdychla dívka s předstíranou trpkostí. „A teď potichu – jestli máme mít večer pro sebe.“

„To je zázrak,“ opřela se o dveře, když se jim podařilo proklouznout chodbou a rychle se zabednit. „Nevzpomínám si, že by někdo neobtěžoval.“

„Kdo žije jako královna, musí mít strpení pro dvořany.“

„Vždycky a ke všemu podotknete nějakou moudrost?“

„Už si dám pozor.“ Marek k ní přistoupil, vzal ji oběma rukama kolem pasu a políbil. Chutnala čímsi, co by vyjádřil, kdyby to v životě okusil, jako sám sklonek léta. Ale Kupole neznala nic, co by se blížilo ročním obdobím. „Dost,“ odtrhla se, ale zůstala se zavřenýma očima. „Chutnáš úplně jinak než před kamerou,“ stále ho cosi nutilo, aby o tom přemýšlel. „Aby ne,“ řekla a znovu se políbili. Ucítil její prsty ve vlasech.

‚A teď se vážně musím dát do pořádku.“ Sepjala mu dlaně kolem krku. „Aby mi nic nekazilo vzpomínku na dnešní večer.“

Marek se shovívavě usmíval. „Šaty…“

„Slíbils, miláčku, že budeš mlčet.“ Překryla mu dlaní ústa. „Však se dočkáme.“

Byla to noc tichá jako šumění veliké řeky, temně se lesknoucí až za obzor, jako šumění krve, Sandra mu usnula na paži přitulená jako holčička, která konečně našla ochranu přeď cizím světem. Bíle vystupující rameno měla jako z ledu. Čas se rozplynul.

Marek putoval pustinou a v očích ho pálil prach, za ním jako za krysařem se táhl nekonečný proud hadů s největším v čele, tím, který ho uštkl před kamerou. Snad tehdy vážně potlačil strach a jenom zvědavost naplňovala jeho pocity, jaké to bude? Útok však přišel příliš rychle, aby si odnesl víc než pouhý chladný dotek.

A přece jedna multivizní hvězdička tehdy omdlela. Cítil, jak mu po holeních a za krkem stékají lepkavé kapky potu.

. „Co povídáš?“ zeptala se Sandra ještě ze spánku. Stačilo slovo a přízraky s ledovýma očima se stáhly zpět do pustin.Sandra povzdechla, jako by také musela odhánět poslední cáry noci. Otevřela překvapeně oči. Marek ji políbil na ňadra a dlouho potom odpočívali v objetí, až se čistý rozbřesk roztříštil v tisíci hlucích nového dne. Uslyšeli zaklepání a dovnitř vtrhla Virginie v jedné ze svých průhledných blůz.

„Promiňte.“ Ještě si je chvíli prohlížela. „Kam se před nimi schováme?“ zeptala se nešťastně Sandra, když byli opět sami, a přesto s nimi zůstalo cosi cizího. Marka čekali v deset ve studiu. Když odcházel, Virginie se na chodbě před šachtou s rychlovýtahy malovala u toaletního stolku s trojdílným zrcadlem.

Usmáli se na sebe a dívka odložila štěteček, plavě hnědé vlasy se jí svezly po ramenou. „Co paní?“ zeptala se. „Bude se už oblékat?“ Marek v rozpacích pokrčil rameny. „Víte, jak jste se objevil, hned jsem to věděla,“ řekla rychle a rty se jí vzrušením leskly. „Vážně?“ Marek měl stále ještě hlavu mimo provoz. „Tak úžasné květiny. Odkud jste je přinesl?“ Marek se snažil rozpomenout.

„Ale píchla jsem se o trn,“ vyčetla mu škádlivě. „Snad nebyly jedovaté.“ Do hlasu se jí vkladl lehký stín. „Jakže se jmenují?“

„Nevím, dostal jsem je… Myslím od nějakých kaktusářů.“ Potěšilo ho, jak pohotově si dokáže vymýšlet. Dokud nepostřehl Virginiin pátravý, nedůvěřivý pohled. Odpoledne si vymohl přestávku o něco delší a rovnou se rozběhl do Knihovny. Cestou spolykal dvě tři tablety a připadal si jako hlupák. Legitimaci měl však dávno propadlou, dívka u pultu ho zdvořile a rozhodně odehnala, aby si vyplnil novou. Tím přišel o zbytek času.

Marek sice neměl buldočí povahu, ale rozhodl se, že tak snadno se odkopnout nedá, a navečer se do Knihovny vrátil. Když se všude kolem začali zvedat poslední čtenáři, musel si však přiznat neúspěch. Zaklapl svůj čtecí přístroj, vytočil pásek s mikrofilmem a postavil se do fronty, aby jej vrátil. Po dlouhé době ho zase rozbolela hlava a zklamání pociťoval tím ostřeji. Téměř nikdy neplýtval energií na záležitosti, jež ne za prvořadé, teď si ústupek od zásad musel vyčítat. „Promiňte, slečno,“ řekl, když na něho přišla řada, „nemáte přece jenom ještě něco jiného?“

Dívka na něj pohlédla přes chladná skla brýlí jako na neodbytného blázna. „Opatřila jsem vám dvacet šest mikrofilmů, všechny, co existují,“ řekla unaveně a otráveně. „A už končíme.“

„Zítra by to stačilo.“

„Na staré herbáře byste musel mít zvláštní povolení. A my je vůbec nevedeme, jsou v oddělení prvotisků a starých tisků. Byly to totiž knihy,“ pronesla s důrazem na posledním slově. Ani tohle varování však Markovi nestačilo. Následující večer vyrazil ze dveří ohromného Paláce multivize, a dřív než se kolem stačily seběhnout dívenky, číhající na schodišti snad ve dne v noci, naskočil do elektrotaxi. Nechal se zavézt až do odlehlých zákoutí Jižní čtvrtě, kde se ještě místy tyčily prastaré činžáky z šedivého betonu. Většinou se však už i tady zvedaly štíhlé plastikové věže až ke Kupoli, nebo kolem temně vrčely elektrické buldozery odklízející trosky betonových krabic, vedle se táhly sklady barevných plastikových panelů. Dál snad už vyrůstala jen samotná Kupole. Marek mechanicky podal taxikáři plastikový štítek s kódem svého účtu, nepřestal se přitom rozhlížet kolem dokonale průhlednou vrchní částí karoserie. Přestože tady docela nedávno natáčeli jakousi historickou záležitost – a jen díky tomu se sem Marek dostal – nedokázal se zorientovat. Snad i proto, že se tvář čtvrtě měnila den ze dne. Na dokonale vyleštěném povrchu kapoty se zachytilo několik zrnek prachu, začala šednout. Jako ohromná želva prohučel kolem kropicí vůz, zašelestily praménky špinavé vody. „Zůstaňte,“ nesměle nabídl taxikář, mladý chlapec se všedně hnědavými vlasy. „Zavezu vás zpátky, pane. Stejně platíte i zpáteční cestu,“ dodal jakoby sám pro sebe. Marek si úsměvem dodal odvahu, stiskl tlačítko a elektrická klika mu otevřela.

Taxi se obrátilo téměř na místě a ztratilo v prachu. Marek se však nemýlil. Za rohem se skutečně rozkládala nízká, široká budova, na první pohled odlišná od ostatních. Tak se dřív budovala nákupní střediska. Trochu mu to spravilo náladu.

Když vysvětlil, oč mu jde, stařík jen zavrtěl mlčky hlavou a nedal se vyrušit z rovnání stonků v barevné váze. „Ale já se nemýlím!“ Markovi docházela trpělivost“Nic takového jsem nikdy neprodával,“ stařík se tvářil docela přesvědčivě.

Marek zaváhal, potom vylovil z plastikového obalu bankovku, kterou s sebou nosíval pro štěstí.

Stařík zbystřil, vzápětí však Marka zklamal. „Odkud ji máte? Nejspíš ani nevíte, že už dávno neplatí,“ uchechtl se s temným potěšením. „A co ode mně vlastně chcete?“

„Ale vůbec nic, jen jak se ty květiny jmenují!“

„Jaké květiny?“ mlel zas stařík zatvrzele. „Takové, jaké jste mi popsal, takové prostě neexistují.“ Marek si připadal, že s ním jedná jako s bláznem, až postřehl, že už nejsou sami.

Hezky oblečená žena si položila kabelku na pult a chvíli se v ní přehrabovala. Nakonec šťastně objevila svůj štítek s kódem. Prohlédla si Marka. „Prosím,“ vyzval ji, „já jsem strašně vybíravý.“ Pokrčila rameny a řekla si o pět nádherných, jemně červenavých růží.

„Líbily se vám?“ uchechtl se opět stařík, když si pracně poznamenal číslo jejího účtu na kus počmáraného hadru. „Myslím tyhle!“ dodal samolibě a jedním pohybem zvedl na pult vázu ze zvláštního materiálu. Markovi problesklo hlavou, že podobnou kdysi viděl v Muzeu se štítkem Bohemian Crystal. „Ano!“ vydechl, přestože si hned vrazil trn do prstu. Oproti růžovým byly tyhle květiny sotva poloviční, ale pevné, uvnitř ještě zavinuté, okvětní lístky měly dokonalé tvary a temně rudou barvu, až do černá. „Kam na ně chodíte? Za bránu?“ Stařík se uchechtl. „Myslíte snad, že by se jim v té pustině dařilo?“

Marek zavrtěl hlavou, kapka krve, jak mu zasychala na bříšku prstu, nabírala přesně barvu květu. „Praděd, děd a otec byli zahradníci. Víte co to znamenalo?“

„To když ještě řasy a obilí rostlo ze země.“

„Řasy se pěstovaly v mořích,“ opravil ho stařík. Jinak správně. A květiny taky rostly z půdy.“

„Z půdy?“

„Ovšem. Takhle kdysi vypadaly růže. Než jsme je vyšlechtili.“

„Růže s trním,“ zkřivil Marek tvář do úsměvu. „To si taky někdo koupil?“ podezíravě se zahleděl na staříka. „Rudé růže symbolizovaly lásku. Moje žena je mívala strašně ráda.“ Oplatil Markovi pohled. „I vám se líbily. Nebo ne?“

„To je jiná. Chtěl jsem být originální za každou cenu. Občas se mi to stává,“ připustil. „Ale jak to, že takové věci vůbec prodáváte?“

„Neprodávám,“ uchechtl se stařík, avšak tvářil se vážně. „Vůbec ne. Jenom vám – chtěl jste přece květiny, jaké nemá nikdo na světě.“ Nabral dech. „A já jsem vám to přání mohl splnit.“

„To jsem jenom tak plácl,“ otočil se Marek pryč.

DVĚMA úzkými průzory po stranách elektromobilu prosakoval barevný odlesk budov a od podlahy stoupalo bzučení motoru, jako by se v dálce rojily včely. Marek zavřel oči, aby si uvolnil představivost a pokusil se odhadnout, kam ho převážejí. Když však vůz několikrát zakličkoval, ať už z nutnosti nebo ne, připadal si, že má v hlavě skládačku, která spadla se stolu.

VŠECHNA tři křesla na vyvýšeném stupínku byla ještě prázdná. Marek se však začal potit, na dlaních i na zádech. Intenzívně ho bolel žaludek.

Starý právník chápavě vzhlédl a zavrtěl hlavou. „Je mi líto. Tady jsou všechna slova prázdná. Ale nevěšte hlavu, jestli… Okamžitě se odvoláme,“ pokusil se mu přece jen pozvednout náladu.

„Ze všech nejvíc mi jde na nervy ten zrzavý militantní kretén,“ ulevil si Marek. „A vlastně nevím proč.“

„Tady nadávky nepomůžou,“ napomenul ho starý pán. „Vstaňte.“

Vcházel senát, chvíli se ozývalo šoupání nohou a skřípění židlí. „Jménem Města,“ pronesla slavnostně předsedkyně s pohledem upřeným na papír. Marek cítil, jak se v něm hromadí kusy ledu a srůstají v pevný, úděsný pocit. Když skončila, hlesl jenom: „To přece není možné.“ Obhájce neměl odvahu zvednout oči. „Říkal jsem vám, že se odvoláme.“

ELEKTROMOBIL se zhoupl a neočekávaně zůstal stát. „Napijte se,“ muž na protějším sedadle mu podal plochou plastikovou láhev, ve tváři měl téměř stopy soucitu. Marek odšrouboval uzávěr, s překvapením ucítil, že tekutina mu navrací palčivou chuť po životě.“Nejedl jste, žene?“

Z náprsní kapsy vylovil širokou tubu a jednu velkou tabletu odsypal na dlaň. Marek už natahoval ruku, když si ji s rozmyslem vložil do úst.

„Myslel jsem si, že to bude tvarohový dort s rozinkama,“ na okamžik se mu rozzářily šedomodré oči. „Podle barvy, je úplně bílý,“ dodal na vysvětlenou. A celý zbytek strčil Markovi do dlaně.

Vůz se rozjel a opět náhle zastavil, s mírným trhnutím, které stačilo, aby Markovi jedna tableta přece jen upadla. „Hovězí bujón,“ okamžitě uhodl strážce. Marek tabletu zvedl a strčil rovnou do úst, měl výhodu, že nemocí už se nejspíš bát nemusel. Tahle myšlenka mu způsobila dokonce lehkou euforii. Už blázním, řekl si.

Hovězí bujón měl rád, pravidelně si jej objednával v restauracích, ačkoli nepochyboval, že všichni kuchaři polévku připravují z jedné a téže tablety. Ostatní koncentrovanou potravu nenáviděl a jedl stejně jako všichni, které znal. Dnes mu však tableta chutnala, snad měl doopravdy hlad, rychle ji rozdrtil v zubech, počkal, až se začne rozpouštět, a spolykal. Tubu zazátkoval a podal nazpět. Protějšek jen mávl rukou. Elektromobil se dal opět do pohybu, Marek podvědomě vycítil, že se udála jakási změna, aniž by tomu věnoval hlubší pozornost. Vytřásl na dlaň další tabletu. „Ukažte,“ nahlédl mu strážce do dlaně. „Sekaná s bramborovou kaší,“ hádal.

Marek polaskal tabletu jazykem. Zavrtěl hlavou. „Spíš španělský ptáček,“ pomlaskl s jedovatým potěšením. „Cítím kyselou okurku.“

„Pořád to musejí měnit,“ mrzel se Markův protějšek a upadl do strnulé zádumčivosti.

A tak Marek v klidu spořádal ještě jeden chod, podle chuti smažené karbanátky s bramborovým salátem, k přesnější identifikaci mu scházelo víc rutiny, z druhé strany tuby kynuté knedlíky s povidly a protože scházel jakýkoli důvod k šetrnosti, navíc ještě jahodový pudink.

Potom cítil horko a tlak v žaludku. Zastrčil tubu do kapsy a okamžitě na ni zapomněl.

Prach v chřípí ho přinutil kýchnout, silnice jako by nebyla tak dokonale vyžehlená jako na městských komunikacích, elektromobil se potácel, propadal a poskakoval v plné rychlosti na jakýchsi hrbolech.

Ve Městě samozřejmě žádné nebyly, a přesto se cesta zdála stále horší a nerovnější.

Marek horečně vzpomínal. Když tehdy vyjížděli z Kupole natáčet, kdosi z mladých techniků, kteří si od práce neodpočinuli ani cestou, Marka v jedné chvíli upozornil, že vůz právě stojí v přechodové komoře Brány.

„Když točíme venku,“ dodal, „buď potom kamery rozebereme do posledního šroubku, nebo je můžeme zahodit. Prach.“ Zastavili tehdy dvakrát, jako dnes. Co to znamená? Nikdy si nedělal iluze. Zejména ne o svém úspěchu. Sandra, opakoval si s podivem. Takový zlomek času jej odděloval od minulosti, a Marek si přál vědět, jestli ji miloval. Vůz se vzepjal, podlaha se naposledy zhoupla a zůstala v mírně šikmé poloze.

„Dál to asi nejde,“ řekl průvodce s uspokojením. Venku, docela blízko, i na tenhle zvuk se Marek rozpomněl, zaskřípaly v písku a kamení kroky. Přibližovaly se. Potom otevřenými dveřmi vtrhlo světlo. Obloha se modrala, ale jinak než pod Kupolí, světleji, hnaly se po ní bledé cáry a v dálce, v úžasné mrazivé dálce i šedavé kupy mračen. Marek si přiložil prsty na tvář, kde ho cosi chladilo. Prohlédl si je, byly čisté. Vítr, vydoloval to zasuté slovo, působil to vítr. Z vrcholků dun přesypával tisíce praménků, všude kolem šelestil a tence syčel.

„Pojďte!“ vyzval jej velitel. „Nemáme moc času.“ Marek se nehýbal. Zavrtěl hlavou. „Honem, musím po vás vyhlásit pátrání. Co nejdřív.“ Marek jen zavrtěl hlavou.

„Nerozumíte mi,“ jemně se usmál a Marek si všiml lesku jeho stříbrného křížku zavěšeného kolem krku. „Nechci vás tady popravit, ani zabít beze svědků. To všechno jsem podnikl, abych vás dostal na svobodu.“

Marek se zvolna vysoukal ven, jednou rukou se však stále přidržoval karosérie, jako by nechtěl přetrhnout poslední pouto s Městem. „Proč,“ řekl přímo.

„Míval jsem dětské přání zachránit někomu život. Pronásleduje mě pořád,“ přiznal se. „Sice jste zabil, ale to neznamená, že nejste člověk.“

„Nikam nepůjdu,“ odmítl Marek.

Člověk před ním zpřísněl a vytáhl zbraň. „Váš útěk okamžitě ohlásím, ale pochybuju, že by po vás pátrali mimo Kupoli.“ Ostře se na Marka zahleděl. „A jestli vás opravdu něco uštkne, to už je spravedlnost boží.“

„POTRESTEJTE HO spravedlivě!“ napřímil se liščí mužík a vystrčil špičatou bradu, za pultíkem vypadal ještě menší, než když ho Marek poprvé spatřil na oslavách Poutě do lásky. „Hned jsem si říkal, co je to za člověka, naprosto bez citu.“

„Jak se jeho nečitelnost projevila?“ otázala se s tenkým zájmem předsedkyně senátu.

„Když jsme se tehdy setkali, naštěstí pouze jedenkrát, vůbec neposlouchal, co mu povídám. A přitom jsem hovořil o zvířatech!“

„Vážně?“ Markovi připadalo, že v hlase předsedkyně senátu brnkla strunka ironie.

„Ovšem. O čem jiném? Už posté jsem si stěžoval, jak je dnešní stav neúnosný.“

„Neúnosný?“

„Copak existuje nějaká lovná zvěř?“

„Máte pravdu,“ váhavě připustila předsedkyně. „Až na ekozahradu, už jsem tam sice dlouho nebyla,“ řekla odlehčujícím tónem, „ale tam snad ještě nějaká zvířata žijí. Nebo ne?“.Akorát křečci a králíci,“ mužíkovi se odporem zkřivila tvář. „A jedna prašivá hyena, pokud už nechcípla. Víte, kolik povolení by na ni bylo třeba?“

„No dobře.“ Předsedkyni škublo v rameni. ‚A ještě jednu maličkost. Jak jsme už slyšeli, v kritické době jste vedl služební jednání na stejné chodbě přímo v protějších dveřích. Souhlasí?“ Zrzek přikývl, Marka zaujaly jeho zúžené, dychtivé oči. Tehdy jim ještě nerozuměl. „Můžete nám přiblížit o čem?“

„Ovšem, mimo některé podrobnosti. Ty zůstávají důvěrné. V zásadě jsme jednali o mém novém začlenění do organizační struktury.“

„Máme to chápat tak, že už předtím jste byl, stejně jako obžalovaný, zaměstnancem společnosti?“

„Ovšem. Zastával jsem funkci BPS 709 216. Prosím, tento kód má důvěrný charakter, jak jsem už připomínal…“

„BPS?“ nechápala předsedkyně.

„Běžná provozní síla,“ vysvětlil zrzavý mrňous. „A přešel jsem do funkce PMS 100. Prověření možností systému.“

„Neumím si bohužel přesně představit náplň vaší funkce.“

„Nic zajímavého,“ řekl mrňous opatrně. „V zásadě jsem placený za to, abych testoval rozsah možností celého systému, řízeného POJ. Tedy počítačovou operační jednotkou. Už tady, tuším, několikrát padl termín Černý kupón. Samozřejmě to je populární název určený pro veřejnost. Mám například za úkol vyzkoušet, jaký rozsah služeb můžeme pro své potenciální zákazníky v rozsahu nového kupónu zaručit. Hovořím jasně?“

„ŽE JSI TAK ZADOBŘE s tím tlustým podvodníkem?“ napadlo Marka, když měli po delší době zase večer sami pro sebe. Napůl v křesle ležel a pokoušel se vytěsnit z mozku všechno, co tam teď nepatřilo. Bylo toho čím dál víc. „Říkals něco, miláčku?“ vyhlédla z vedlejší místnosti napůl oblečená Sandra a pohodila temně tabákovými vlasy. „Díky, Virginie, dnes tě už nebudu potřebovat.“

„Valentin,“ opakoval Marek. „Co je vlastně zač?“

„Neřekla bych, že podvodník,“ přisedla si upravená dívka naproti, když zamkla za Virginií dveře. „Co tím myslíš?“ usmál se Marek s mírnou mužskou převahou. „Že splní každé tvoje přání?“

„Obávám se, že ano,“ tiše řekla dívka. „Anebo ti ten jeho počítač rovnou pošle naklepané sdělení, že takovou službu bohužel není zatím schopen zajistit. Teď bude mít nový kupón, víš o tom? No abys nevěděl, když mu děláš reklamu v multivizi.“

„Vidělas mě?“ zeptal se Marek s marnivostí, která ho samotného překvapila.

„Nelíbil ses mi. Trošku ti tam scházela jiskra, právě ta, pro kterou tě mám ráda.“ Přesedla si mu na klín a dlaně mu položila na ramena. „Nezlobíš se?“

„Ne,“ ale trochu ho to podráždilo. „Nedala bys mi napít?“

„Jenom džus, dnes už nechci Virginii ani vidět.“ Vhodila do sklenice s vodou oranžovou tabletu a postavila ji před něho na stolek. „Vlastně – ještě něco.“ Vrátila se s vysokou papírovou krabicí. „Skutečný koňak?“ Marek nemohl uvěřit, ani když láhev svíral v dlaních. „Jak jsi k němu přišla?“

„Jak asi?“ Sandra ve stoje připomínala štíhlou květinu s tabákovým květem.“Taky Valentin?“ Marka jako by očarovala barevná etiketa. „Pro tohle bych zaplatil i nějaký další kupón.“

„Ve mně má dobrou klientku.“

„Co máš ještě od našeho vynikajícího tlusťocha?“ zeptal se Marek bodře.

„Hlavní roli v Úžasném světě, jestli to chceš vědět.“

„To sis právě vymyslela,“ usmál se nedůvěřivě Marek, ale zamrazilo ho. „Bez tebe by z toho nesmyslu nezůstal kámen na kameni. Byla by to idiotská komedie o dvaapadesáti dějstvích.“

„Ty jsi můj hodný miláček,“ řekla Sandra s povzdechem. „Ale všechno je jinak.“

„Měla to zase být blondýna, viď?“ posmíval se jí Marek. „A co ty?“

„Jak to myslíš?“ Markovi došlo. „Podívej, platím si Zelený kupón a za svoje peníze najdu občas na stolku tubu bujónových tablet. A konec.“

„Skoro se mi nechce věřit.“

„Zdá se, že v mém případě celý ten kolos měl jediného maličkého soupeře, a přece nebyl schopný se s ním vypořádat.“ Sandra zvědavě zvedla oči od kalíšku. „Přece had!“ Marek se do nich vítězoslavně usmál. „Když se ostatní tak děsili už jen pomyšlení, že by se měli nechat uštknout, nemohli dostat roli!“ Přiťukli si. „Jenže scénář taky dělali oni,“ řekla tiše Sandra.

MAREK SE OBRÁTIL k Městu zády s myšlenkou, že se už nikdy neohlédne, ani kdyby se měl až do smrti bořit do písku a rozdírat si nohy o kamení. Byl na cestě sotva pět minut a bolely ho jako po maratónu.

Nepotil se ani v těžkém plátně vězeňského obleku a nevěděl, jestli za to vděčí svěžímu východnímu větříku, proti němuž ho vedla značka, anebo bílým cárům mračen, jež zhoustla a chvílemi překrývala sluneční kotouč. Vítr nesl prach a jemná zrnka písku, Marka brzy začalo pálit pod víčky a v hrdle. Scházela mu voda.

První značku postřehl okamžitě, sotva nechal zelený elektromobil, v krajině cizí jako kovová střepina v ráně, pár desítek kroků za zády. Musel vynaložit‘ všechno sebeovládání, aby se z překvapení nezastavil a nepokusil se z několika kamenů, zcela nepochybně tvořících šipku, vyčíst ještě něco víc než pouhý směr, svou budoucnost. Jestli ještě nějakou před sebou měl.

Nezaslechl, že by naskočil elektromotor, a usoudil, že ti, kteří ho vysadili na cestu nikam, mu stále hledí do zad. Rozhodl se chovat tak, jak diváci očekávají.

Na další značku narazil zhruba po pěti či šesti minutách klopýtání, snad by ji byl minul, protože se trochu odklonil od směru, ale autor se pojistil, sestavil ji z načervenalých kusů pískovce v rozpětí celých metrů. Ukazovala téměř kolmo na Markův dosavadní směr.

Neváhal, nebylo už co ztratit. Přesto neměl pocit, že přišel o všechno. Netušil, kdo a kam se jej pokouší přivést, jen tolik bylo jisté, že cíl před sebou má, aniž by tušil, co jej v něm očekává.

Řídké, napůl zaváté stopy Marka přesvědčovaly, že není první, kdo míří touto cestou. Probouzely v něm zvědavost. Vlastně – proč mám žít podle cizího scénáře? Kolena mu ztuhla, cítil vyprahlé tělo i duši a beznaděj všeho počínání. Chvíli klečel, jako by v sobě hledal rozhodnutí, potom se převrátil na bok.

Vyskočil na nohy dřív, než mohl očekávanou úlevu vychutnat. Zastavil se a ohlédl až po dobrých dvaceti krocích, kolem se rozkládalo mrtvé, ostré kamení, strnulé v odkapávajícím čase. A přesto by neváhal odpřísáhnout, že mu před několika okamžiky zasyčelo cosi přímo do ucha. Osud byl krutější než všechny jeho představy, nutil ho žít dál. Třetí značku mu do cesty nepostavil, zanedlouho však Marek dospěl k nevýrazné vyvýšenině, jež tvořila nízký hřbet táhnoucí se celou pustinou dolů k jihovýchodu, pokud si troufal určit podle slunce. Vzbuzoval dojem lidského díla, jistě falešný. Nahoře nebyl širší než stezka, jakýsi pevný podklad, poměrně rovný, přestože místy popraskaný a zcela zasypaný pískem, představoval pro Markovy nohy příjemný odpočinek. A tak zůstal stát a rozhlédl se naplněný pocitem mořeplavce, jenž po vyčerpávajícím boji s vlnami cítí pod nohama ostrůvek – nepatrný a opuštěný, a přesto pevnou zemi. Upoutal ho pohyb cosi drobného a šedivého přeběhlo o kus dál a ztratilo se mezi řídkými keři. Právě keře Marka přivedly na myšlenku, že charakter krajiny se přece, i když nepatrně proměnil. Vyrůstaly tu dokonce trsy trávy, ne sice šťavnaté a věčně zelené jako v Parku, zato však místy promísené s neznámými vysokými rostlinami, nesoucími na silných stoncích zahnědlé zbytky květů. O několik týdnů se opozdil, představoval si, kdyby nepřicházel vždycky pozdě, mohl přehlédnout nekonečné, dokonalé panorama barev. Cítil v zemi její skrytou, obnovenou sílu. Ostražitě vykročil, šelesty a hlasy kolem narůstaly a brzy naplnily celou krajinu. Snažil se je oddělovat jeden od druhého, přestože zdroje a příčiny mu zůstávaly zahalené tajemstvím. Necítil strach, jenom nejistotu.

Přesto ho vyděsil zvuk trhajícího se plátna, to když z křoví vylétl neohrabaný velký pták, vyplašeně tloukl křídly o vzduch, kvokal a o kus dál se zase zřítil zpátky do trní. A tehdy dospěl Marek k další zarážející myšlence. Žije, bezesporu žije, ačkoli nedýchá kyslík z bomby. Podivné. Měl přece dávno dochroptět, udusit se s doširoka rozevřenými ústy, jak si představoval, nebo už ho měla svíravě dusit otrava, rozežírat mu žaludek, játra, drásat střeva.

Žádná bomba mu až dosud nescházela. Ale možná, že zdejší jedy nepůsobí hned, střádají se v těle a potom… Znejistěl ještě víc, vtáhl vzduch z plných plic a s přivřenýma očima, špičkou brady proti nebi, odbojně i poslušně jej zvolna vypouštěl. Ale tep bil, snad trochu poplašeně, nic nerozežíralo plicní sklípky, jen na rtech, když je opatrně olízl, ucítil sůl. „Co to děláte?“ zeptal se Marka mladý ženský hlas. Hrklo v něm, mechanicky se otočil, přistižený při něčem, co rozhodně nebylo určeno pro veřejnost. „Vypadáte jako rovnou z kriminálu. To je teďka v módě?“ zeptalo se stvoření v mohutné prošívané bundě rozepnuté až dolů a prošívaných černých kalhotách. „Jo,“ přikývl Marek nakysle. „V kriminálu.“

„No tohle.“ Když si ho prohlížela, hlavu důkladně ovázanou šátkem skláněla mírně na stranu. „Na tak slavného člověka to zas tak slavný vtip nebyl.“ Navázala dřív, než stačil otevřít ústa. „Do Města se dostanu sotva desetkrát ročně. Posledně jsem si tam sice koupila… Představte si, jak bych tu před vámi vypadala v červených šatech nad kolena.“ Sklonila hlavu, jako by to chtěla posoudit ještě jednou. „Byla by vám zima,“ usmál se Marek. „Zima? Co byste nechtěl? Takový nádherný podzimní den!“

„Podzimní?“ Marek narážel na nové pojmy, cítil podobné okouzlení jako z rudého květu. Horečně přemýšlel. „Šipky?“

zeptal se konečně. „Znamenají, že jste mě čekala?“

Stále ještě netušil rozuzlení, přesto mu zavanula úleva. Snad proto, že už nebyl na světě sám.

„Podle domluvy vás vysadili na Křižovatce, ale nesměla jsem být při tom,“ vysvětlila s pokrčením ramen. „Nevím proč.“

„Na Křižovatce?“

„Tak se tomu místu říká. Odjakživa.“

„Odkdy odjakživa?“

„Copak jste se to neučil ve škole? Proč si museli lidé nad sebou vybudovat Kupoli?“

„No proč – aby mohli žít. Do vzduchu se dostala spousta různých jedů,“ vzpomínal Marek.

„A jak se tam dostala?“ zeptala se dívka s úsměvem.“Dostala. Už dávno. Tehdy se vyráběly věci pomocí jakéhosi Průmyslu,“ objevil vítězoslavně v paměti. „A bývala spousta malých Městeček, jenom pár desítek z nich mělo přes milión obyvatel, a spojovaly je Dálnice. No a na těch Dálnicích se čas od času budovala taková zvláštní místa, kterým se říkalo Křižovatky.“

„Hm,“ nemohl se Marek od téhle myšlenky odpoutat. „Jak tehdy asi lidé žili?“

„Pojďte radši odsud,“ vyzvala ho. „Táta mě vždycky upozorňoval, že v místech, kudy Dálnice vedly, pořád zůstává spousta olova.“

„Olova? Kde by se vzalo?“

„Prý se jakási sloučenina olova přidávala do pohonné hmoty. Elektromobily ještě nebyly na elektřinu,“ vysvětlila. „A olovo je strašně jedovaté.“

„Stejně se po té vaší Dálnici chodí mnohem líp než v kamení,“ trochu se Marek zdráhal.

„Proto jsem vás na ni navedla. Tak, nemáme to daleko.“ Marek udělal pár těžkých kroků a strnul. V modravé dálce, od obzoru k obzoru třpytila se vysokým obloukem v poledním slunci téměř průhledná Kupole, prozrazovalo ji duhové mihotání lomených paprsků. Vypadala, že pokrývá celý zbytek světa, dokonalá, neosobní.

„Úžasný svět,“ postřehla jeho očarovaný pohled. „Myslím, že jsem takhle často stávala. Přitahuje člověka – jako by ho chtěla do sebe nasát.“

„Řekněte mi,“ začal Marek opatrně, ale už to dál v sobě nedokázal potlačit. „Proč jste si přála tohle…“

„Tohle setkání? S vámi?“ zeptala se prostě. „Nevěřím, že jste to udělal.“ Hleděla na obnažený bílý kámen. „Nevěřím, že se to stalo tak, jak tvrdí multivize.“

„Copak sledujete multivizi?“

„Proč ne?“ podivila se. „Mám přenosnou. Viděla jsem Úžasný svět. Celý. Připadal jste mi tak přirozený, na rozdíl od všech ostatních, kteří se báli kleknout do písku, sebrat se země kámen nebo se otřít o keř… Ale směšní, to vám řeknu,“ rozjasnila se, „směšní jste byli všichni. V těch ohromných botách, jako kocouři, a s kyslíkovýma bombama.“

„O tomhle světě nikdo nic ve Městě netuší,“ připustil Marek. „A kdyby věděli, stejně by neuvěřili.“

„Staří Pátrači vyprávějí, že kyslík už dávno není třeba. Tehdy jich žilo venku pár, všichni se drželi kolem Brány. Byli to jejich dědečkové.“

„Ale jak to, že…,“ nechápal Marek. „Ve vzduchu musí být nějaká zvláštní síla,“ uvažovala. „A hlavně v zemi, všechno pročistí, když jí dopřejeme čas.“ ‚J nás?“

Žena se shýbla a utrhla rostlinku s malým kláskem namísto květu. Byl už napůl vysypaný. „Podívejte.“ Marek se jen omluvně usmál.

„Divoké žito,“ vysvětlila. „Někteří Pátrači se je pokoušejí pěstovat, tvrdí, že z žita se pekl skutečný chleba. Jedl jste někdy chleba?“

„Existuje tableta…“

„Já vím.“

„Možná by to zařídila Pouť do lásky… Kdybych si přál.“

„Pouť do lásky,“ zamyšleně opakovala. „Jednou, ležela jsem ve stanu tak sama a vyčítala si, proč mě trápí osud někoho úplně cizího a neznámého, mě najednou napadlo, jak bych vás možná zachránila.“

„Co to povídáte?“ Marek se zastavil. „Pojďte, nebo se nedostaneme domů ani do setmění,“ pobídla ho. „Nic geniálního. Nač může ženská přijít? Z multivizní reklamy jsem věděla, že Pouť do lásky organizuje na Modrý kupón setkání se žádanými zpěváky, herci, sportovci. Stačilo by si přát, abych se s vámi setkala tady, mimo Kupoli, pro jistotu na celých čtyřiadvacet hodin.“

„Ale to muselo stát fůru peněz,“ zhrozil se Marek, který stačil pochytit obsah ceníků.

„V rozsahu Modrého kupónu mi to bohužel neuznali a musela jsem si nechat vystavit Červený,“ připustila. „Ale co s penězi? Tady.“ Rozhodila pažemi, jako by se krajině omlouvala za svou marnotratnost.

Ve větru praskaly stonky suché trávy, z trní zapípal pták. Marek cítil, jak ho kraj pohlcuje.

„Hlavně že jich bylo dost, dokonce na spacák,“ pokračovala žena v šátku. „No a v noci se seberete a pustíte rovnou k jihu, od Města pryč. Sice si zítra pro vás přijedou na Křižovatku, ale řekla bych, že když se vás nedočkají, budou vás považovat za mrtvého. Pochybuju, že jim budete stát za to, aby po vás v téhle pustině pátrali. Zvlášť když dobře vědí, že zpátky stejně nikdy nemůžete.“Na okamžik pocítil Marek dojetí, potom však opět vystoupila na povrch nejistota, holá a tvrdá jako kamení pod nohama. „Ale jak se udržím na živu? Tady…“ V beznaději se rozhlédl široce kolem dokola. „Neříkala jste, jak jsme v Úžasném světě působili směšně?“

„Nebudete to mít snadné,“ souhlasila. „Ale dnes už Pátrači pronikají i daleko na Jih. Nikdo vás nenechá bez pomoci.“ Odmlčela se, zvažovala. „Tady máme k Městu přece jen příliš blízko.“

„Taky se říká, že je tu všude plno hadů.“

„No, poslední dobou se opravdu rozmnožili jako nikdy. Před rokem tak zahynul můj bratr,“ řekla s předstíraným klidem, ale rty se jí neovladatelně chvěly. Pokusila se o věcný tón: „Když se na noc pečlivě zavřete v pytli, dýchací otvory jsou upravené tak, aby se jimi protáhla tak nanejvýš žížala.“ Markovo zaváhání si vyložila po svém, že se stále ještě neosvobodil od strachu.

„Už jste přece jednou v životě musel v sobě najít pořádný kus odvahy.“

Dlouhý úsek cesty potom urazili mlčky, v Markovi se slévala únava se vzpomínkou na časné probuzení a neuvěřitelnou cestu k místům, o nichž ještě včera neměl ani tušení. Náhle ho napadlo, že smrt, z níž na něj dýchal tak ochromující strach, má už za sebou, že ho přivedla do neskutečné, vyprahlé země podivuhodné tvrdé krásy. Konečně nalezl úlevu a očištění.

„Chtěl byste vědět, co nás vlastně živí?“ znenadání se zastavila průvodkyně. Na šátku se jí už usadila tenká vrstva prachu. Marek přikývl, stále nepřítomný.

„Dobře, ale musíme se vrátit k Dálnici. Nebojte se, moc si nezajdeme,“ chlácholila ho.

Po několika minutách se vrátili k nepatrně vystupujícímu náspu, křižujícímu krajinu a mizícímu mezi pahorky, jež se začínaly zvedat na obzoru. Na jednom místě se hřbet rozšiřoval jako nažraný had a zvedal ještě o půl metru, o metr. „Tady pozor,“ zabrzdila ho. „Právě na téhle skalce se ty mrchy rády vyhřívají. Bratr tady…,“ odvrátila se. Marek se opatrně rozhlédl.

„Vidíte, zrovna jedna!“ Lopatkou s krátkou rukojetí, kterou si odepjala od širokého mužského řemene, sekla do písku. Marek nepostřehl vůbec nic a trochu jej to zneklidnilo.

Žena se vyšplhala až nahoru a zaryla lopatku do nánosu. „Ukažte,“ nabídl se.

Vesele na něho pohlédla a poklekla, aby se mohla o lopatku lépe opřít. Odhrnula nehlubokou vrstvu a znenadání se ozval nepříjemný skřípot, kov dřel o kov. Objevila se zrezivělá plocha, místy ještě pokrytá zbytky zeleného laku. Kde jí lopatka zasadila šrám, táhl se světlejší škrábanec. Žena vstala a zamyšleně se rozhlédla kolem, jako by ohledávala rozšířené místo. Táhlo se na několik set metrů. „Co je to?“ nevydržel Marek.

„Tehdejší dopravní prostředky, právě ty, co jezdily na olovo,“ odvětila nepřítomně. „Víte, nechápu, že Geologický průzkum tohle ložisko neobjevil.“

„Průzkum?“

„Ovšem, odkud by Město získávalo Rudu a Suroviny?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlel,“ přiznal Marek. Uvědomoval si, že toho bylo až příliš mnoho, o čem dosud nepřemýšlel, a nevěděl, jestli to vůbec půjde napravit. „Myslel jsem, že se dnes všechen odpad stoprocentně recyklizuje.“

„Odpad ano. Ale to nestačí k rozšíření výroby.“ Pečlivě písek zahrnula. „Tady někde končí můj zábor a nerada bych se s někým dohadovala o tak krásnou žílu.“ Dál byly změny patrnější, nejenže porost zhoustl, ale krajina se začala vlnit. V jednom z hlubších údolí, obklopeném ze všech stran zarostlými pahorky, narazili na krátkou jizvu, nepochybně lidské dílo. Už z výšky bilo do očí jako svévolné narušení velkolepé nekonečnosti pustiny. Pod polovinou svahu se zvedala stříška z žluté plastické hmoty kryjící rumpál. Jáma, do níž viselo lano, nebyla o mnoho hlubší než na výšku lidské postavy. Marka zarazilo, že písek s kamením netvoří víc než poměrně tenkou svrchní vrstvu, pod ní se hnědala tvrdá hlína. Nabral si ji do dlaně z hromady, vytěžené z jámy pomocí plastikového kbelíku, který teď stál na dně. „Moc jsem od jara nepokročila,“ přehlédla žena v šátku své dílo. „S bratrem jsme dělali pětkrát tolik.“ Seskočila do jámy a Marek ji po krátkém zaváhání následoval. Dopadl tvrdě. „Je tu vlhko,“ překvapilo ho.

„No,“ souhlasila a hrábla po dně. „Bratr si myslel, že údolím kdysi musela protékat řeka. Potom bychom tady stáli právě na tehdejším břehu. Ale podívejte!“Olámaným nehtem zajela do hlíny a oddrolila několik hrudek. Před Markem jako kouzlem začal vystupovat jakýsi oblý tvar. Naslinila prst a místo pečlivě očistila. Matně, do ruda blýskla kovová ploška. „Měď. Měď se dnes platí nejlíp. Elektromotory nejde vyrábět z plastické hmoty. Zatím.“

„Kolik jí tu máte?“ vzrušení se přeneslo i na Marka. „Přesně nevím. Ale proutek se mi skoro vytrhl z ruky.“

„Proutek?“

„Nevíte, co je to? Proutkaření mě naučil táta. A spoustu dalších věcí. Abyste věděl, táta byl nejlepší Pátrač na světě. Ačkoli sám tvrdil, že opravdu nejlepší byl děda. Představte si, že jednou dokonce objevil kovovou krabičku, docela malou, a když se nám ji podařilo otevřít, našli jsme zuby. Lidské zuby z opravdového zlata.“ Marek se nedůvěřivě usmíval.

„Nelžu, přísahám! Táta říkal, že dřív to býval takový… talisman,“ našla to slovo. Vyšplhali ven.

„Teď se umyjeme a najíme. Jistě jste hladový. Aspoň já ano.“ Pod holou skálou téměř na samém dně údolí prýštil pramen, plazil se pár kroků pískem, který v těch místech zežloutl jako ze samých zlatých zrnek, a víc po něm nezbývalo. Křišťálový zázrak, řekl si Marek.

„Podívejte, kolik mi toho zas sem vítr navál,“ poklekla průvodkyně. „Tady mám zahrádku,“ zvedla k němu pohled. Zahrádku tvořilo pár oschlých, zahnědlých stonků, od podobných tam nahoře se lišily jen pokusem o pravidelné uspořádání.

„Už odkvetla,“ jako by mu četla myšlenky. „Ale měl byste ji vidět z jara!“ řekla pyšně.

„Toho písku vlastně není tolik, jak by se napohled zdálo,“ uvažoval Marek nahlas.

„Není,“ souhlasila, „jenom jak půda podlehla erozi, když lidé vykáceli stromy.“

„Tohle máte taky od táty?“

„Můj táta, ten věděl všechno. A uměl taky všechno. Kdysi zasadil pár boroviček, bůhví, kde vzal semena. Každý rok se na ně chodím dívat, už jsou docela pěkné.“ Odmlčela se, Marek poklekl do vlhkého písku a pil, až lapal po dechu, a potom pil dál ledovou, sladkou vodu s neznámou příchutí.

„Táta je měl strašně rád, pochovali jsme ho na tom místě. Ale vás pošlu do skutečného lesa.“

Marek si setřel vodu s obličeje, oddechoval. „Kde by se vzal?“ odmítl. „Viděl jsem kdysi v Galerii starý obraz…“

„Les je,“ řekla umíněně. „Tam na Jihu skutečně roste les. Všichni staří Pátrači, kteří se odvážili tak daleko, to říkají. Víte, jak vypadá?“

„No,“ zachvěl se Marek, zaskočený jejími vášnivými slovy. „Asi jako Park.“

„Je nádherný. Nic na světě se mu nevyrovná. Park ve Městě, že se nestydíte! Ten by se vešel do lesa tisíckrát!“

„V Parku bývalo docela příjemně, chodíval jsem tam v poledne, člověk málokdy na někoho narazil. Až nedávno…“ vzpomínal. „Jako byste s tou dívkou měla něco společného.“

„Známá?“ našpulila spodní ret a rozvázala uzel vzadu na šátku. Vyhrnula se záplava medově hnědých vlasů, lesknoucích se v podzimním slunci. Marek nemohl chvíli odtrhnout pohled. „Už jsem se s ní setkal jednou předtím. Tehdy ji nechtěl elektronický zámek pustit do Domu. Bydlela asi o padesát pět poschodí nade mnou,“ vysvětlil. „Co říkala?“

Až teď si Marek plně uvědomil, co jej ohromilo, když si šátek sňala.

„Proboha, jak to, že jste tak strašně mladá?“

„Mladá? Jste na mě hodný. Už mi bylo dvacet.“ Dívka poklekla k prameni a v dlaních jí zapěnila voda. „Pomozte mi!“ Když zalili její zahrádku a umyli se, vesele se vrátili nahoru ke křiklavě žluté stříšce a oranžovému stanu, který se Markovi předtím skryl za vysokým písčitým jazykem. „Představoval jsem si, že se budete živit nějakým romantičtějším způsobem,“ komentoval Marek dvě tuby s potravinovým koncentrátem, jež dívka vytáhla ze zásob. Jen se usmála. „Sekanou, nebo španělského ptáčka?“

„Ptáčka jsem už dneska měl.“

„Natrhám si vždycky tyhle lístečky. Třeba vám taky zachutnají.“ Marek rozemnul drobounký lístek mezi palcem a ukazováčkem, vydával silnou, kořennou vůni, kterou neuměl k ničemu přirovnat. Zavrtěl hlavou. „Ani nevím, jak se té květince říká.“

„Co záleží na názvu, hlavně, že ji máme. Ale vy – jak se jmenujete?“

„Blanka.“

Blanka rozdrtila v dlani dvě velké hnědé tablety a vsypala je do začazeného hliníkového hrnku. „Zamluvil jste tu dívku, co se mně podobala,“ připomněla. „Ani v nejmenším. Měly jste jenom cosi společného, a dost mě trápí, že nevím co.“

„O čem jste spolu mluvili?“

„Připadá mi to tak dávno… Vyprávěla, že šije šaty. Nevěřil jsem jí, myslel jsem si, že na lidi už žádná manuální práce nezbývá. Jen tak někde něco opravit, dolít, přeměřit. Ale nejhezčí modely se prý ještě dnes šijí ručně.“

„Určitě,“ potvrdila Blanka a oběma rukama zároveň si shrnula vlasy s ramen dozadu. „Stroj by z toho přece neměl žádnou radost.“

„Říkala, že by ráda viděla opravdovou oblohu, že ale nemá odvahu vyjít za Bránu.“

„Asi přijde déšť.“

„Dívala se na pohádky. V multivizi.“

„Miloval jste Sandru?“ zeptala se dívka po tiché chvíli. Špulila‘ ret. „Nezlobíte se, že se vyptávám?“

„Nevím,“ Marka zaplavila vlna lítosti jako nápor podzimního deště. „Vím, že jsem ji nechtěl zabít.“

„Tak proč…?“ Blanka na něho hleděla velkýma očima. „V tu chvíli jsem ji nenáviděl. Byla tak zkažená,“ řekl Marek s hrůzou.

„Byla tak krásná.“

„Byla tak krásná,“ opakoval. „Snad za to ani nemohla, Město ji tak rozežralo, že mě začala podezírat.“

„Podezírat?“

Marek se musel usmát jejímu poděšenému tónu a Blanka mu v posmutnělé podobě úsměv vrátila. „Že jsem se nechal najmout. Za peníze, chápete?“ Dívka zavrtěla hlavou.

„Když to na mne vychrlila, taky jsem ničemu nerozuměl. Potom mi to došlo, přála si… Člověk tomu ani nechce uvěřit.“

„Co si přála?“

„Aby jí Pouť do lásky nalezla životní náplň. Jenže Sandra… Musela trpět, ale už neuměla rozeznat od sebe ani…“

„Takže jste ji přece jenom měl rád,“ tiše, pro sebe uzavřela Blanka. „Jak ji něco takového mohlo napadnout? Přestal jsem se ovládat. Když jsem ji uhodil… Nosívala stříbrné střevíčky, hodně vysoké. Podlomily se jí a udeřila se o takovou ošklivou římsu…“

Dívka hleděla do země, seděla s bradou až na kolenou a prstem psala do písku, zapadající slunce jí vrhalo do tváře nachové odlesky, pro Marka zcela neznámé, nevěděl, jestli v něm probouzejí strach, anebo zda jsou neotřesitelnou součástí jeho nového světa.

„Nikdy předtím jsem nedržel za ruku mrtvého člověka.“

„Někdo musel přijít ještě po vás,“ řekla Blanka chladně. „Vím kdo. Dal bych snad život za to, abych se s ním ještě někdy potkal.“

Mlčeli, Marek sál šumění krajiny, stále jí ještě nerozuměl. Blanka se náhle zvedla, a když se vrátila, stála před ním v tenkých červených šatech a větřík, snášející k nim drobná zrnka soumraku, lepil jí je k tělu. V rozpacích na sebe pohlédli. „Když jednou mám hosty.“

Uhnula očima vzhůru a pootevřené rty nastavila do větru. „Honem, než se setmí,“ vyzvala Marka. Bez dechu za ní vyšplhal až nahoru, prašný vítr je na hřebeni ostře bodal do tváří. Hluboko pod nohama jim plynula ztracená řeka z časů, jež vsákly do pustiny. „Dáte se tudy,“ clonila si dívka obličej dlaní a téměř křičela do větru. „Po těch nízkých hřebenech. Potom… Kam se to díváte?“ Od svahu se křiklavě odrážela žlutá stříška nad jámou se strojem, o jehož účelu neměl Marek ani ponětí, přestože byl nepochybně lidským výtvorem.

„A co když si to všechno někdo vymyslel? Co když žádný les není?“

„A je!“ řekla dívka vášnivě. „Musí být. Jednou mi táta povídal, že až budu velká, až budu mít někoho ráda, zas na Zemi vyrostou lesy.“

Znovu potom sešli k vodě, Markovi pramínek připadal ještě živější než předtím a pozoroval, jak si Blanka stírá dlaněmi s obličeje chladné krůpěje. Několik jí volně stékalo po krku a do červených šatů.

„Okamžik, rozsvítím, než se o něco přerazíte.“ Stan byl prostorný a vysoký, Markovi stačilo lehce se sehnout a stál uvnitř. Dívka uklízela tak, že všechno shrnovala do koutů. „Nejlíp uděláte,“ obrátila se na něho, „když si teď trochu odpočinete a vyrazíte kolem půlnoci. Tenhle spacák je váš. Ještě něco k jídlu a hlavně vodu. Na jih je do nejbližší oázy přes třicet kilometrů.“ Ačkoli měla dost prostoru, Blanka pracovala vkleče. „Tak, hotovo.“

„Díky.“ Další slova jako by Marek spolkl. Dívka rozepjala zip a bosé nohy zasunula do svého spacího pytle, jak pokrčila kolena, všechna červená látka se jí svezla do klína. Rychle se otočila po svítilně a zhasla. Jen na chvíli se Marek obával, že by snad mohl zaspat, stačilo zavřít oči a všechno vypuklo znovu. Cela, rudé růže, stroje zaváté časem. Sedí dodnes za volanty kostlivci? A co ty podivné, sílící, množící se zvuky?“

„Spíte?“ Nedalo se to vydržet.

Na vnější ochrannou vrstvu stěn cosi lehce, avšak stále silněji a častěji bubnovalo. Ze všech stran. „Co se děje?“

„Dalo se do deště,“ tiše vysvětlila Blanka. „Ale do půlnoci přestane. Jestli ne, cesta v dešti – taky na tom něco je.“ Nakonec Marek už jen sledoval, jak se čas žene vpřed, opatrně, co nejtišeji se vysoukal, potom se však obrátil zpět, jako by si všechno rozmyslel.

„Rád bych se vrátil,“ snad mu pomohla tma, že dokázal vyslovit, co předtím zbaběle polkl. „Vrátím se.“ Déšť ustal.

Všude kolem se neslo nedotčené ticho, říčním korytem do dálky a k jihu přes nízké hřebeny. „Na jaře se vrátím,“ řekl tichu.

„Jaro je tu nejkrásnější,“ uslyšel klidný dívčin hlas v podobě, v níž si jej odnesl s sebou. „Když rozkvete moje zahrádka.“ Cítil, jak se před stanem chvěje, chladem anebo z průzračného pohledu vzhůru, zářily, doutnaly a mihotaly se tam tisíce nepatrných bodů.

Opravdové hvězdy, ujišťoval se, když krok za krokem šplhal vzhůru za nimi, nad vyschlé koryto, stejnou cestou jako v podvečer. Viděl jsem opravdové hvězdy. Nestálo to za to? Prodíral se dál téměř bezmyšlenkovitě stále stejným směrem až do chvíle, kdy se rozbřesk vyjasnil do nového dne a první paprsky vystřelily na oblohu. Připadalo mu, že je u konce sil. Napil se, nasoukal do pytle, pečlivě přitáhl zip a okamžitě spal. Probral se mokrý potem, v poledne. Z čisté, světlemodré oblohy domácky hřálo slunce.

K překvapivě rozlehlé oáze dorazil těsně před soumrakem a rozhodl se dál nepokračovat. Nic ho přece nehonilo, čím dál méně – po všech hodinách strávených v pustině – byl ochotný věřit v existenci jakéhosi vybájeného lesa. Oázu naštěstí nešlo minout, všechna vegetace, vysoká tráva i křoví se nahrnula k vláze a vytvářela místy neproniknutelné houštiny. Opět spal beze snů a výtečně, probudil se však s nepříjemným pocitem. S pocitem, že není sám. Vytanula mu Blanka v červených šatech. Ani když rozepjal pytel a posadil se, stále ještě neviděl nikoho. Na zanícené spojivky byl písečný prach horší než mor. „Je pozdě,“ řekl mu povědomý hlas se zřetelnou výčitkou. „Jak dlouho vám ještě potrvá, než vstanete?“

„Kde se tu berete?“ zeptal se Marek s nepředstíraným překvapením, když si konečně promnul oči. „Nečekal jste mě?“ ostře se zasmál mužík. Rezavé vlasy se mu červeně zablýskly v paprscích vycházejícího slunce. Pohodlně se usadil na batohu, s lokty podepřenými o kolena, v dobrých botách. „Lovec musí umět vystopovat svou zvěř.“

„Vystopovat?“

Opět se nepříjemně zasmál, spokojený sám sebou. „Po pravdě řečeno, nebylo to nic těžkého. Pro toho, kdo je zvyklý používat mozek. Co vám zbývalo ve vašem postavení?“ Marek chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny, vyškrabal se z pytle a setřásl ze sebe navátý písek. „Co jiného než ta báchorka o lese!“ triumfoval. „Báchorka?“

„Ovšem. Nejstarší ze všech, co dodnes kolují mezi Pátrači. A tak jsem si tady na vás počkal. Říkal jsem si, že byste si třeba se mnou rád promluvil,“ podtrhl hlasem. „Než…“

„Ne,“ zapřel Marek.

„Mohl bych vám povědět, jak se to stalo,“ řekl mužík úlisně. „Co vím, to mi stačí.“ Marek usedl zpátky na tenkou, dobře izolující látku. „Rozhodně dost na to, abych pochopil, jaká jste zrůda.“

Zrzavý mužík se zatvářil dotčeně. „Banální odpověď. Zformuluju to obráceně: mám to štěstí prožívat vášně intenzivněji než druzí. Ostatně vraždil jste vy, přišel jsem až po vás,“ namířil osten proti Markovi.

Marek se otočil zády, vytřepal spací pytel ve svěžím jitřním vánku, sroloval a svázal.“Jak je libo.“ Mužík ho obešel, byl dobře o jednu svou plochou hlavu menší. „Skončíme to. Víte, že jsem dostal za úkol zjistit rozsah možností Poutě do lásky. Ke svému překvapení jsem přišel na to, že vlastně jsou neomezené.“

„Ale?“ posmíval se Marek.

„Nejlepší důkaz – stojíme proti sobě my dva, na tomto místě a v tuto dobu.“

„Ale smysl toho všeho… Proč jste vynaložili tolik úsilí, abyste mne dostali tak daleko?“

„Vždyť vám to povídám! jenom zkouška, nic víc. Proto si to neberte osobně, mohlo se to přihodit komukoli jinému,“ ušklíbl se zrzek.

Hbitě se shýbl a z šedozeleného pouzdra jedním dlouhým pohybem vytáhl pušku. Dlaní přejel po matné hlavni. „Systém je stochastický, ale ne samoúčelný. A lov zase vzrušující. Na inteligentní zvěř dvojnásob.“ Krátce pohlédl na hodinky. „Dám vám hodinu náskoku.“ Markovi se nejprve zdálo, že špatně slyšel. „No tak,“ liščí mužík ho ústím hlavně rýpl nad klíční kost. Zabolelo to.

„Ani mě nenapadne, abych se odsud hnul,“ pronesl temně Marek. „Střílejte.“

„S tou hodinou to platí pořád.“ Přehodil si tlumok přes rameno a pušku v nepromokavém pouzdře vzal do levé ruky zvlášť.

Dobrých pět minut se ještě chvěly větvičky v místech, kudy se ztratil. Potom v Markovi vypučel nepříjemný pocit, jako by se do něj zezadu zabodával cizí pohled. Ohlédl se. Nic nezpozoroval, jen křoví mírně ve vánku šelestilo, jako kdyby právě před ním něco ukrylo. Vrátil se pohledem a zachytil ostrý záblesk.

Ramena sebou trhla.

Byly to zbytky ranní rosyvulpěly na listu. Všechno ho začalo pálit. Řekl si, že se dojde umýt a napít a že posnídá.

Pramen vyvěral do elipsovitého jezírka plného průzračné vody.

Marek myslel na jídlo, jak si přikázal, a přistihl se, že se plíží od keře ke keři.

Půda v okolí byla mírně rozbahněná, plná nejrůznějších stop, jež Marek nedokázal číst. Dlaní rozbil svou tvář na hladině.

Voda mu chutnala. Probudila v něm nápad.

Zdlouhavě upíjel, nastříkal si ji do tváře. Obrátil se stejnou cestou nazpět, ale už po několika krocích odbočil rovnou do křoví. Skutečnost však byla podstatně bolestivější než plán. Nikdy netušil, že trní může bodat tak ostře. Podle světleji prosvítající půdy se rychle naučil předvídat směr uliček, zákoutí a škvír, postupoval mnohem rychleji a skoro bez útrap. Jedovaté pomyšlení, že ani takový mrňousek jako jeho lovec se tudy za ním nemůže prodírat s batohem na zádech a kulovnice že mu pěkně překáží, dodávalo Markovi sílu a vytrvalost. Dbal, aby neběžel příliš rychle.

Když usoudil, že by mohl mít za sebou polovinu okruhu – snadno ztrácel mezi křovisky orientaci – zastavil k odpočinku. Lov trval teprve dvacet šest minut, jestli hodinu odečetl. Připadalo mu, že prchá celý život.

Vybral si travnaté místo a usedl. Aniž se staral o chuť nebo barvu, odsypal si do úst jednu z dozorcových tablet. Ztratil pojem o čase, dokud ho neprohrálo nezvučné zapraskání. Větvička nebo trs napůl seschlé trávy, která místy sahala až do pasu? Marek zbystřil a odplížil se za hustý, rozložitý keř. Kolem se tetelilo ticho, jen od tůně vzdálené několik set metrů doléhal zvuk, připomínající kuňkání žab. Marek ještě chvíli uvažoval o svém plánu. Připadal mu dobrý, a jestli ne, alespoň nadějný. Pak se opatrně zvedl na další cestu. Výstřel ho doslova ohlušil.

Tělo se k němu zachovalo skvěle, duchapřítomně se vrhlo do trní a prchalo. Tam se vzpamatoval, šramot blížící se houštinou jej však znovu přiměl dát se do běhu. Mířil směrem, jímž tušil jezírko, okruh dokončil zadýchaný a od krve. Při hledání písčitého prostranství, na němž přenocoval a kde zanechal věci, trochu znervózněl, plynoucí čas mu palčivě tepal ve spáncích. Nakonec narazil na oba batohy jeden vedle druhého, Markův vypadal splihle a chudě. Připomínal trofej.

Blahořečil zrzkově pořádkumilovnosti, popadl batohy a obrátil je dnem vzhůru. Z prckova se vysypalo tolik potravinových tub, že se v nich brodil pomalu po kotníky. Nejprve zvedl láhve s vodou a vyjma jedné jediné metodicky je vylité naházel do trní. Potom si nacpal do kapsy pár tub a ostatní zastrkal za košili. Až do konce pracoval rychle a důsledně, už chtěl zmizet mezi keři, když ztuhl zmrazený překvapením. Z jemného navátého písku, tvořícího na nechráněném místě dlouhý jazyk, křičely na Marka dvě stopy, mnohem hlubší, než po sobě zanechal mrňous s puškou. Pustil se opatrně jejich směrem a brzy narazil na celou řadu dalších. Spokojeně usoudil, že má před sebou podivuhodný záznam svého ranního útěku a pronásledování.

Nepátral, odkud čerpá víru, že plán vyjde. Pod vysokým keřem s bílými bobulemi zahrabal největší část potravin, o kus dál další a zbytek by byl s chutí odhodil do trní, ovládl se však a poslední tuby zapíchal do mělkého písečného přesypu. Neznámá stopa ho mátla. Ten člověk rozhodně měl zájem vědět, co se kolem něho děje. Marek zase toužil znát odpověď na otázku, na kterou misku vah třetí stopa patří. Nakonec se po tvrdé hlíně odplížil do míst, kde mu houština připadala neproniknutelná, kam se mohla nepozorovaně dostat nanejvýš jedna z šedivých myšek, honících se ve svých chodbách mezi kořeny. A myšek se Marek nebál, neumějí stisknout spoušť v tu správnou chvíli, kdy je muška ve stejné výši s hledím a přesně uprostřed. Žíznivě se napil a zaposlouchal do poledního ticha. Zkraje odpoledne mu zdřevěněla levá noha, přes všechno nebezpečí ji musel rozhýbat. Potom ho začalo píchat v boku a nakonec rozbolela hlava, a tehdy Marek s klíčící hrůzou pochopil, že nejkrutějším nepřítelem se mu stal čas. Když se slunce přece jen konečně zhouplo k západu, sáhl opět po láhvi a překvapeně zjistil, že z ní vyždímal posledních pár kapek. Pokusil se o tom přemýšlet. Pustit se k jezírku za světla byla holá sebevražda. Ani na okamžik nepochyboval, že ústí hlavně na něho čeká právě tam. V noci – to měl zase strach, že hned prvním krokem šlápne na nějakého hada. A možnost, že by vydržel bez vody celý příští den, vyloučil hned zkraje. Prodloužil by si agónii o čtyřiadvacet hodin a stál by zase před stejným problémem. Nakonec, ačkoli se mu to zpočátku zdálo nemožné, připadl na třetí možnost, jakmile se zvedl známý podvečerní větřík, kousek po kousku se připlížil jezírku na dohled. Chtěl zaprvé zjistit, zda existuje místo, kde křoviska anebo vysoká tráva dosahuje až k hladině. Jinak by se přes strach z hadů musel pokusit připlížit k vodě ze tmy.

Zadruhé by byl rád objevil úkryt liščího muže, aby se připlížil co nejdál nebo aspoň v úhlu, v němž by se nepohodlně střílelo. K příjemnému Markovu překvapení splňovala vegetace základní podmínku hned na několika místech. Dokonce i na západním břehu, kam, ať už odkudkoli, zrzavý mužík musel střílet proti nízkému ostrému slunci, jehož narudlé záblesky dokonale oslepovaly. A tak padlo rozhodnutí.

Marek si připomněl proslov o inteligentní zvěři a pocítil jedovaté zadostiučinění, že tuto v každém případě poslední roli rozhodně zvládl ke spokojenosti režie. Dál se sunul širokým obloukem, na samotný břeh chtěl až ve zvoleném místě.

Dařilo se mu, jen občas chruplo suché stéblo, když se nemohl vyhnout trsu staré trávy. Nejhorší nehoda proto byl trn v dlani. Na samém břehu jej však očekávalo kruté zklamání. Byl totiž strmý a tak vysoký, že ruka k hladině rozhodně nedosáhla. Proto kousek vycouval a zkusil štěstí dál, v nejzápadnějším bodě jezírka.

Místo mělo zásadní nevýhodu – musel opustit ochranu křovisek, nesahala tak daleko. Víc než dostatečně ji však vynahrazovala zásadní výhoda, že se břeh skláněl povlovně, zelenal se rákosem a vysokou trávou.

Byla řidší, než se zdálky zdálo. Plížil se celou věčnost. Když se mu konečně zaleskla před očima hladina, jeho vybičovanou pozornost upoutaly dvě tři vlnky, rudě odrážející západ. Strhl ruku zpět.

Had mu hleděl přímo do očí, mírně komíhal trojúhelníkovou hlavou. Silnou kličku těla měl světle rudohnědou s černou klikatou čarou na hřbetě.

Marek se v mžiku převrátil, vymrštil na nohy a naplno vyrazil ke křoviskům. Ve stejný okamžik jej bodl do očí záblesk, kterého se obával, matný a definitivní. Mužík v pokleku zvedl zbraň a vložil si ji do ramene, jen nízké oslepující slunce mu zabránilo, aby nevypálil okamžitě.

To však už nebyli sami, z křovin se s praskotem vyřítila zarostlá, vousatá postava střelci do zad. Mužík něco postřehl, mimoděk sklonil hlaveň a ohlédl se. Pak znovu rychle zamířil, buď se rozhodl nebezpečí ignorovat, anebo člověka s holýma rukama nepovažoval za hrozbu. Úspěšný lov mu byl přednější.Marek se beznadějně vrhl k zemi sotva na krok od prvního keře. V pádu ještě postřehl, jak nakrčená levá noha střelci podklesla, matové ústí hlavně zakolísalo a zbraň strhla střelce k zemi.

Nedůvěřivě se zvedl a přiblížil. Nad nehybnou postavou se skláněl chlapík spíš vyhublý než atletické postavy, silné čelisti ještě podtržené zcuchaným, světlejším plnovousem. Opatrně si pokývli.

„Co se stalo?“ přistoupil Marek ještě blíž. Svaly měl stále napjaté, jen se obrátit na útěk. Ohnutá stébla, stržená pádem, se začínala zvolna napřimovat. Zbraň už tráva téměř zakryla a pohltila.

„Mrtvička?“ uvažoval vousáč s otázkou v hlase. Shýbl se ještě hlouběji a sevřel nehybné zápěstí, okamžitě však odskočil. „Stůjte!“ varoval vzrušeně. „Je tu had!“ Sám se znovu sehnul a opatrně mrtvému vyhrnul obě nohavice. Na levém lýtku, hned nad okrajem pevné vysoké boty, se červenala dvojice drobných, mírně napuchlých teček. „Jed,“ opravil Marek. „Žádná mrtvice.“

„Zdravý člověk na zmijí uštknutí nezemře,“ pronesl vousáč profesionálním tónem. „Pokud, tak strachem. Zvlášť…“

„Zajímavé, že je ještě nikdo nepřežil, pokud vím,“ nedal se Marek.

„Zvlášť jestli je přesvědčený, že uštknutí vždycky přináší smrt. Děs ze smrti uvolní z nadledvinek tolik adrenalinu, že zabije.“ Marek už neodporoval. „Doktor?“ zeptal se. „Teď navždycky Pátrač.“ Vousáč pootevřel v úsměvu ústa. „I když připouštím, že jsem toho zatím mnoho nenašel.“ Marek se rozhlédl, na temnou hladinu dopadaly poslední sluneční paprsky. Upoutal ho nízký zelený drn, utrhl drobný lístek a rozemnul jej v prstech. Vůně mu připomněla cosi nezřetelného, dávného, pevného jako chladnoucí země. Červené šaty.

„Co dál?“ obrátil se znovu o pomoc.

Rozedraný vousáč pokrčil rameny, hleděl do dálky a špičkou jazyka nepřítomně přejel spodní ret. „Samotnému mně bylo hůř.“ V hlase mu zazněl motiv, který Marka přivedl k cíli. „Už vím,“ a zároveň pocítil, jak z něho opadává všechno ničivé napětí, všechen strach a obavy. „Už to vím. Musíme přece najít les.“