NAPŘÍČ NEKONEČNEM

Vědeckofantastické povídky

Stroj ER1

A. Dněprov

Řeč se stočila na neomezené možnosti moderní techniky. Začali u chladniček a automobilů a postupně se dostali k televizorům, reaktivním letadlům a řízeným střelám. Všichni přítomní se vyjadřovali s takovou jistotou, jako kdyby byli kdovíjací odborníci, ačkoli vědomosti o všem, o čem se tu mluvilo, načerpali většinou z ilustrovaných příloh nedělních novin.

Za takové besedy se ovšem nedala pominout kybernetika. Z neznámých důvodů se o této nové vědě mluvilo téměř šeptem, nesměle a tajemně, jako před padesáti lety o hypnotismu a před sto lety o strašidlech. Přesto však vědomí, že kybernetika existuje a kybernetické stroje rovněž, dodávalo společníkům stále více odvahy a smělosti.

„My je zrovna děláme, my,“ šeptal se zápalem vysoký blondýn v odřené modré blůze. Vztáhl před sebe ruce s roztaženými silnými prsty. „Podívejte se, jak mám ty ruce zrasované! Ty červené skvrny, to dělá olovo. Svařuju ty prokleté mašiny od rána do večera. Nemáte zdání, kolik je v tom drátů, lamp a všelijakých hejblátek!

Hotový sklad rádiových součástek. A představte si, to všechno pracuje. Jo, to je technika! Sestřeluje to letadla, předpovídá to, kdy se jeden ožení a koho si vezme…“

„To je už staré, brachu,“ zachrčel plešatý tulák, jehož ruce maně jezdily po pobryndaném voskovaném plátně. „Tyhle mršky nejen předpovídají, koho si vezmeš, ale dokonce volí guvernéry. Ve dvaapadesátém roce zvolil elektronický stroj Univac guvernéra ve státě Nevada. Zvolit vrchnost, to je jistě jinačí než vyvolit si ženu!“

„A na policii mají prý stroj, který předpovídá, kde a kdy chlapci něco provedou. Mládenci jdou na věc, a fízlové už na ně čekají na místě,“ sípavě se zachechtalo podezřelé individuum v černých brýlích a zimomřivě se otřáslo.

„To je pravda, jsou takové mašiny. Mají je i u soudu a ve vyšetřovací vazbě. To se musí vidět! Člověk sedí a mašina mu dává všelijaké hloupé otázky. Člověk smí odpovídat jenom ano nebo ne. Ale čert aby věděl, kdy se má říct ano a kdy ne. Tím spíš, že se mašina například ptá: ‚Chtěl byste letět na Měsíc?‘ nebo ‚Pokousal vás v dětství pes?‘ A když člověk celý popletený naplácá asi sto takových ano a ne, mašina nakonec řekne: ‚Nasaďte mu pouta! Zaslouží deset let káznice.‘ Fakt, hoši!“

„Jo, tahle technika nás dočista zahubí,“ zabručel plešatý tulák. „Ty mašiny nás za chvilku úplně nahradí. Budou za nás žít. Budou pít pivo. Budou chodit do biografu. Všecko budou dělat samy…“

„Rozumné stroje. Geniální! Zavedou na Zemi blahobyt a pořádek.. Zmizí chaos. Nastane rozkvět obchodu,“ zadeklamoval nadšeně inteligentní alkoholik, který v hloučku povalečů vynikal frakem, zachovaným bůhvíjakým zázrakem.

„Co jste to řekl? Že zmizí chaos a rozkvete obchod? Pche, mister! Vy si asi myslíte, že před vámi sedí zelenáči. A v elektronice se zřejmě vyznáte stejně jako já v odrůdách žab. Nebojte se, to co jste říkal, nikdy nebude!“

To prohlásil s nefalšovaným zápalem tlustý kolohnát s brunátným obličejem, zarostlým zrzavým strništěm.

„A kdopak vy jste, Claude Shannon nebo Norbert Wiener, že všecko tak dobře víte?“ zasyčel inteligent jízlivě.

„Nejsem Shannon ani Wiener, ale zato té elektroniky mám už dávno plné zuby.“ A kolohnát si důkladně otíral zpocené čelo hranou dlaně.

„Dali mu nejspíš pokutu za černou vysílačku,“ uchichtlo se individuum v černých brýlích.

„Nebo ho strčili na pár měsíců do basy za kšeftování se spálenými lampami do rádia!“

„Omyl, džentlmeni! Jestli chcete něco vědět, mám s těmi zatracenými elektronickými mašinami zkušeností opravdu vrchovatě. Skoro víc než vrchovatě, aby je čert vzal!“

„Oho, tohle vypadá, že jste se do něčeho pořádně namočil,“ ožil znenadání plešatý mazavka.

„Víc než namočil, byl jsem v tom až po krk,“ pronesl zachmuřeně majitel brunátného obličeje a přisedl blíž ke společnosti. „Jmenuju se Rob Day. Neslyšeli jste to někdy? Kdysi mě ukazovali v kině.“

„Ne, neslyšeli,“ odpověděl inteligent.

„No, to není důležité. Teď ale nevěřím elektronickým strojům ani za halíř. V tom, co se o nich povídá, není pravdy víc než v nedělním kázání.“

Rob Day si zádumčivě přihnul ze skleničky whisky.

„Tak dělej, vyprávěj, jak tě dostali…“ pobídlo ho individuum v černých brýlích.

„V našem požehnaném státě existuje jistá průmyslová firma, která s velkou reklamou nabízí elektronické stroje k individuální potřebě, aby se tak řeklo, jako běžnou věc do domácnosti, která člověku usnadňuje život. To člověk jedné slunné neděle otevře ranní noviny a do očí mu padne inzerát: ‚Vážený pane! Jestliže vám chybí dobrý společník, jestliže jste osamělý a postrádáte spolehlivého druha životem, jestliže potřebujete poradit, jak se zachovat v kritické situaci, napište naší firmě. Bratří Crooksové a celý štáb znamenitých inženýrů vám nabízejí své služby. Sdělte nám své požadavky a my vám vyrobíme na zakázku myslící elektronický stroj, který zaplní každou mezeru ve vašem osobním životě. Levně, spolehlivě, se zárukou. Čekáme na vaši objednávku. S veškerou úctou Bří Crooksové & Co.‘

Když jsem četl tenhle inzerát, měl jsem právě nějaké peníze. Rozhodně dost, aby to mladému svobodnému chlapíkovi stačilo ke slušné existenci. A tak jsem se zamyslel. Uvažoval jsem asi takhle. Elektronická mašina vyvolí pro člověka vyvolenou. Mašina volí guvernéra. Mašina chytá zloděje a lupiče. Mašina píše senzační filmové scénáře. Člověk neslyší než – to udělala elektronická mašina, to se zjistilo jen zásluhou elektronické mašiny, to dokáže jen elektronická mašina. Zkrátka, elektronická mašina je něco jako Aláddínova lampa z Tisíce a jedné noci.

Tohle všechno na mne zapůsobilo tak, že jsem se rozhodl objednat si od bratří Crooksů jednu tu mašinku pro osobní potřebu. Mé požadavky byly dokonale jednoduché: chci elektronický stroj, který by mi radil ve finančních záležitostech. Chci zkrátka zbohatnout. Tečka.

A co myslíte? Asi za měsíc přijelo k našemu domu na Devadesáté páté ulici nákladní auto s obrovskou bednou, ve které bylo zabaleno něco na způsob pianina. Dva chlapíci zazvoní u mých dveří. ‚Bydlí tu Rob Day?‘ ‚To jsem já,‘ povídám. ‚Objednal jste si stroj na finanční operace?‘ ‚Objednal.‘ ‚Prosím, kam vám to máme složit?‘

Ukázal jsem chlapíkům cestu a oni mi nastěhovali pianino do pokoje.

‚Kolik to stojí?‘ ptám se. ‚Deset tisíc dolarů.‘ ‚Vy jste se zbláznili!‘ vyjel jsem na ně překvapeně. ‚Ne, pane. To je cena stroje. Ale peníze nemusíte platit hned. Účet zaplatíte, až se přesvědčíte, že stroj odpovídá vašim požadavkům.‘ ‚Oukej, tak mi ho tu nechte. Teď mi ještě povězte, jak se s ním zachází.‘ ‚To je docela jednoduché, pane. Kromě analytických prvků jsou do stroje zamontovány čtyři rozhlasové přijímače a jeden televizor. Tyhle přístroje budou ve dne v noci poslouchat rozhlas a televizi. Do škvíry pod klaviaturou vložíte denně alespoň troje čerstvé noviny. Stroj vám bude radit ve finančních záležitostech na základě pečlivé analýzy veškerých informací o hospodářské a politické situaci v zemi.‘ ‚Dobrá. A jak budou ty operace vypadat?‘ ‚Během týdne se stroj seznámí dostatečně se situací. Potom se můžete do toho pustit. Všimněte si téhle klaviatury s číslicemi. Je tu jen pět rejstříků. Horní je pro statisíce dolarů, další pro desetitisíce a tak dále. Dejme tomu, že chcete do něčeho investovat pět tisíc dolarů. Vymačkáte částku na klaviatuře a nohou sešlápnete pedál. Po straně je štěrbina, odkud vypadne lístek, na kterém bude rada, jak a co máte podniknout s uvedenou částkou, abyste dosáhl nejvyššího zisku.‘

Jak vidíte, bylo to přenáramně jednoduché. Mládenci postavili stroj ER-1 na místo, zastrčili šňůru do zásuvky a odešli.“

„A co znamená to ER?“ zeptal se někdo z posluchačů.

„To znamená elektronický rádce. Upřímně řečeno, nemohl jsem se dočkat konce týdne. Denně jsem strkal do pianina troje čerstvé noviny a překvapeně naslouchal, jak uvnitř šustí papír, a potom pozoroval, jak noviny vzadu vylézají. Byly celé pomačkané a obrácené naruby. Ta elektronická bestie je četla od záhlaví do posledního řádku. Uvnitř v ní všecko hučelo a bzučelo jako ve včelím úlu.

Konečně přišel toužený den, kdy můj rádce byl dostatečně nakrmen potřebnými informacemi.

Přistoupil jsem ke klaviatuře a dlouho přemýšlel, jakou částku zvolit. Samozřejmě jsem nebyl tak na hlavu padlý, abych pro první pokus určil kdovíjakou sumu. S jistou nedůvěrou jsem zmáčkl klávesu, na které stálo napsáno 1 dolar. Potom jsem sešlápl pedál. A co myslíte? Nestačil jsem se ani ohlédnout, když z postranního okénka vylezl telegrafní proužek s nápisem: ‚V sedm hodin večer nabídněte v baru Kosmos na rohu Devadesáté páté a Třicáté první ulice pivo Jackovi Linderovi.‘

Poslechl jsem. Neměl jsem přirozeně ani zdání, kdo Jack Linder je, ale když jsem vešel do baru, o nikom jiném se tam nemluvilo: Jack Linder je dítě štěstěny. Jack Linder je prima chlap. Jack Linder je dobrák od kosti.

Ve chvilce jsem poznal, nač tolik podkuřování. Jack Linder něco zdědil po nějakém příbuzném z Austrálie. Stál u nálevního pultu a samolibě se usmíval. Přitočil jsem se k němu a řekl: ‚Sire, dovolte, abych vám nabídl sklenici piva.‘ Nečekal jsem na odpověď a hodil jsem barmanovi na pult jeden dolar.

Reakce Jacka Lindera byla prostě neuvěřitelná. Popadl mě do náruče, políbil na obě tváře, vsunul mi do kapsy pětidolarovou bankovku a vážně prohlásil: ‚Konečně jsem tady mezi tou smečkou vrtichvostů našel pořádného člověka. Tu máš, brachu, ber, nestyď se! To ti dávám za tvé dobré srdce.‘

Se slzami pohnutí v očích jsem opustil Kosmos, a měl jsem upřímnou radost, jak se to té mé moudré mašince ER-1 dobře povedlo.

Po první zdařilé operaci má důvěra ke stroji samozřejmě značně vzrostla. Podruhé jsem se rozhodl, že dám v sázku celých deset dolarů.

Tentokrát mi mašina poradila, abych koupil pět deštníků a zašel s nimi k jednomu známému lichváři. Deštníky mi doslova vytrhla z rukou lichvářova žena a zaplatila mi za ně na místě dvacet dolarů. Ve stropě jejich bytu totiž popraskalo vodovodní potrubí a obec je nechtěla dát opravit, protože nájemníci neplatili řádně činži.

Ze sto padesáti dolarů jsem nadělal čtyři sta následujícím způsobem. Stroj mi nařídil, abych šel na Ústřední nádraží a lehl si na koleje před rychlík na Chicago. Musím přiznat, dlouho jsem váhal, než jsem se k tomu odhodlal. Přesto jsem to nakonec udělal. Věřte, představa, že mi za chvíli přejede nad hlavou elektrická lokomotiva s řadou vagónů, nebyla ani trochu příjemná. Ozvalo se druhé zazvonění, vlak zapískal, ale já nic, ležím dál. Přibíhá policista. ‚Vstávej, pobudo! Co se tu válíš?!‘ Zůstávám na kolejích, třebaže mi srdce spadlo hnedle do kalhot. Policajt mě popadl za límec, ale já jsem se nedal. Chytil jsem se rukama za koleje a držel se vší silou. ‚Tak už ukliďte toho pitomce,‘ křičel strojvedoucí. ‚Kvůli němu máme dobrých pět minut zpoždění.‘

Vrhlo se na mě několik chlapů najednou a odneslo mě rovnou na stanici nádražní policie. Takový vychrtlý polda se zlatými výložkami mi napařil bez dlouhých cavyků rovných sto padesát dolarů pokuty. ‚Děkuju pěkně,‘ povídám si, moudře jsi mně poradilo, ER číslo 1!‘

Vycházím z policejní stanice jako zpráskaný pes a najednou se kolem mne nahrne zástup lidí. ‚To je on,‘ křičí, ‚to je on! Na ramena s ním!‘

‚Proboha, za co,‘ ptám se, ‚co jsem udělal?‘ ‚On se ještě ptá! Kdyby nebylo tebe, byla by z nás teď fašírka!‘ ‚Nerozumím. Oč jde?‘ ‚Rychlík na Chicago byl zadržen. Hned za nádražím našli prasklou kolej. Kdybychom byli vyjeli o pět minut dřív… Sláva našemu zachránci!‘ Konečně jsem se dovtípil a povídám: ‚Dámy a pánové!. Křičet sláva, to je hezká věc. Jenže mně za tohle hrdinství napařili pokutu sto padesát dolarů…‘ Víc jsem říkat nemusel. Všichni, co jich bylo kolem, mi začali strkat peníze do kapes. Doma jsem je spočítal. Na chloupek čtyři sta dolarů. Vlídně jsem pohladil mašinku ER-l po teplém plášti a čistým hadrem s ní setřel prach. Potom jsem vymačkal na klávesách pět set dolarů a sešlápl pedál. Další rada zněla: ‚Okamžitě se oblékni od hlavy k patě do nového, zajdi na Brooklynský most a mezi pátým a šestým pilířem skoč do Hudsonu!‘

Po příhodě na Ústředním nádraží jsem se ničeho nebál. Pozdě večer jsem vyhledal na Páté avenui velký konfekční obchod, koupil, co měli nejelegantnějšího, vyparádil se jako na svatbu a vypravil se skákat do Hudsonu.

Když jsem se nahnul přes zábradlí a podíval se hluboko dolů, kde se v černé tmě kalně leskla špinavá voda naší slavné řeky, přeběhl mi po zádech mráz. Bylo to a hodně horší než si lehnout před vlak. Teď jsem však bezmezně věřil svému věrnému rádci, a tak jsem zavřel oči a skočil do prázdna. Vtom se stalo něco neuvěřitelného. Skrz pevně semknutá víčka jsem najednou ucítil, jak se do mne opřelo silné světlo. Kolem všecko zářilo, a já jsem po několika vteřinách narazil na něco měkkého a pružného, co mě vyhodilo zase do vzduchu, znova jsem měkce dopadl a znova vylétl, až nakonec jsem zůstal na něčem ležet. Otevřel jsem oči a zjistil, že ležím na husté síti natažené mezi dvěma pilíři. Zpod mostního oblouku na mne mířily silné reflektory a kolem nich se hemžily lidské postavy. Potom někdo zavolal do hlásnice: ‚Báječně, chlapče! Moc se ti to povedlo. Vylez sem!‘

Vytáhli mě nahoru a začali mi blahopřát. Potom se odněkud vynořil nějaký chlápek a podal mi svazek bankovek. ‚Tady máte honorář. Za týden se přijďte podívat do biografu Homunkulus, kde poběží film, ve kterém účinkujete v roli sebevraha. Tohle je patnáct set dolarů. Jakmile se film dostane na plátno, obdržíte zbývajících pět set.‘

Celý měsíc jsem chodil do Homunkulu na všechna představení a díval se na sebe jako na sebevraha. Těch pět set mi ale nakonec nedali. Řekli, že jsem si právě tolik odkoukal, když jsem seděl denně v biografu.

Brzy potom za mnou přijel zástupce firmy Bratří Crooksové & Co a já jsem mu s radostí zaplatil požadovanou částku za elektrický stroj. Od té chvíle byl tedy můj, jak se říká, tělem i duší.

Další operací, kterou jsem podnikl na pokyn ER-l, byl sňatek s jednou starou dámou z Park avenue. Svatba mě přišla na tisíc dolarů. Za pět dní má ubohá manželka zemřela a odkázala mi pět tisíc. Za tuhle částku jsem koupil starý zpola zbořený ranč ve státě Nevada a nijak mě nepřekvapilo, když už za týden ho ode mne zase odkoupila vláda za patnáct tisíc. Vláda ten pozemek potřebovala pro rozšíření své atomové střelnice. Za patnáct tisíc jsem nakoupil od jednoho Kanaďana tichomořské kraby, které jsem obratem prodal za třicet tisíc do hotelu Ritz. Dodnes nevím, jakým zázrakem se stalo, že právě mí krabi byli v té době jediným zbožím toho druhu, které v sobě mělo přípustnou dávku radioaktivního záření.

Po všech těchhle zdařilých operacích jsem se rozhodl, že se stanu milionářem.

A tak jsem se jednoho večera zbožně pomodlil a vymačkal na klávesách mého rádce pěticiferné číslo, všechno, co jsem v té chvíli měl. Pak jsem sešlápl pedál. Do smrti nezapomenu na ten osudný večer.

Z nějakého důvodu proužek z postranního otvoru dlouho nevylézal. Potom se ukázal cípek papíru, ale hned zase zmizel uvnitř. Ve stroji všecko hučelo, skřípělo a vrzalo. Nakonec, když už jsem pomalu ztrácel trpělivost, se objevil proužek papíru s radou, kterou si budu pamatovat snad i na onom světě: ‚Všechny peníze, které máš, spal v kamnech!‘

Dlouho jsem se škrábal za uchem a nevěděl, zda mám rady uposlechnout. Ale příliš jsem už věřil té zatracené mašině, a tak jsem po delším váhání svázal všechny své dolary motouzem, zatopil v kamnech a hodil peníze do ohně.

Seděl jsem u kamen, díval se, jak se mé drahé dolárky mění v popel a v příjemném rozechvění jsem čekal, že se co nevidět přihodí další zázrak, který si já neumím ani představit, ale který si má moudrá elektronická bestie na základě rozboru politické a hospodářské situace dovede představit docela snadno.

Peníze klidně shořely, rozhrabal jsem popel pohrabáčem a zázrak nepřicházel. ‚Přijde, určitě přijde,‘ utěšoval jsem se v duchu, rozčileně přecházel sem tam po pokoji a nervózně si mnul ruce.

Minula hodina, minula druhá a zázrak se nekonal. Nevěřícně jsem se zastavil u svého pianina a nedočkavě se zeptal: ‚Tak co?‘ Žádná odpověď. ‚No tak, koukej vidět, ať mám ty peníze zase zpátky!‘ rozkřikl jsem se zuřivě. Stroj zachovával podezřelé mlčení. Ostatně ani mluvit neuměl. Tu jsem ztratil hlavu docela a znova jsem vymačkal na klaviatuře částku, kterou jsem už neměl. Když jsem sešlápl pedál, přihodilo se něco, nad čím mi zůstal rozum stát. Z postranního otvoru se vysoukal proužek papíru a na něm samá nula. Samá nula a ani jedno jediné srozumitelné slovíčko. Vztekle jsem začal do mašiny bušit pěstí, potom kopat, ale ona si vedla pořád svou. Lezly z ní jen nuly a nuly. To mě přivedlo do takové zuřivosti, že jsem popadl těžký železný pohrabáč, kterým jsem před nějakou chvílí rozhrabal všechno, co zbylo z mého jmění, a vší silou jsem jím začal mlátit do elektronického zrádce. Lesklý plášť povolil, ze skříně se vysypaly roztřískané součástky, proužek papíru se zastavil a stroj znehybněl. V zoufalství jsem mlátil do toho zatraceného flašinetu, dokud jsem ho nerozmlátil na třísky a na podlaze nezůstala než hromada střepů a neforemných klubek drátu.

Zhroutil jsem se na gauč, chytil se za hlavu a kňučel jako raněná šelma a proklínal všechnu radiotechniku od těch mizerných elektronek až po ty elektronické rádce, co se z nich dělají. V té chvíli čirého zoufalství padl můj pohled náhodou na ubohý šrot, který zbyl z mého stroje, a najednou jsem zahlédl, jak odtud čouhá cípek papíru s nějakými slovy. Div jsem se nezbláznil, když jsem si přečetl, co bylo na proužku napsáno a co mi ten elektronický netvor nechtěl sdělit. Stálo tam černé na bílém: ‚Prodej mě, přidej peníze k tomu, co máš, a kup si u Bří Crooksů & Co zdokonalený stroj ER, model číslo 2!‘“

„A proč říkáš, že ti to ta mašina nechtěla sdělit?“ zeptal se plešatý mazavka, který naslouchal Robovu vyprávění s takovým napětím, že docela vystřízlivěl. „Třeba se docela obyčejně polámala…“

„Nechtěla, a basta! A abych ji neprodal, schválně mi poradila, že mám ty peníze spálit. Jenže nepočítala s mým temperamentem. O tom se v žádných novinách nedočetla.“

„To je zvláštní,“ prohodil inteligent ve fraku. „Vypadá to tak, jako když se s vámi nechtěla rozloučit.“

„Ano, to je ono! Moc si na mě zvykla. V poslední době, když se mi tak dařilo, jsem se o ni staral jako o nevěstu. Přikrýval jsem ji hedvábným ubrusem. Každý den jsem s ní stíral prach. Dokonce jsem koupil několik palem v květináčích a rozestavil je kolem ní. Místo trojích novin jsem jí dával konzumovat desatery. A tohle je výsledek! Když jsem ji měl podle současné politické a hospodářské situace prodat a koupit si nový, zdokonalený ER-2, ta falešnice mě z podlého sobectví podvedla!“

„To jsou časy! A my v nich žijeme,“ poznamenal hlubokomyslně chlapík v modré blůze. „Člověk už nemůže věřit ani elektronickým strojům…“

S hlučnými povzdechy se společnost začala rozcházet. Poslední se zvedl Rob Day.

A. Kolbakov

Návrat do budoucna

Rusov pohlédl na souhvězdí, mechanicky zaznamenal, že se blíží úsvit, protřel si oči a nadzvedl se. Vylezl z houpací sítě, v níž se mu tak jako tak nepodařilo usnout, vyšel na palouk před palácem oddechu, nasedl do jednomístného graviplánu kapkovitého tvaru a plavně se vznesl k vrcholu zelené hory, jež se matně rýsovala na pozadí noční oblohy. I zde stromy bez ustání šuměly a v jejich šumu jako by Rusov slyšel hlasy přátel, které zanechal na oné straně času. Přistoupil k okraji strže, ulehl na zem a hluboce se zamyslel. Vskutku, žít v budoucnu nebylo zdaleka tak jednoduché, jak si to představoval dříve ve svých snech.

Daleko pod ním se prostíralo v širokém údolí Město věčnosti, svérázná součást nového světa… Město relativistů, vesmírných poutníků, kteří předali živou štafetu z hlubin věčnosti přítomné době.

Město věčnosti vyrůstalo postupně. Počátkem 21. století fungovalo na jeho místě Himalájské kosmické centrum, jedna ze tří základen, z nichž lidstvo mířilo ke hvězdám. Ačkoli koncem 21. století zvýšily hvězdolety hranici své rychlosti k 0,9 rychlosti světla, nezpůsobilo to ještě příliš velké relativní zpomalení času. Od konce 20. století do začátku 22. století vrátilo se z vesmíru na Zem pět mezihvězdných výprav. Při rychlosti 0,9 se účastníci těchto výprav jen trochu „opozdili“ za pozemským časem – ne víc než několik desetiletí. Situace se však prudce změnila ve druhém desetiletí 22. století, kdy byly vytvořeny anihilační rakety, dosahující rychlosti až 299.000 kilometrů za vteřinu. Čas se v nich zpomaloval už čtyřicetinásobně ve srovnání s pozemským. Tak se už prvé anihilační rakety, vypravené v letech 2120 – 2145, aby probádaly daleké okolí Slunce, vrátily na Zem po 240 – 300 letech, zatímco členové jejich posádek „zestárli“ sotva o šest až deset let. Tenkrát, někdy v padesátých letech 25. století, bylo poprvé vyřčeno slovo „relativista“ jako synonymum výrazu „příchozí z minulosti.“

První relativisté se na návrh Rady pracujících Země usídlili v Himalájském kosmickém centru, které se proměnilo v hlavní středisko ovládnutí vesmíru. Přes určité „opoždění“ ve vědeckých a společenských názorech i přes ohromné tempo rozvoje kultury, vědy a techniky lidské společnosti nestali se relativisté naprosto nějakými poustevníky, naopak vytvářeli jádro armády nejzkušenějších průzkumníků vesmíru.

Mnohé posádky relativistů vstupovaly společně do speciálního Ústavu pro zdokonalování a po krátkém oddechu na Zemi vzlétaly znovu do vesmíru, odkud se po několika stoletích opět vracely na rodnou planetu.

Relativisté – vědci nejrůznějších oborů – zůstávali často v Himalájském kosmickém centru a zasvětili zbytek života zpracovávání vědeckých výtěžků svých výprav a překladu záznamů do jazyka nové epochy. Mnozí zastávali v kosmickém centru rozmanité služby jako dispečeři, operátoři, radisté či asistenti vědců a inženýrů nové epochy. Našli se mezi nimi i lidé, které astronavigace omrzela. Mohli si vybrat podle libosti kterékoli Sdružení pracujících a vrhnout se po hlavě do kypícího života nového světa, plného práce, radosti a nadšení.

Od 27. století počet obyvatel Himalájského kosmického centra neustále rostl. Počátkem čtvrtého tisíciletí mělo už 100 000 obyvatel, mezi nimiž bylo 10 000 relativistů, a podle rozhodnutí Zemské rady práce bylo slavnostně přejmenováno na Město věčnosti. Tento název měl zdůraznit obrovský význam ovládnutí vesmíru, navázání na tradice astronautiky, hovořil o nesmrtelnosti činů lidského rozumu…

Nyní, na sklonku osmého tisíciletí, to bylo město s miliónem obyvatel, z nichž asi třetinu tvořili relativisté. Skutečnost, že se v bývalém Himalájském kosmickém centru nashromáždilo tak velké množství nejzkušenějších kosmonautů, způsobila logickou přeměnu Města věčnosti ve středisko mezihvězdných výprav z celé planety, ve svéráznou pokladnici astronautiky, jež ukrývala vědomosti všech minulých epoch i soudobé vědy.

… Rusov zvedl hlavu: přízračný závoj mračen visel nad městem jako mohutná řeka. Na okamžik nabyl pocitu, že tohle je ta tajemná Řeka času, po níž sem neustále připlouvají relativisté. Pod ním se prostírala popelavá pokrývka mraků, tu a tam zvlněná jako zkamenělé stříbřité moře. Ale vtom už za horami stoupal pruh světla. Nesčíslné kanály pročísly světlými zákruty subtropickou zeleň, v níž tonulo Město věčnosti. Ve svitu bledé záře se začaly postupně rýsovat polaroidní střechy paláců oddechu, mnohakilometrové pohyblivé schody, sklouzající po návrších, schodištích, terasách a číších radioteleskopů; kolem kolosálního pomníku Vesmírného poutníka se chvěl pás bílé pěny a umělé jezero vypadalo v ranním chladu jako zamrzlé. Jak se rozšiřoval pruh růžového nebe, zvedala se na stráních stavení podobná stádům neznámých zvířat, jež sestupují z hor. Přímočaré třídy, v tuto časnou hodinu liduprázdné, mizely v dálce a libanonské cedry po jejich délce stály nehybně jako strážci v začarovaném spánku. Po okraj plné bazény vypadaly jako stříbřité štíty, které zde odhodili staří dobyvatelé. Maják kosmického centra začal blednout. Z mraků se vynořil kyklopský viadukt, parabolicky přejel jižní částí oblohy, jako stonohý obr kráčel na svých kilometrových nohou přes hory a doly, směřoval stále výš a výše ke hvězdám, až jeho poslední oblouk dosáhl vrcholu Mont Everestu.

Proudy světelných paprsků vytryskly náhle za východními horskými hřbety. Stožáry radiotelevize se zatřpytily, zdálo se, že kupoli observatoře zachvátily plameny, zasvítila konstrukce viaduktu. Pásy pohyblivých schodů se rozjely. Po třídách dlážděných deskami z umělých hmot se míhaly první eternomobily, vypadající odtud jako dětské hračky. Na jihu se objevilo hejno nákladních gravi-plánů. V kosmickém centru zazněl melodický hlas sirény. Tlumeně se rozpředly motory, uvádějící do pohybu gigantické číše radioteleskopů.

Připravují se ke startu hvězdoletu, pomyslel si Rusov a nemýlil se. V pětiminutových intervalech se ozvala siréna ještě pětkrát a náhle všecky zvuky procitajícího města přehlušil hukot startujících motorů. Zelenavé těleso kosmické lodi se objevilo v mezerách konstrukce, jež tvořila řešetovitý tunel viaduktu. Hvězdolet prudce nabíral rychlost. Světelný proud z trysek pronikal i neprůhlednými částmi tunelu a tříštil se v jednotlivé oslepující výbuchy. Konečně se raketa odtrhla od posledního článku viaduktu a v mžiku zmizela v záři slunečních paprsků.

Kdy se vrátí zpět? Zkušeným pohledem Rusov zjistil, že hvězdolet náleží do třídy GZ-0,999999. Čas se bude pro posádku zpomalovat takřka tisíckrát… Jaké vlastně století zastihnou ti lidé po návratu do Města věčnosti?

Pohled na raketu, jež zmizela v hlubinách vesmíru, vyvolal vzpomínky na minulost. Pustit se tak vzhůru po Řece času, vrátit se do rodné epochy a vyprávět přátelům o tom, že jejich boj za šťastný život na Zemi nebyl marný.

Rusov potlačil lítostivý povzdech a zvedl se. Nic takového bohužel není možné… V nelítostném proudu času lze plout jedině do mlhavých dálek budoucnosti.

Kolem něho nehybně čněly ve svém věčném mlčení štíty Himaláje, ozdobené sněhovými čapkami.

Nehybná hmota hor dřímala ve svém nekonečném spánku i toho dne, kdy Pracovní bratrstvo pozemského východu doprovázelo k odletu první mezihvězdnou loď v dějinách Země – mezonovou raketu „Ciolkovskij“. Loď se vydávala na cestu na začátku éry světového bratrství. Kdo mohl tenkrát jen pomyslet, že tento let se skromným cílem probádat soustavu Alfy Centauri se promění v dlouhotrvající putování oceánem časoprostoru?

Navštívili planetu kroužící kolem Proximy – svět ledu a mlčení. Prozkoumali planety Alfy Centauri s odumírajícím organickým životem, jenž se stejně nemohl rozvíjet pro podivné dráhy planet vystavených přitažlivosti dvojhvězdy.

Od Alfy Centauri se měl „Ciolkovskij“ vrátit k Zemi… Rusov, podporován většinou posádky, zamířil loď k 61. hvězdě Labutě v naději, že tam najdou rozumné bytosti. I zde se setkali s obrovskými planetami bez života… Nezáviděníhodná odměna za dlouhá, zoufale dlouhá léta trpělivého očekávání! Pak jako by se usmálo štěstí: na nejvzdálenější planetě soustavy nečekaně objevili čtyřúhelníkový obelisk se souřadnicemi neznámé planety. Konečně dovršili let ničivým kosmickým prachem do nezapomenutelného světa Elory, vzdáleného od Země 2800 světelných let…

Pouhých dvacet let uběhlo z vlastního času rakety a na Zemi pět tisíciletí!

Když „Ciolkovskij“ připlul po Řece času k břehu osmého tisíciletí, zůstali z posádky naživu jen dva lidé – Rusov a Čandrahupta, zestárlý v antisvětě. Ostatní ciolkovce pohltil kosmos.

Opilí voňavým pozemským vzduchem vyšli z hvězdoletu. Ohromila je krása nového světa, ohlušil je jeho kypivý radostný život. Veselí a přívětiví lidé osmého tisíciletí, jejich potomkové sté generace, vítali Rusova a Čandrahuptu jako bájné hrdiny. Moře květin, hudba, vítání v neznámém jazyce… Grandiózní karnevalová slavnost, uspořádaná na počest vesmírných poutníků, trvala mnoho dní.

A poté následovalo několik let podivuhodného cestování vonícím sadem, v nějž se proměnila rodná planeta. Tyto zážitky naplnily Rusova novými silami a málem přehlušily jeho stesk po minulosti. Tesknil však už bez Čandrahupty, který byl tak starý, že ho nemohl doprovázet, a tiše uhasínal ve Městě věčnosti.

Lidé osmého tisíciletí byli k Rusovovi nekonečně pozorní a laskaví. Pomohli mu k rovnoprávné účasti na rušném životě nového světa. Zabýval se oblíbeným předmětem – jadernou fyzikou. Ukázala se natolik složitou, že zpočátku nepochopil zhola nic ani z elementárních definic. Z pláten v promítačce mikrofilmů na něho shlížely strach vzbuzující rovnice, jež se podobaly rozvětveným stromům ověšeným znaky integrálů, zkrášleným označeními neznámých funkcí a indexy tenzorových stupňů. Zneklidňovaly ho nevýslovně složité struktury základních prvků prahmoty, o jejíchž vlastnostech se za jeho časů vyslovovaly pouze nesmělé dohady. K nepoznání se změnil sám přístup k přírodním jevům a metoda poznání pravdy. Elektronické lingvistické stroje umožnily vědcům osmého tisíciletí pochopit jeho obtíže, a tak „základní výuka“ pokračovala úspěšně. Všiml si, že myšlení vědců je o tolik složitější a zároveň i jakoby zhuštěné, že jeden jejich pojem nebo termín obsahuje celé vědní odvětví třetího tisíciletí…

Přede dvěma roky zemřel Čandrahupta. Přetrhla se poslední nit, jež Rusova svazovala s rodnou epochou, se soudruhy, kteří už neexistovali…

Ještě dlouho se Rusov díval před sebe nevidoucíma očima, pak se rychle zvedl a zamířil ke graviplánu: pro své vzpomínky div nezapomněl, že dnes, v Pamětní den zahynulých astronautů, koná se řádná celosvětová konference kosmonautů.

* * *

Vestibul budovy Nejvyšší rady pro ovládnutí vesmíru ho přivítal tlumeným bzučením tisícerých hlasů. Rusov vyjel do druhého patra, kde se shromáždili kosmonauti třetího a čtvrtého tisíciletí, lidé, jejichž myšlení a představy mu byly nejpochopitelnější.

„Dneska budou hledat plavce, který by se vydal po Řece času,“ sdělil mu mladý programista kvantové rakety z roku 2160 a přitom se díval na mapu galaxie, která zaplňovala celou stěnu za tribunami pro členy rady.

Rusov neodpověděl; díval se mechanicky směrem k šesté lóži, kde seděl Stařík, relativista ze čtvrtého tisíciletí, jeden z těch, kteří dokončili výpravu ke Krabí mlhovině. Nedávno mu bylo 206 let. Stařík se bavil s několika mládenci, kteří se narodili ve Městě věčnosti, ještě nikdy se neplavili po Řece času, ale byli odhodláni obletět třeba celý vesmír. Naslouchali Staříkovu vyprávění. Jejich oči planuly nadšením, i když jim občas přelétl obličejem stín nelíčeného smutku z toho, že se – podle svého mínění – narodili příliš pozdě.

Starší fyzik z šestého tisíciletí, který dovedl líp než kdokoli jiný pochopit proměnlivou podstatu změn pralátky, několika slovy vyjádřit základní problém antigravitace nebo nakreslit kvantovou mapu světa, rozmlouval s básníkem. Hovořili každý o svém a dovolávali se přitom souhlasu sousedů; jejich jedinou starostí bylo neskákat si navzájem do řeči.

Znamenitý chemik, jenž odhalil do základů strukturu nukleinové kyseliny, posměšně utěšoval mládence ve světle modrém obleku, nejspíše seřizovače elektronických strojů. Mládenec věnoval svůj volný čas biologii. Z úryvků rozhovoru, jež dolétaly k Rusovovi, bylo zřejmé, že mladý muž nedávno spadl z Olympu svých snů, když se mu místo živé bílkoviny podařilo získat něco na způsob kancelářského lepidla, jakého používali jeho předkové na úsvitu dějin.

Posléze tu byli dva tři matematikové, posedlí věčným snem vědců – zformulovat v jazyce čísel a rovnic fyzikálně biologické zákony přechodu individua v jiné jednotky vesmíru.

Rozhovor v různých jazycích se stejnoměrně převaloval vestibulem jako oblázky zdvíhané příbojem.

Rusov se často netrpělivě ohlížel ke vchodu: očekával příchod členů rady, aby s nimi promluvil o svém úmyslu vydat se znovu do kosmu.

Zanedlouho se objevil silný nevysoký člověk, prostě a skromně oblečený, kráčel s úsměvem a zdravil se s kosmonauty. Za ním šli v nepravidelných skupinách stejně prostě odění lidé, vítající se s relativisty a kosmonauty přátelskými gesty a úsměvy. Vstříc jim letěl přátelský šum hlasů. Byli to předseda a členové Nejvyšší rady pro ovládnutí vesmíru. Na této konferenci měli zvolit pilota-relativistu pro hvězdolet, jehož posádku tvořili lidé osmého tisíciletí. Nic, ani skvělá technika nového světa, ani nejdokonalejší elektronkové automaty, ani úspěchy astronavigace, zobecňující zkušenosti mezihvězdných cest za šest tisíciletí, nic z toho nemohlo nahradit neocenitelnou zkušenost relativisty, zkušenost, za niž zaplatil tak vysokou cenu.

… Na tribuně se objevil předseda rady a zvednutýma rukama žádal o ticho. Když všichni zmlkli, pokynul a na východní stěně sálu měkce zasvítila namodralým přísvitem vypouklá obrazovka televizoru všeplanetární sítě. Zároveň slabě zabzučel univerzální língvistický stroj, překládající předsedova slova těm relativistům, kteří přišli do Města věčnosti teprve nedávno a neznali dosud jazyk této epochy.

„Přátelé! Bratři!“ začal předseda zvučným, čistým hlasem. „Začátkem srpna vypravíme do vesmíru Palladu, nejnovější hvězdolet třídy KH-7-9-ZN1. Cílem letu je propátrání hvězdné soustavy Alfy Eridanu. Žádný hvězdolet předcházejících tisíciletí neobletěl toto slunce. Nepřímé údaje astronomů hovoří o tom, že zde existuje bohatá zóna života. Pallas neodlétá proto, abychom mohli zapíchnout do mapy galaxie další praporek ‚Hvězda probádána‘, a teprve už ne proto, aby se naplnily touhy milovníků vzruchu a řízných zážitků. Víte to lépe než já, neboť nejpevnější, nejdražší kameny do gigantické pyramidy současných lidských vědomostí zasadili právě vesmírní poutníci. Za cenu vašeho odchodu ze života své doby, za cenu života tisíců zahynulých astronautů, kteří zbrázdili celý nesmírný oceán sluncí na ploše třetí galaktické spirály – za tuto cenu získalo lidstvo neocenitelné vědomosti o vlastnostech hmoty, o proměnách jednotného pole, o rovnováze a o způsobech růstu energie.

Vědecký výsledek každé mezihvězdné výpravy, která přivezla na Zem informace o jiných cestách vývoje poznání v jiných společnostech rozumných bytostí, vydá za mnoho tisíciletí pozemského vědeckého bádání!“

Předseda se odmlčel a klidnějším hlasem pokračoval:

„Lidé osmého tisíciletí prosí vesmírné poutníky, aby se zúčastnili výpravy. Kdo chce být druhým pilotem?“

Zavládlo mlčení. Relativisté se zamyslili.

„Vydat se znovu po Řece času a přistát u břehu ještě vzdálenější budoucnosti? Ztratit sotva získané přátele…? Už bych to nedokázal… Dožiji své dny ve Městě věčnosti,“ řekl Ibaněz, navigátor hvězdoletu z roku 2160, když zpozoroval Rusovův pohled. „Souhlasíte?“

Rusov na něho pohlédl odmítavě a vstal.

Staří relativisté pokračovali v tichém rozhovoru. Lidé osmého tisíciletí se na ně dívali s chápavými, přátelskými úsměvy. Rada vlastně dosud nikdy netrvala na účasti relativistů v pravidelných výpravách, neboť vycházela z toho, že už dávno splatili svůj dluh lidstvu. Ostatně rada měla k dispozici řadu nadšenců, kteří neustále obléhali oddělení mezihvězdných problémů.

Rusov se prodíral k tribuně.

„Jsem připraven přijmout volné místo na Palladě,“ řekl tiše.

„Zdá se mi, že už toho máš za sebou dost,“ měkce poznamenal předseda rady, který poznal v tomto statném padesátiletém člověku jednoho z nejstarších veteránů v dobývání vesmíru. „Zůstaň s námi, Ivane Rusove… Lidstvo nezapomnělo na tvá putování… Byl to ‚Ciolkovskij‘, že? Pracovní bratrstvo pozemského východu?“

Rusov přikývl a naléhavě opakoval:

„Jsem připraven letět s Palladou…“

„Dobrá,“ odvětil předseda po krátké přestávce. „Zítra se seznámíš s posádkou. Astronauti teď procházejí předstartovou průpravou na denní družici2; přidáš se k nim.“

* * *

Pallas prudce nabírala rychlost; každou minutu spolykala kousek nekonečna, osmnáct miliónů kilometrů. Byla to první raketa na reaktivní pohon, vytvářený vyvrhováním neviditelných radiových částic vysoké frekvence. Jistě kvantový hvězdolet nabýval rychlosti mnohem pomaleji než fotonomezonové rakety, protože radiočástice byly mnohem lehčí než fotony a mezony, zato však tu nevznikalo nebezpečí, že se vytvoří odrazný paraboloid. Až dosud nejsložitějším problémem fotonových raket zůstávalo potlačení nesmírně rozežhaveného světelného paprsku dopadajícího na plochu paraboloidu. Desetimilióny kilowattů, neproduktivně spotřebovávané na udržování chladicích systémů, nesmírně výkonná magnetická pole, a tedy nové milióny kilowattů energie k zadržení smrtící síly záření, neutronové clony či přesněji synchronizované operace k obnovení atomové struktury paraboloidů – to všechno bylo nyní překonáno.

Pallas uháněla vesmírem rychlostí 0,9999999.

Rusov byl šťasten. Znova plul po bezbřehém oceánu časoprostoru. Modravá světélka hvězd ubíhajících nazad přátelsky pomrkávala z bočních obrazovek, zatímco gigantická oblá obrazovka radaru vyhrožovala temným mrakem nekonečna, a uklidňující melodie, která se linula z ochranného zařízení elektronického spojení, zpívala: „Jsme na stráži, synu rozumu… Nekonečno se sklání u tvých nohou.“ Sotva postižitelný bas kvantových generátorů připomínal desítky miliard kilowattů energie vnitrojaderného rozpadu, která se každou minutu proměňovala ve zběsile vystřelující paprsek radiových částic. Zvukový generátor gravimetru obětavě protahoval své sametové „re“, jímž sděloval, že do vzdálenosti alespoň deseti světelných let se nevyskytuje žádná přitažlivá hmota. Na obrazovce hlavního průzoru bylo sotva možno uhodnout matně rudé skvrny: bylo to světlo nesmírně vzdálených infračervených hvězd, které se stalo viditelným díky dopplerovskému principu. Relativistické hodiny, spojené s počítačem hvězdných rychlostí, vydávaly každou hodinu slabý zvuk, jako by se divily tomu, že na Zemi za těch šedesát minut uběhlo dvacet dní!

… Hvězdolet dovršoval etapu brzdění; měl za sebou takřka dvacet dva parseky. Prostor kolem Pallady jako by se prohýbal, ztráceje sílu před působením obrovské ekvivalentní masy3, jež vytvářela okamžité gravitační pole, stokrát intenzivnější než síla přitažlivosti u povrchu Země.

Život posádky běžel pravidelně jako dobře seřízený mechanismus. Dokonalá soustava elektronických automatů vedla kosmickou loď po stanoveném kursu s naprostou přesností a Rusovovi druhové dělili svůj čas klidně mezi práci, oddech a spánek, jako by ani nebyli opustili Zemi. Přesně v šest hodin „ráno“ zazněl melodický gong a obyvatelé hvězdoletu se scházeli v pavilónu hygieny. Gymnastika, osvěžující lázeň a ozařování, jednoduchá sytá strava – to vše báječně připravilo lidi k začátkům pracovního dne.

Navigátoři a mechanici, inženýři a piloti prohlédli přístroje a mechanismy. Astronom trpělivě prověřoval souřadnice Alfy Eridanu, jejíž zelený kotouč se stále jasněji rozhoříval na obrazovkách. Matematik se svými dvěma pomocníky programisty nejméně posté upřesňovali program trasy a povely pro havarijní roboty v případě nepředvídaných komplikací. Hlavní pilot Waren, světlovlasý atlet s bronzovou pokožkou, si pobrukoval písničku a přitom soustředěně zakresloval křivky pravděpodobných chyb, aby opravil deníkové zápisy automatu. Vědci pracovali v salónu informací, kde se připravovali k prozkoumání nového světa.

Rusov už ve Městě věčnosti studoval složitou astronavigační techniku osmého tisíciletí. Ke konci letu dokonale ovládal astronavigační přístroje a mechanismy Pallady. A když na Zemi probíhalo sedmé desetiletí, což odpovídalo padesáti čtyřem dnům vlastního času rakety, a na hlavní obrazovce už ostře světélkoval zelený kotouč Alfy Eridanu, stanul Rusov s jistotou u pultu vedle Warena, aby navedli Palladu na oběžnou dráhu jedné ze šesti planet, jež zde byly skutečně nalezeny, jak předpovídali astronomové na Zemi.

„K večeru“, po obědě a oddechu, se astronauti scházívali ve velkém kulatém sále, kde byl bazén s modravou vodou, jež voněla svěžestí mořských prostor, dále nevelký sad, kousek pozemských subtropů, sportovní hřiště, hudební nástroje, společenské hry. Takřka denně pořádali kosmonauti koncerty, recitovali staré i současné básníky, četli si ukázky z oblíbených děl a hráli veselé scénky.

Jednoho večera dosáhli obzvlášť bouřlivého úspěchu inženýr elektrotechniky Jonte4 a telefotografka Světlana Sergejevová. Když Jonte vzal první akordy, zazněla hudba zvučná a silná jako harmonie nebeských sfér. Světlanin jasný hlas vplynul do hudby tak nepozorovaně, že Rusov nevěděl, kdy k tomu došlo. Mohl se jen opájet světlými, čistými zvuky. Melodie hned tichla, hned sílila jako šum křídel raněného ptáka. Improvizace končila výraznou kaskádou hudebních akordů.

Náhlý potlesk vyvolal na zruměněné Světlanině tváři radostný úsměv. Rusov s úžasem zjišťoval, že lidé osmého tisíciletí jsou při vší své dokonalosti prostí a jednoduší jako vánek ve stepích jeho vlasti.

Začal si pozorně všímat Světlany.

Za veselého zpěvu si dívka rychle a obratně připravovala svůj aparát, podobný někdejším dělům. Práce jí v čiperných rukou jen hrála. Občas se setkával s veselým pohledem jejích živých šedých očí.

Několik dní pociťoval nutkání zajít za ní, avšak nikdy se nedokázal rozhodnout. Nemohl se smířit s tím, že dívka je „mladší, ale moudřejší“ než on o celých šest tisíciletí. Jednou se však rozhodl. Přivítal ho pozorný pohled a přátelský úsměv.

„Letíte poprvé mezihvězdně…?“ vysoukal ze sebe.

„Ano, poprvé,“ usmála se Světlana. „A tykej mi, u nás je to samozřejmost.“

„Nezneklidňuje tě perspektiva návratu na Zem – v jiné době? Ztráta příbuzných, přátel? Vždyť se vrátíme do Města věčnosti po půldruhém století!“

Světlana se na okamžik zamyslela.

„Zastihnu ještě mezi živými mladší sestru. Při odletu jí bylo teprve šest let.“

„Cožpak se nebojíš… samoty v té budoucnosti?“ vyptával se naléhavě.

Světlana odpověděla s lehkým údivem:

„Nebojím se budoucí epochy… V novém světě je samota nemožná!“

„Proto, že za půldruhého století lidé takřka nezmění jazyk, mravy, způsob života?“

„Částečně i proto. Vždyť nejde o šest tisíciletí jako v tvém případě,“ souhlasilo děvče. A pak se neočekávaně zeptala:

„Proč jsi byl tak zasmušilý na začátku cesty? Litoval jsi, že opouštíš Zemi?“

„Ne, to ne. Stýskalo se mi po mých přátelích, kteří zahynuli ve vesmíru a nemohli spatřit světlý nový svět…“

Zarazil se a umlkl: v paměti se mu vynořil mlhavý obraz jiné Světlany, jeho družky z kosmické odyseje. Položila svůj život ve jménu poznání vesmíru…

Dívka z nového světa hleděla na něho klidně, laskavě, bez sebemenších rozpaků. Waren, který šel kolem, se radostně zasmál, když uviděl oživenou Rusovovu tvář; dávno už si ho zamiloval.

„Co to nevidím?!“ zavolal na Světlanu, „zamračený astronaut, nejstarší vesmírný poutník, se konečně usmívá!“

Rusov se usmíval dále a naslouchal zpěvavým zvukům jazyka, jemuž stále ještě dobře nerozuměl.

Po této rozmluvě jako by se v jeho nitru cosi uvolnilo. Poprvé po dlouhých letech se jeho srdce otevřelo vstříc světlu života, které, zdálo se, vyzařovalo z té dívky. Měl pocit, že se mu zjevila ve vší velikosti prostá pravda: ať jakkoli běsní čas, vše požírající na své cestě, přesto bude věčně žít neodcházející – lidské city, láska, přátelství…

V jednom z posledních „dnů“ brzdění Pallady přišla Světlana neočekávaně k Rusovovi, podívala se na něho svýma jasnýma šedýma očima a řekla:

„Chceš být mým druhem, zamračený astronaute… tam… na Zemi, až se vrátíme do Města věčnosti?“ a zajíkla se, protože nemohla potlačit ruměnec, který se jí nahrnul do tváře. Rusov od ní nemohl odtrhnout oči, v nichž se zračila neutajitelná radost, údiv, láska, díky za důvěru i pochyby o tom, že by se mohl tak rychle splnit jeho horoucí sen.

Místo odpovědi přitiskl mlčky rty k její ruce.

* * *

… Zelené světlo se linulo odevšad. Z hlavní obrazovky se na Rusova usmíval kotouč Alfy Eridanu, jenž rozhazoval kolem sebe chvějivé zelené střely s mihotavými modravými tóny. Sinavá aureola korony nového slunce a jiskry, jež vytryskávaly na škálách přístrojů, nutily mhouřit oči. Rusov stál u pultu s Warenem, občas se dotýkal jeho ruky a s jistotou vedl Palladu ke střední planetě soustavy, zahalené zelenomodrým pláštěm atmosféry. Mohutně duněly jaderné brzdicí motory. Loď, poslušná Rusovových povelů, plavně vplula do horních vrstev atmosféry neznámé planety…

Když ustalo chvění obrovského těla přistavší Pallady, řekl Waren uznale Rusovovi:

„Mistrovské přistání! Nenaučil ses zacházet s Palladou zrovna špatně.“

„To je nádhera!“ zvolala Světlana a ukazovala na boční obrazovku, kde se objevila v paprscích zeleného slunce kouzelná krajina.

„Připravit se k výstupu na planetu!“ zazněl celým hvězdoletem povel, opakovaný automaty ve všech odděleních.

Lidé navykle podstupovali procedury, jež vyžadovala technika kosmické bezpečnosti, natahovali skafandry biologické ochrany, a přikrčeni před uragánem vzduchu, který se dral z výchozí chodby Pallady, sestoupili na půdu planety.

Bylo časné ráno tohoto cizího světa. Dosud chladné sluneční paprsky se prodíraly mezerami blízkého houští.

Dlouhé stíny zpestřovaly širokou rovinu, porostlou nádhernou trávou. Ze tří stran je obklopoval gigantický les, který ohromoval zraky ostře žlutým a oranžovým listím; stromy, připomínající přesličky a kapradiny minulých geologických údobí na Zemi, tonuly v lehkém ranním oparu. Prvopočáteční ticho tohoto světa bylo tak výrazné, že vzbuzovalo strach. Nezvyklá namodrale fialová obloha, po níž se převalovaly vlny nejjemnějšího žlutého světla, padala zdánlivě do smaragdově fialového oceánu, který se prostíral daleko na obzoru.

Warenův silný hlas se rozlehl ve sluchátkách a vytrhl astronauty z nečinného ustrnutí.

„Nebudeme otálet,“ řekl. „Připravte se k první výzkumné výpravě!“

Když konečně utichl ruch příprav a Ionte nastartoval motor atomového pásového vozu, obrátil se Waren k astronautům:

„Přátelé! A kdopak bude chránit hvězdolet?“

Zavládlo napjaté mlčení. Nikomu se pochopitelně nechtělo sedět v prostorách Pallady, které se jim už dávno zprotivily, když je lákala čarovná krajina svými neodhalenými tajemstvími.

Waren chvíli s porozuměním pohlížel na přátele.

„Budeme losovat? Nechci nikoho nutit.“

Souhlasili do jednoho.

Los nudit se ve hvězdoletu padl na Rusova.

Astronauti nastoupili do vozu a netrpělivě se ohlíželi Po Warenovi, který říkal Rusovovi:

„Zavři se do hvězdoleíu a nevycházej ven, dokud se nevrátíme. Sleduj nás v televizoru ARAT5.“

… Atomový vůz bzučel jako rozzlobený čmelák a pustil se zvolna k lesu. Rusov ho provázel očima až do okamžiku, kdy se skryl ve vysoké trávě. Rusov hluboce povzdechl, a když se potěšil světelnou férií, kterou rozehrály v atmosféře paprsky vycházející Alfy, vrátil se do hvězdoletu, aby zapojil mechanismus, který uvede do činnosti ARAT. V trupu Pallady se s měkkým šelestem otevřela část pláště a z otvoru vyletěla stříbřitá raketa, vypadající takřka jako hračka. Bzučela sotva slyšitelně, opsala nad Palladou dva kruhy a pak, poslušná rádiového povelu z kosmické lodi, zamířila na jihovýchod za zmizelou výpravou. Za několik vteřin už spatřili cestující z hloubi panenského žlutě oranžového lesa nad svými hlavami raketu – vysílačku, která je poslušně následovala.

Rusov hleděl na obrazovku televizoru a s hlubokým zájmem sledoval pohyb atomového vozu. Stroj se prodíral neproniknutelnou spletí divokých rostlin. Rusov slyšel trhavý zvuk motoru, tlumený zvukovým měničem. Stroj s třeskem kácel stromy. Náhle les neočekávaně skončil a před průzkumníky se otevřel široký prostor moře. Sluneční koule se prudce valila nad pravěkým oceánem a zasypávala hřebeny nevysokých dlouhých vln jiskřivými záblesky. Daleký obzor tonul ve zlatém světélkování. Pobřežní oblázek, vyvržený příbojem, vypadal jako z perleti. Fialové stíny vrhané podivnými rostlinami zdůrazňovaly neobvyklost ranních barev.

Rusov spatřil, jak se jeho druhové rozběhli po břehu. Každý si našel zaměstnání. Světlana bojovně zamiřovala přenosný telefotoaparát hned na fialovou dálku moře, hned na jednolitou stěnu pobřežního lesa, hned zas na podivné ryby, které vystrkovaly z vody hlavy s vypoulenýma očima. Neobratně poskakující biolog se mermomocí pokoušel dostihnout nevelkého ještěrovitého tvora, který mu rychle unikal dolů ke břehu. Dva geologové obratně zacházeli se svými nástroji u žlutavých skal, které věnčily mys ve vzdálenosti dvou set metrů od atomového vozu. Chemik bral vzorky vody a půdy a botanik, jak se zdálo, byl ochoten zavalit vůz otýpkami rostlin a květů. Waren spolu s fyzikem a astronomem zkoušeli aparaturu pro určení skladby záření zeleného slunce.

„Podívejte se na tu nestvůru!“ vykřikl náhle chemik a ukazoval na moře.

S hlasitým plesknutím se rozestoupily vlny a pozemšťané spatřili cosi podobného strašlivému, obrovitému a ohromujícímu výmyslu. Nejdřív se objevila obrovská hadí hlava posetá podivnými krvavě rudými výrůstky, poté se vynořilo neuvěřitelně tlusté, ohebné, slizké, vlnící se těleso, měnící neustále zabarvení od slabě namodralé do oslepivě modré barvy. Světlana utíkala až k vodě, aby stačila zachytit svým aparátem Prothea zdejších vod.

Avšak mořská obluda po ní zlostně mrkla svým jediným okem, lhostejně se obrátila bokem a nechala se nehybně laskat sluncem.

„Jaká škoda!“ zoufala si Světlana. „Nepodařilo se mi vzít ji en face. Cožpak už se to nepovede?“

Badatelé zanechali svých záležitostí a sbíhali se ke břehu, aby si ryboještěra prohlédli důkladněji.

„Hned ho přimějeme, aby věnoval divákům náležitou pozornost!“ zamručel fyzik, a dřív než ho Waren mohl zadržet, střelil po zvířeti. Oslepující šňůra vylétla z hlavně atomového paprskometu a vnikla do těla nestvůry.

Vše, co následovalo, odehrálo se sotva v tisícině vteřiny, zdálo se Rusovovi. Ryboještěr strašlivě zařval, okamžitě se zbavil ostře modrého zabarvení, stal se takřka průhledným, křečovitě se smrštil – a náhle dopadl na břeh modrý blesk, přesněji řečeno dlouhý pulsující oblak. Po skafandrech astronautů se rozběhly jiskřící hvězdičky.

Světlana bezvládně klesla na oranžový písek. Astronauti, kteří stáli blízko ní, padli rovněž jako podťatí a už nevstali. Waren, dva geologové, matematikové a programisté, kteří stáli nejdále od břehu, utrpěli zjevně méně než ostatní, neboť trhavými pohyby lezli k vozu. A znovu a znovu za nimi, na ležící i na vůz, dopadal ostře modrý oblak. Warenoví se podařilo dolézt ke stroji, avšak znehybněl, než mohl přehodit polovinu trupu přes okraj vozidla…

Rusov vyskočil a beze smyslu sledoval ryboještěra, který dováděl ve vodě, jako by se nic nestalo. Pak se schoval ve vlnách a už se neukázal. Rusov se vrhl s nejasným výkřikem ke skafandru. Za dvě minuty už běžel cestou, první v dějinách této planety, kterou vybudoval atomový vůz. Běžel a necítil se ani svěží, ani unavený, běžel, jak běží člověk zachvácený hrůzou, mechanicky rozhrnoval silná stébla trav a nádherné kštice nevídaných květů. Co chvíli upadl, když zakopl o kořen či kmen stromu vyvráceného vozem, a zůstával nehybně ležet, nemaje sil se zvednout. V tomhle lese bylo neuvěřitelné horko; náramkový elektronický teploměr, zamontovaný v manžetě skafandru, ukazoval šedesát stupňů nad nulou. A to bylo „ve stínu“ tropického lesa! Pot se z Rusova zrovna lil a zaslepoval mu oči; musel zastavit, aby zapjal naplno regulátor chladu a klimatizace vzduchu ve skafandru.

Dvanáct kilometrů, které dělily místo katastrofy od Pallady, překonal vyčerpán a padaje únavou za půldruhé hodiny.

Astronauti, zasažení výbojem neznámé energie, leželi v nejrozmanitějších pozicích. Nejblíže u vody ležela Světlana. Byla svinuta do klubíčka, jako by si chtěla zdřímnout na tomhle perleťovém oblázkovém břehu v ukolébávajícím hučení příboje. Rusov spatřil její tvář, zbrázděnou náhlou bolestí, pevně stisknutá ústa, dlouhé řasy v bledém obličeji. Ostrá bolest se mu vřízla do srdce. Horečnatě prohlížel všechny přátele a stále doufal v zázrak… Děsil se myšlenky na samotu. Když kráčel od břehu k atomovému vozu, ztratil poslední naději: všichni byli mrtvi! Polekaně sebou trhl, když zaslechl tichý zvuk nad hlavou. Pohlédl vzhůru: antigravitační vysílačka dál neúčastně kroužila nad místem tragédie a s nelítostnou přesností automatu vysílala na obrazovku v Palladě barevné obrázky. Rusov si uvědomil, že zapomněl vrátit vysílačku na hvězdolet. Její zvuk mu nyní připomínal zvonění umíráčku.

„Co se to jenom… Jak se to mohlo…“ nehlasně šeptal Rusov a klesl k zemi. „Sám… docela sám… a Země je vzdálena dvacet tři parseky.“ Vstal a přikročil k fyzikovi, který byl sražen jako Světlana přímo u břehu. „Jaký druh záření je mohl zabít…? A třeba to není smrtelné… Obyčejné ochrnutí…?“ Zabodl zraky do stupnic aparátů připevněných na fyzikově hrudi. Barevná kulička indikátoru se tiše houpala nad písmenem „E. „Elektrony!“ pomyslel si Rusov s úlevou. „Proud elektronů! Nestvůra vrhá elektrické výboje.“ Pohlédl znovu na ručičky přístrojů. Sčítač ukazoval 1825 kW. Taková byla síla výboje, který zasáhl jeho druhy! Jen zelená hvězda vysokých teplot mohla zrodit na této planete životní formy schopné akumulovat a vybíjet elektrickou energii v tak mohutných dávkách. Poté Rusov v duchu ocenil ochranné vlastnosti skafandrů a znovu v nem zahořela jiskra naděje. „Třeba jde prostě o těžký elektrický šok?“ Před očima mu vyrostla kulovitá budova Ústavu kosmických traumat, rozkládající se na severovýchodním okraji Města věčnosti. Tam vyléčili i jiné případy… Ovšem, ale vždyť on je docela sám! A do Města věčnosti je sedmdesát světelných let. Anabióza! Hypotermie! Tohle zachrání přátele od nežádoucích změn v organismu na dlouhé cestě ke sluneční soustavě. Jeho tvář nabyla soustředěného výrazu, ztvrdla. Teď věděl, co musí udělat. Nejdříve ochránit přátele před účinky mocného zeleného slunce, před jeho ohnivými paprsky. Náramkový teploměr ukazoval sedmdesát stupňů horka! S obtížemi se pohybuje na ujíždějících oblázcích, přebíhal Rusov spěšně od jednoho astronauta ke druhému a otáčel regulátory na skafandrech do polohy, která měla zajistit uvnitř skafandrů nulovou teplotu. Pak začal přenášet své druhy k atomovému vozu.

* * *

Alfa Eridanu už prošla nadhlavníkem a začala se pomalu sklánět k západu, když si Rusov, který sotva pohyboval nohama, jak byl unaven, mohl konečně sednout za volant a stisknout startér. Avšak místo obvyklého hučení atomového reaktoru uslyšel jen zneklidňující ticho. Bezradně zdvihl kapotu. Do očí ho udeřil svítící kotouč počítače záření. Ionizace vzrůstá! varovala jeho rudá zřítelnice. Uteč! Jeden z výbojů zřejmě zasáhl motor atomového vozu. Došlo tu k celé řadě krátkých spojení, jak dokazovaly ohořelé konce drátů, spálené kontakty a relé. Byla porušena součinnost všech složek automatického schématu, vyřazena ochranná zařízení reaktoru, který teď vysílal záření, každou minutu silnější a silnější. Pohlédl ještě jednou na počítač. Pět tisíc rentgenů za hodinu… To je hranice, za níž už skafandry neochraňují!

Ve voze se nedalo být už ani minutu. Vrhl se k tělům svých přátel, aby je odnesl z nebezpečného místa.

Fialový příboj stejnoměrně duněl a tichý šum stromů nm přizvukoval, zatímco Rusov, sotva popadaje dech, znovu a znovu nutil olověné nohy k pohybu. Stále odměřoval mučivě dlouhé metry: osmdesát kroků s těžkým břemenem k okraji lesa, osmdesát kroků nazpět. Když opatrně spustil na zem posledního astronauta, udělalo se mu špatně. Snad půlhodinku odpočíval v jakémsi podivném polospánku. Když těžce zvedl hlavu, mizela jasnožlutá Alfa Eridanu za narudlým hřbetem lesnatého mysu napravo, únava, bolesti hlavy a strašná situace ho uvrhly do stavu ponurého napětí. Co dělat? Atomový vůz nefunguje… Pallas je vzdálena dvanáct kilometrů… Proč není ve hvězdoletu rezervní atomový vůz? Počkat, počkat! A co graviplán?! Sláva! Graviplán! Rusov radostí vykřikoval. Vždyť v Palladě je graviplán, velký a prostorný stroj! Je třeba jenom dostat se ke hvězdoletu… Náhle strnul. Vzpomněl si, že graviplán je rozebrán, protože mechanik s inženýrem Jontem před přistáním posuzovali schéma jeho montáže; graviplán existoval už jenom jako jednotlivé větší či menší součástky, uzavřené v nákladovém oddělení. Rusov klesl vysíleně k zemi. Samoten nedokáže graviplán smontovat – rozhodně ne do té doby, dokud se neobeznámí s jeho složením a vzájemnými vztahy součástí tak dobře jako Jonte a elektrografik Fjodorov. Co si počít? Jít s prázdnou do hvězdoletu, zanechat tu přátele a pustit se do studia graviplánu? Na to ovšem bude zapotřebí zřejmě několika měsíců. Přátelé tu však nemohou zůstat víc než dva tři dny. Musí být co možná nejrychleji ponořeni do spásného chladu hypotermie… Jak jen je dostat do hvězdoletu? Zoufale potřásl hlavou a pracně se zvedl. Na fialovém nebi zlověstně dohořívala žlutá záře. Nedostaneš se odtud! vyhrožovala. Nedostaneš… Nepustíme tě! kývaly na něho vrcholky obrovských „kapradin“ a rovněž ke všemu lhostejné hvězdy, rozhozené po nebi do neznámých souhvězdí, nepřívětivě a škodolibě pomrkávaly.

Rusov přece jen došel zpět k atomovému vozu a zmučeně přemítal, jak najít východisko z této beznadějné situace. Nosit jednoho po druhém k hvězdoletu? Dvanáctkrát tam a zpátky… dvanáct kilometrů a zase dvanáct kilometrů… takřka tři sta tisíc kroků a polovinu z nich s těžkým břemenem… Pochopil, že to je nad jeho síly…

Noc přišla naráz, zrovna jako v pozemských tropech. Hmatem nalezl závoru a v zamyšlení zdvihl postranici atomového vozu. „Já osel! Tady je dopravní prostředek! Postranice!“ Nápad Rusova nadchl. Rychle našel potřebné nástroje, zapjal reflektor na své přílbě a sňal postranice. Zuřivě mávaje nástroji, prorazil na přední straně obou postranic po dvou otvorech, provlékl jimi pružné lano, blahořeče osudu, že se našlo ve schránce s náhradními díly, zapřáhl se do lana a takřka během vlekl obě postranice k tělům přátel, která se černala opodál.

Rusov pečlivě uložil těla přátel na obě postranice a s povzdechem pomyslel na to, že bohužel oboje „saně“ najednou neutáhne. Na každé postranici bylo šest lidí, půl tuny drahocenného nákladu. Napjal se a zatáhl za jednu z postranic. Jen stěží se pohnula z místa. „Je to těžké… ale je třeba dotáhnout… musím…“ Energicky se zapřáhl do prvních „saní“.

Nastala úplná tma. Reflektor na přílbě vrhal vpřed poskakující, nevyhovující paprsek světla. Prales ho uvítal tmou a zlověstným číhavým mlčením, občas porušeným tlesknutím křídel spícího ptáka či jakýmisi nejasnými šramoty. Otřásl se, ale brzy se uklidnil, když si vzpomněl na silný atomový paprskomet, který měl u sebe. Zastavil se, vzal paprskomet a posunul ručičku regulátoru až k červené značce. Teď mohl paprskomet svými účinky rozmetat třeba nejtvrdší horniny.

Rusov se zastavoval každých sto metrů. Jeho srdce zběsile bušilo, dech mu nestačil, každý další krok znamenal muka. Nadlidské úsilí, jež musel vynaložit na to, aby potáhl vpřed „saně“ s astronauty, ho brzy naprosto vyčerpalo. Svaly na nohou i na pažích odmítaly podrobit se jeho vůli. Lano se nesnesitelně zařezávalo do ramen, hluboce se zakouslo do pružného skafandru. Ale Rusov šel, třebaže stěží pohyboval nohama a urazil za hodinu sotva kilometr. Zdálo se mu, že les neskončí. Ztratil ponětí o času a místě, avšak neustále šel a šel, klopýtal, padal a znovu se zvedal, aby udělal dva tři trhavé pohyby vpřed, a znovu padal, až konečně upadl, pokusil se vstát, ale nedokázal to. Tíživý spánek spoutal jeho unavené tělo.

… Když se probudil, nechápal, jak se dostal do těchto míst. Začínalo svítat. Listí ve vrcholcích stromů se zatřpytilo zlatými jiskrami, v mezerách mezi stromy se zazelenalo nebe. Strnule hleděl na své znehybnělé ruce: prsty měl opuchlé a dlaně ho pálily. S údivem se hroužil do procitající krásy nezemského jitra. Zdálo se, že už takřka dosáhl konce lesa. To ho naplnilo novou energií, zvedl se, setřel ze skla přílby kapky rosy a znovu se pustil kupředu. V dálce, až kdesi na obzoru, se třpytilo těleso Pallady. Dorazil ke hvězdoletu za nějakých pět hodin, avšak u vchodu ho opustily síly. Vyčerpán znovu upadl a zůstal ležet celou hodinu bez sebemenšího pohybu.

Konstruktéři myslili při stavbě vchodů a východů na vše. Sotva Rusov opatrně stiskl tlačítko ukryté v prohlubni povrchu, už zvučně odskočil příklop otvoru a zároveň silně zahučel vzdušný proud biologické ochrany. Automatický zvedák ho dopravil i se „saněmi“ do první chodby. Příklop se okamžitě uzavřel. Ve druhé a třetí chodbě je automatické biologické ošetření zbavilo všeho živého, co mohli vnést do hvězdoletu na povrchu svých skafandrů.

Rusova mučila nepředstavitelná žízeň. Spěšně sňal přílbu a lačně vypil plnou termosku hvězdného nektaru. Pak se vrhl k přátelům, aby je vyprostil ze skafandrů. Když přenášel do anabiózní lázně Světlanu, uvědomoval si s bolestí, jak jsou její ruce studené, a dříve než zakryl průhledné víko hypotermického rezervoáru, políbil ji na ledové čelo.

„Budeš žít…“ zašeptal. „Musíme zvítězit nad smrtí…“

Zatímco hltavě zaháněl hlad, neodtrhoval oči od obrazovky. Vysílačka dosud se slepou poslušností opisovala kruhy nad atomovým vozem a vysílala obrázky do hvězdoletu. Atomový vůz s odmontovanými postranicemi připomínal raněné zvíře. Druhé „saně“ s astronauty se nadále temněly na okraji lesa. Rusova ten pohled uklidňoval: za jeho nepřítomnosti zvířata cizího světa neublížila jeho přátelům. Po moři se hnaly ohromné vlny, svěží vítr z nich srážel stříbrné hřebínky. Několikrát se přes obrazovku mihly hlavy včerejších ryboještěrů a mizely uprostřed zvířených vodních spoust. Rusov vstal a vypnul aparát; současně dal automatu příkaz, aby vrátil vysílačku do hvězdoletu.

Za několik minut byl už Rusov na cestě. Je třeba vrátit se do hvězdoletu, než nastane noc, říkal si a štval se kupředu. Když ale vstoupil po dvou hodinách do pralesa, pochopil, že to nedokáže; zdejší den byl mnohem kratší než pozemský. Jeho smysly byly však už natolik otupeny, že nepociťoval ani trochu strachu před nevábnou perspektivou nové noční cesty pralesem. Podíval se vzhůru, do tiše šumějících korun. V mezerách neobjevil hvězdy jako minulou noc. Nebe bylo zřejmě zatažené. Tma jako v ranci. Znenadání se spustil takový liják, jaký Rusov nezažil ani tenkrát před pěti tisíci lety v tropickém pásmu Elory. Shůry se spustila jednolitá vodní stěna. Půda okamžitě rozmokla a jeho nohy začaly klouzat a váznout v blátě. Naštěstí liják ustal brzy, právě tak naráz, jako začal.

Šlo se mu nesrovnatelně hůře.

K pobřeží dorazil ve tři hodiny v noci podle svých hodinek. Zda to odpovídalo skutečnosti, nevěděl. V každém případě byla hluboká noc. Pobřeží sténalo pod prudkými údery větru a příboje. Zdálo se, že vše živé v moři se muselo před touto bouří ukrýt u dna tichých zátok. Přesto však ze tmy přilétalo chroptění, řev a skřeky, z nichž přebíhal mráz po zádech. Náhle pronikly černou temnotou povědomé modravé blesky výbojů, které se křižovaly a stíhaly navzájem. Tam kdesi zřejmě zuřil lítý boj dvou elektrických nestvůr, které si běsnící bouře ani nepovšimly…

Chytaje se rukama, kde se dalo, táhl Rusov s nesmírným úsilím „saně“ do mírného svahu. Po dešti zurčely kolem stovky pramínků, uplývajících z lesa k moři. „Saně“ volně klouzaly po rozměklé půdě, zato však Rusov nemohl najít vhodnou oporu pro nohy a často padal do bláta. Následkem toho urazil za hodinu sotva něco přes kilometr. Zkusil postupovat kupředu po čtyřech. Jeho postup se ještě zpomalil, nemusil však teď vynakládat zdaleka tolik sil. Kužel svítilny se pohyboval v rytmu přílby ze strany na stranu a osvětloval kmeny stromů; tu vykrojil z temnoty nádherný rozkvetlý keř, obsypaný velkými kapkami vody jako brilianty, tu zase zvrásněný kmen obrovitého stromu nebo hromady polomů. Rusov měl pocit, jako by takto lezl už tisíc let, a prales stále nebral konce. Vtom zaslechl před sebou mohutné dýchání, zhasil reilektor a pln strachu se zastavil. Každým nervem vnímal, ze neproniknutelná tma před ním skrývá něco obrovského a strašného. Ležel tak dlouho, nevěda, co si počít. Bál se použit atomového paprskometu, protože si nebyl jist, že dravé zvíře porazí naráz. Ale ani zvíře se nemělo k odchodu. Konečně se tedy Rusov rozhodl, nahmátl paprskomet a vyslal do houští oslnivě bílý paprsek. Cosi se před ním vymrštilo, zapraskaly keře a rozlehl se zlobný řev. Hned poté Rusov ucítil, jak nad ním prolétlo něco obrovského a pružného, co se těžce zřítilo do keřů asi deset kroků za ním. Se strašnými skřeky to lezlo k němu.

Rusov strachy bez sebe mačkal spoušť paprskometu do té chvíle, kdy nestvůra zůstala tiše ležet na místě.

Tma poněkud prořídla, neboť se blížil úsvit. Rusov matně rozeznal vyceněnou tlamu jakési apokalyptické příšery, mohutné dlouhé hákovité tlapy a ohromný trup s fantastickým proužkovým vzorem v barvě, kterou v temnotě nebylo možno určit.

A znovu se pustil po čtyřech kupředu, vzlykal napětím, minutu co minutu usínal a znovu se probouzel. Pozdní ráno ho zastihlo na rovině. Silný stejnoměrný vítr rychle vysušoval mokrou půdu. Útržky par proletovaly vzduchem…

Ke hvězdoletu dorazil až v podvečer ne s druhým, ale spíše se čtvrtým dechem – a upadl naposledy. Když usínal před vchodem do Pallady, usmál se slabě radostí, že skončila tato nesnesitelná cesta.

* * *

Dva dny prospal v salónu a nevstal ani k jídlu. Teď se nebál žádných živlů této planety. Nezničitelné stěny Pallady ho chránily. Přátelé spočívali v anabióze.

Třetího dne se Rusov probudil a cítil se zcela odpočatý, jestliže nepočítal tupou bolest v celém těle. Dvě návštěvy v kabině s osvěžujícím zářením, vysoce výživná strava a hvězdný nektar mu konečně navrátily síly a svěžest. Bylo načase uvažovat o odletu.

Vešel do řídicí ústředny a s určitými rozpaky přelétl pohledem po spoustě přístrojů, tlačítek, ciferníků a robotů. Neboj se, říkaly mu, vždyť nás dobře znáš. Povzdechl si, neboť stejně nemohl jen tak, teď hned, spustit motory a vydat se k rodné zemi. Program… Dokáže ho sestavit bez pomoci matematika, astronoma a programistů? Kdesi v nepředstavitelné dálce prostoru, kvadriliony kilometrů odtud, pluje vesmírem Slunce, táhne za sebou své planety a Zemi, a urazí každou vteřinu dvě stě padesát kilometrů. S nemenší rychlostí se řítí prostorem i Alfa Eridanu se svými planetami. Je to těžké, velmi těžké, aby hvězdolet našel svůj cíl! Na cestě dlouhé dvě desítky parseků ho očekávají gravitační bouře, které naruší jeho kurs, mezihvězdná magnetická pole, která pozmění údaje přístrojů, stovky nepředpokládaných náhod… A dráhu letu je přece třeba určit přesně po přímce, neboť jedině po přímce se může hvězdolet pohybovat takřka rychlostí světla. Na Zemi vypracovává seznam příkazů pro roboty, které udržují správný směr dráhy, Podobný světelnému paprsku, celé obrovské Počítací centrum Města věčnosti. Rusov věděl, že náčrt příkazu pro zpáteční cestu zhruba připravilo toto centrum. Upřesnění programu je však nezbytno provést teprve zde, na místě, když jsou známy poslední údaje, vztahující se k poloze hvězdoletu. Toto upřesnění by provedla celá posádka Pallady v průběhu – řekněme – několika týdnů. A teď on sám…

Ve Warenově sejfu rychle našel náčrtek programu, připravený ještě na Zemi, a zašel s ním do oddělení informací. Teď musí napnout všechny svoje schopnosti, zmobilizovat veškerou vůli, aby v průběhu analýzy a výpočtů vyplnil všechna ta prázdná místa programových lístků dvojkovými čísly, těmito směšně prostými součty otvorů, za nimiž se ovšem skrývá celá Himálaj vědomostí, práce a výpočtů.

Brzy Rusov připomínal studenta ze starých časů, který se začal připravovat na zkoušku ve chvíli, kdy mu zbývá sotva den. Pracoval úporně, přestal počítat hodiny a dny a dělal jen krátké přestávky pro spánek. Elektronkové počítací stroje, jeho věrní pomocníci, pracovaly neúnavně. Vlny času plynuly neslyšně nad Rusovem a on plul v jejich proudu ničeho nevnímaje. Dny se vršily na dny, skládaly se v týdny a v měsíce. Jeho mozek klesal pod tíhou tenzorických a variabilních výpočtů právě tak, jako klesalo jeho tělo v houštinách pralesa…

… A bylo to. Prázdné rubriky lístků byly konečně vyplněny. Vědomí se zvolna vyprošťovalo ze zajetí číslic, rovnic, algoritmů. Díval se dlouze na ciferník relativistického počítače času, než pochopil, že uběhl takřka rok od té chvíle, kdy usedl k výpočtům. Nemohl tomu uvěřit. A ještě jednou se zadíval na počítač. Všechno souhlasilo…

Se slabým šustěním vklouzl programový lístek do okénka vstupního ústrojí elektronkového mozku. Teď už práce nejsložitějších elektronkových systémů Pallady nezávisela na vůli Rusova. Na něm spočívaly už pouze funkce pozorování, kontroly a zasažení v případě havárie. Ještě jednou v duchu rozebral výchozí předpoklady svých výpočtů. Zdálo se, že je všecko v pořádku. Avšak kdesi v hlubině jeho vědomí skrýval se nejasný pocit pochyb a nedůvěry. Pamatoval při sestavování programu na vše? A co když se v určité chvíli dopustil chyby, nepřesnosti? Usilovně odháněl tuto myšlenku, přičítal ji přepracovanosti a rozhodl se důkladně si odpočinout před náročnou etapou vzletu z planety a navedení Pallady na přímkovitou část dráhy.

… Nastala hodina odletu. S bušícím srdcem zapnul Rusov astrotelevizor, rozloučil se pohledem se žlutě oranžovými lesy, s nádhernými rovinami, jejichž tráva dosahovala výše člověka, s fialovou oblohou. „Kupředu!“ řekl hlasitě, dodávaje si odvahy, neboť ho tísnilo ticho a mlčení vládnoucí ve hvězdoletu, kde byl jediným členem posádky, a rozhodně stiskl tlačítko předstartových operací. Automaty se tiše rozezpívaly. Rusov neviděl, jak složitý systém „myslících“ mechanismů plavně vtáhl do trupu hvězdoletu gigantická přistávací klepeta, uslyšel však ztlumený řev motorů vertikálních závěsů kosmické lodi, které zvolna zvedaly hvězdolet přídí k zenitu. Ve chvíli, kdy Pallas povstala v celé své tisícimetrové výši, zapjal se automaticky prstenec jadernovodíkových startovacích motorů. Trup hvězdoletu na to odpověděl vibrací. Jako tyče obrovitého heveru zvedaly ohnivé sloupy rozžhavených plynů raketu nejdříve zvolna a pak stále rychleji nad spálenou půdu. Silná stébla trav syčela a pukala, kroutila se a vztahovala k obloze zkřivené listy, jako by hrozila vetřelci mizícímu v kosmu.

Rusov zapojil vichřivou ochranu obytných místností hvězdoletu. V duchu si představoval, jak prstencovým prostorem, jenž obklopuje salón, anabiózní lázně i řídicí ústřednu, začaly vanout mohutné vichřící proudy, vytvářející antigravitační pole, které neutralizuje libovolné přetížení. Na nesčíslných stupnicích blikala světélka, automatický metronom pravidelně odklepával vteřiny. Za šest minut dosáhla loď oběžné dráhy a poslušná rozkazů robotů prošla řadou úkonů. V nejvyšším bodě poloeliptické dráhy se automaticky zapojil hlavní pohonný systém: krátce blikly modré žárovky, zvedly se a znovu poklesly bílé klávesy kontaktů, na oválné obrazovce uprostřed pultu rýsovaly červené linie schéma procesu, který mohutní v útrobách radiokvantových generátorů. Rusov jako by se díval na miliardkrát zpomalený film. Teď se ve spodní polokouli budiče nehlasně rozvila nádherná kytice, kolem níž se zběsile svíjeli fialoví hadi. To se dala do práce termonukleární „zápalná“ svíčka, která okamžitě zapálila „hranici“ vnitrojaderného rozpadu. Energie tohoto rozpadu, miliónkrát koncentrovanější než energie dělení jader, lila se nevyčerpatelným proudem do obrovských cylindrů kvantových konvertorů, odkud po složitých modulacích v magnetických polích dopadala v podobě rádiových částic na půlkilometrový paraboloid, který ji vrhal v paralelních svazích do prostoru. Alfa Eridanu se měnila před očima v obyčejnou zelenou hvězdu, jednu z mnoha…

Roboty a automaty pracovaly bezvadně, o čemž svědčila podivuhodně harmonická symfonie, v níž se slévaly hlasy přístrojů. Ručička akcelerografu setrvávala na značce 10 g. Ubíhal osmý den. Vše se zdálo v pořádku, Rusova však nadále pronásledovaly pochybnosti, protože nebylo nikoho, kdo by je rozehnal. Pak ho zachvátila tesknota ze samoty, proti níž mu stesk po minulosti připadal jako rozmar rozmazleného dítěte. Ve spánku ho tlačila můra; fantastické nakupeniny událostí a zážitků současných i minulých mu nedaly spát: tu se zuřivě rval s elektrickým ryboještěrem v běsnících vírech vodních vln, a když jím byl pohlcen, probouzel se strnulý hrůzou; zase znovu prožíval záhubu přátel a schvácen neúnosnou tíží lezl pralesem; tu bloudil, podoben astrální substanci, v přízračných džunglích Elory, plných nebezpečí; nebo se viděl v kruhu starých přátel ciolkovců, účastníků vesmírné odyseje třetího tisíciletí, ze které se nikdo z nich nevrátil na Zem; tu znovu jako za mládí vedl „bitvu za antihmotu“ pod vedením velkého pokračovatele Einsteinova Ganettiho a u vytržení sledoval se zatajeným dechem zázrak – řídicí reaktor anihilace, který otevřel lidstvu cestu k jiným sluncím; jindy oplakával smrt Čandrahupty, s nímž tak zoufale bojovali proti neznámým silám antisvěta…

… Toho „rána“ se probudil nadobro zmlácený, s jakousi nepochopitelnou tíží na srdci. Všechno mu padalo z rukou. Pokoušel se trochu číst, ale nešlo mu to; zkusil jíst, ale jídlo bylo bez chuti – jako bláto. Nějakou chvíli mechanicky naslouchal, jak počítač vzdáleností každé dvě minuty hlasitě odečítá mikroparseky, které zůstaly za zádí Pallady. Bezcílně tahal za rukověti havarijního zařízení, pohlédl na hlavní obrazovku, kde se míhaly fialové tečky hvězd. Pallas téměř neslyšně letěla prostorem rychlostí 0,9999999. Mám za sebou takřka polovinu cesty, pomyslel si Rusov. Bylo by dobré lehnout si do anabiózy a naráz se propadnout do blaženého nebytí… Byla to neobyčejně lákavá myšlenka. Dlouho váhal, bojoval s pokušením a konečně se rozhodl. Nestačil však ani zavřít za sebou dveře anabiózní kabiny, když se zastavil jako vbitý do země. Do ukolébávající melodie gravimetru náhle vnikly jakési cizí zvuky. „Porucha!“ blesklo mu hlavou, avšak gravimetr zazpíval znovu čistě a stejnoměrně a Rusov se uklidnil. V následujícím okamžiku se však hlas přístroje prudce změnil, zvuk začal vzrůstat a zvyšovat se. Rusov se vrhl k pultu a položil ruce na rukověti havarijního zařízení, nepřestávaje sledovat ukazovátek Ručička gravimetru stoupala pomalu, ale neúprosné k červené značce, která znamenala dostupnou hranici potenciálu tíže za dané rychlosti hvězdoletu. Současně s pohybem ručičky stále poplašněji křičel zvukový analyzátor „Nebezpečí!“ Rusov se zachvěl z ostrého zavytí sirény, které se ozvalo ve chvíli, kdy ručička dostihla červenou značku. Oslepil ho červený výbuch indikátoru na prsou strážního robota; byl to signál vypnutí hlavního motoru. Rusov na okamžik ztratil hlavu. Vpředu je přitažlivá hmota – zhrozil se. Vzápětí zahřměly brzdicí motory. Pohyblivá stupnice akcelerografu prudce běžela doleva a ukazovala strašlivé zpomalení: 100 g… osm set deset tisíc. Zpomalení bylo tak veliké, že na okamžik přetížení převýšilo potenciál antigravitace. Rusovem to mrštilo do pilotního křesla, až se zabořil do houbovitého potahu. Rozlehl se pronikavý zvuk, jak se automaticky zapojil systém, který zesílil antigravitační pole, a přetížení zmizelo. Gravimetr už nezpíval, ale pronikavě vyl děsivým, srdce svírajícím hlasem, třebaže rychlost lodi se prudce zmenšovala. Přitažlivá hmota anebo počátek slabého gravitačního pole? hádal horečně Rusov a mhouřil oči před poplašným mihotáním havarijních světel. Brzdit, či zvyšovat rychlost? Podle mapy Počítacího centra neměly se na teto dráze vyskytovat přitažlivé hmoty… nebo snad jde o navigační chybu? Byl sdostatek zkušený, aby ihned pochopil, že se před ním nachází neuvěřitelně silné gravitační pole, a takřka instinktivně vypnul brzdicí motory. V nastalém tichu jeho ruce horečně přehrabovaly zápisky, pásky a tabulky ve Warenově sejfu. Co chvíli se vpíjel očima do černé skvrny na obrazovce astrotelevizoru. Kdyby to byla hvězda, byl by ji dávno spatřil… Že by „infra“? Tu by zaznamenal infračervený lokátor… Oblak prachu? Jeho přítomnost v tomhle probádaném koutě vesmíru je naprosto nepravděpodobná. Co to jenom může být?

Utápěl se v domněnkách.

Potenciál gravitace na stupnici gravimetru už převyšoval všechny Rusovovy známé veličiny: přitažlivou sílu Slunce, Alfy Eridanu, běžných infračervených hvězd, oblak prachu. Rusov dále probíral Warenovy zápisky, ačkoli je pozorně studoval při sestavování programu. Jako by ho podvědomý pocit nutkal cosi hledat. A náhle – to bylo zrovna vnuknutí – si vzpomněl na slova, která vyřkl Waren ještě cestou k Alfě Eridana. Odpovídal jimi na poznámku či dotaz druhého navigátora Maria: „Ano, ano… na jedenáctém parseku zpáteční cesty… kdybychom se stočili o 32 stupňů směrem k jižnímu galaktickému pólu… potkali bychom se po třech parsecích s vyhaslým bílým trpaslíkem…“ Krůpěje studeného potu vystoupily na Rusovově čele. Co to má být, ten bílý trpaslík? Nikdy o takové hvězdě neslyšel. Na diagramu dráhy se nevyskytovala. Zapjal elektronkový mozek a začal probírat astronomické katalogy, ale ani v nich nenašel zmínku o záhadné hvězdě. Strach a nejistota ho přiměly znovu zapnout brzdicí motory. V jejich hromovém burácení začal znovu úporně hledat, neboť cítil, že nenajde-li vysvětlení podivného chování Pallady, je záhuba nevyhnutelná.

Úder gongu ho zasáhl jako elektrický proud. Nervózně se obrátil k pultu: to se znovu automaticky zapojil robot, který zvýšil napětí antigravitace. Na obrazovce elektronkového mozku přebíhaly už poslední záznamy vědeckých zpráv a poznámek, které Waren pořídil těsně před startem Pallady, jak dokládala znaménka v jednotlivých polích. Tu narazil na informaci Nejvyšší rady pro ovládnutí vesmíru. Suché řádky sdělení naráz rozťaly celé klubko dohadů a nejasností. „Hvězda Cvikki“, psal Waren, „je nadtrpaslík, který zakončil svůj život a je v prostoru neviditelný… síla přitažlivosti je o něco menší než u hvězd, které přerušily vyzařování. Sdělení o vyhaslém nadtrpaslíku bylo obdrženo od rady dvě hodiny před odletem… Tato hvězda nás však nezajímá, neboť leží stranou, čtyři parseky směrem k jižnímu pólu galaxie. Její souřadnice…“ Když Rusov porovnal diagram dráhy s hvězdnou mapou a kroužkem zaznamenal umístění strašlivé vyhaslé hvězdy, padl do křesla. Oči měl rozšířené hrůzou a zoufalstvím… Pochopil, že vytyčil kurs nepřesně, a zamířil hvězdolet nikoli ke Slunci, ale poněkud stranou. Mučivě přemýšlel, kde, v které etapě programování mohl udělat chybu, ale brzy se vzdal tohoto úmyslu, neboť si uvědomil, že k objevení chyby by bylo nezbytno prověřit znovu všechny výpočty. Na to by potřeboval celý rok. Situace, v níz se octl, se mu ted ukázala ve vší své děsivé prostotě: Pallas se řítí ne k Slunci, ale rovnou do lhostejného oceanu gravitace, z něhož se ještě nikomu nepodařilo vyplout…

A přece jeho zoufalství netrvalo déle než minutu, protože bylo třeba jednat. A Rusov teď věděl, co má dělat. Rvát se do posledního ergu energie, do posledního gramu pohonných hmot! A podivná věc: jakmile se rozhodl, pocítil úlevu. Zmizel strach, zmizela bezradnost. Zůstala jen chladná mužnost bojovníka, který jde na smrt. Pevnou rukou uchopil havarijní páky. Rychlost Pallady se zatím snížila natolik, že bylo možno udělat obrátku na několika rumbech, aniž riskoval rozbití hvězdoletu. Pohlédl na stupně ukazatelů spotřeby energie a zapjal radiokvantové generátory na osm desetin plného výkonu. Současně s tím tangenciální motory stočily loď o třicet stupňů na východ. V otřesech zahájila vibrující Pallas titánskou bitvu se zarputilou silou přitažlivosti…

Dvě stě čtyřicet dvě hodiny, aniž utichly na jedinou vteřinu, vrhaly motory do prostoru biliony kilowattů energie, avšak rychlost lodi stále klesala. To mohlo znamenat jen jediné: nadtrpaslík nadále držel oběť v zajetí. Jako by miliardy nestvůrně silných rukou pomalu, ale jistě vtahovaly hvězdolet do propasti ticha a tmy, tam, kde hmota, nad níž zvítězila entropie, odsoudila se k nečinnosti v průběhu dlouhé řady galaktických věků. Gravimetr dávno zmlkl v marné snaze zaregistrovat sílu přitažlivosti, která mnohokrát předstihovala vše, co předpokládali konstruktéři. Rusov se nevzdaloval od pultu: ohluchl od vytí přístrojů, oslepl od nepřetržitého blikání žárovek a indikátorů, pobíhal u pultu, tu i onde vypínal roboty a automaty, které podle signálů neznámých přístrojů uváděly v činnost ty či ony systémy hvězdoletu. Teď bylo třeba jen jednoho: ani na vteřinu neoslabit energetický vichr, který udržoval Palladu na pokraji gravitační propasti.

Rusov, zbavený možnosti oddechu, zčernal v obličeji a zhubl, neměl čas pořádně se najíst, chvatně hltal to, co se mu podařilo najít v pilotově zásuvce, bál se usnout déle než na dvě tři hodiny. Ke konci dvanáctého dne zeslábl natolik, že přijal takřka lhostejně zprávu měřiče spotřeby pohonných hmot o tom, že na lodi zůstalo už jen čtyřicet procent původní zásoby energie. Až ručička ukáže nulu, konečně si oddechnu… unaveně si pomyslel Rusov. Zachvátilo ho tupé lhostejné zoufalství, byl strašně unaven a takřka s radostí se zaposlouchával do úskočného hlasu entropie, která ho zvala do temných oceánů věčného nebytí. Zavřel oči a zhrouceně seděl v pilotním křesle se svěšenýma rukama. Tak zůstával dlouhé minuty, zatímco loď prohrávala bitvu s přitažlivostí nadtrpaslíka.

Tu však odkudsi z hloubky jeho paměti vystoupil obraz: přátelé „spící“ v anabióze, kteří od něho očekávají Pomoc; jasné obrazy rodné Země; činorodý a šťastný život lidí, pracovníků a jeho bratří. Bez konce zdokonalují říši svobody, do níž vstupovali prvními krůčky už v době jeho dalekého mládí, ve dnech, kdy „Ciolkovskij“ odlétal k Alfě Centauri. Takřka přímo před sebou spatřil Světlanu a uslyšel její jasný hlas. Rusov pozvedl s úsilím ztěžklou hlavu. „Je třeba se bít až do konce… do posledního ergu,“ zašeptal, zapjal hlavní motor na plný výkon a snažil se nehledět na stupnice měřičů pohonných hmot.

Počítač času lhostejně odbil ještě dvacet osm hodin vlastního času rakety. Zbývalo třicet pět procent energie… dvacet šest… Pallas se trhavě potácela černým prostorem. Po obrazovkách nevšímavě uplývaly jakési fantastické záblesky a Rusov chápal, co to znamená: prostor, zakřivený nesmírnou přitažlivostí nadtrpaslíka, se takřka uzavíral sám do sebe, nevídaně komolil proud světelných paprsků z dalekých hvězd. S chladnou lhostejností zhlížely hvězdy na zrníčko, které se zmítalo v mohutných objetích vesmíru. Jedenáct procent původní zásoby paliva! Náhle Rusov zpozoroval, že ručička ukazovátek rychlosti stojí na místě! To mohlo znamenat pouze jediné: reaktivní tah Pallady, která v průběhu čtrnácti dnů spotřebovala tři čtvrtiny svých gigantických energetických zásob, se konečně vyrovnal nepředstavitelné přitažlivosti nadtrpaslíka, který vůbec neukázal svou strašlivou tvář na obrazovkách. Hvězdolet mučivě vibroval ve zhoubné rovnováze sil. Jeho motory nemohly ani o gram zvětšit sílu svého tahu, už dávno pracovaly na nebezpečné hranici, ale ani nadtrpaslík už nemohl nic přidat ke kolosální síle své gravitace. Rusov zoufale pohlédl na bílý kotouč regulátoru síly radiokvantových generátorů; zaznamenával nejvyšší výkon. Poznání neodvratnosti brzké záhuby hvězdoletu přimělo Rusova k výkřiku zloby a bezmoci. Nespoléhal už na nic než na zázrak. A náhle ho napadla nesmělá myšlenka: startovací motory! Dva milióny tun dodatečného tahu! Rusov trhl kotouči vypínačů startovacích motorů s jasným vědomím, že spotřeboval nejenom startovací, ale teď i přistávací palivo, a tím se zbavil možnosti přistát s hvězdoletem na Zemi nebo na jiné planetě sluneční soustavy…

Krátké zahřmění startovacích motorů zaznělo jako píseň vítězícího rozumu. Ručička rychloměru naráz ožila, zachvěla se a lenivě se posunula doprava. Tři hodiny hřměla tato píseň a zmlkla: zásoba jadernovodíkového paliva byla vyčerpána. Po Rusovově tváři tekly slzy radosti: věděl, že zvítězil. Nadtrpaslík rozevřel konečně své zhoubné objetí. Pronikavé vytí znovuožilého gravimetru připadalo Rusovovi jako nebeská hudba. Postupně, jak se Pallas vzdalovala od nadtrpaslíka, proměňovalo se vytí v basové mručení, pak se zvuk zvyšoval, zazněly v něm hudební tóny – a už se zase ozvala ukolébávající píseň – pohádka volného prostoru!

Rusov vypnul hlavní motory a převedl loď na volný let. Vystačil se silami ještě na to, aby se zvedl a došel ke dveřím anabiózní kabiny. Chtěl říci „spícím“ přátelům, že jsou zachráněni podruhé, ale na prahu upadl a pohroužil se do hlubokého spánku smrtelně unaveného člověka…

Když se však po mnoha hodinách probudil, přece jen vešel. Modré trupy van, podobné gigantickým protáhlým hruškám, přivítaly ho měkkým zářením průhledných stěn a slavnostním tichem sladkého zapomenutí. Dlouze se díval do tváří přátel a nezvučně plakal. V jeho slzách bylo vše: i radost ze záchrany, i naděje, že ještě spatří přátele živé, i poznání neustávající radosti z bytí, kdy srdce tluče společně se srdci všech lidí. Zdálo se mu, že Světlanina tvář, která se mlhavě rýsovala v hlubině světélkující tekutiny, náhle ožila v úsměvu a rty neslyšně pronesly slova něhy a uvítání…

Souřadnice nadtrpaslíka, které poznal za tak drahou cenu, pomohly mu s absolutní přesností zacílit Palladu k sluneční soustavě. Teď to bylo zcela prosté: pero automatu načrtlo na diagramu kursu už dvě strany trojúhelníku, v jehož vrcholech ležely Slunce, Alfa Eridanu a nadtrpaslík. Zbývalo jen spojit přímkou bod na mapě, který označoval polohu nadtrpaslíka, se značkou Země, a tím uzavřít geodetickou světovou linku pohybu Pallady v prostoru. Upřesnění a opravení programu nezabralo víc než pět dní.

… Když Rusov spotřeboval polovinu zbývající jedenáctiprocentní zásoby vnitrojaderné energie, mohl dát bohužel Palladě rychlost pouhých osmi tisíc kilometrů za vteřinu. Nemohl si dovolit spotřebovat více paliva, protože by neměl čím zmírnit rychlost, až dosáhne sluneční soustavy. Ohromné nervové a fyzické vypětí, jež vynaložil v posledních týdnech, neprošlo bez následků: byl blízko naprostému zhroucení a přál si jen jedno – klid. Klid a odpočinek, nebytí a zapomnění. Proto Rusov zaznamenal takřka lhostejně ta dvě čísla: devět a osm tisíc. Devět parseků, které musel urazit ke Slunci, a osm tisíc kilometrů za vteřinu, hlemýždí rychlost, s níž se nyní musela spokojit Pallas při nedostatečné zásobě paliva. Nelekal se ani toho, že v důsledku malé rychlosti dělilo hvězdolet od Slunce šest set let cesty. „Anabióza… odpočinek… zapomnění,“ šeptal si jako v horečce, když nařizoval časové relé jedné z prázdných anabiózních van. A přece jen před ulehnutím do anabiózy dokázal s obrovským vypětím vůle pečlivě prověřit údaje všech přístrojů řízení, zaposlouchat se do harmonické symfonie, kterou rozezněly na počest vítězství nad kosmem, a vložit do řídícího ústrojí vysoce výkonné vysílačky stručný program, který ožije po šesti stech letech; pak bude vysílačka monotónně posílat do éteru signály Pallady a slova plná velké prostoty: Zde Pallas… Letím šest set let setrvačností… Mohu zabrzdit pouze na planetární rychlost… K přistání nemám palivo… Na palubě mrtvá posádka…

* * *

Pallas dosáhla sluneční soustavy 594 let poté, kdy Rusov ulehl do anabiózy. Neslyšel, nemohl slyšet, jak roboty, poslušně plnící uložené příkazy, zapjaly naposledy kvantové generátory, jak hlasitě zazněla magnetická pole usměrňující proud rádiových částic, jak posléze umlkly motory, které spotřebovaly poslední kilowatt energie… Pallas, jejíž rychlost se snížila na 50 km za vteřinu, vnikla do blízkosti Pluta a vysílala do prostoru zoufalé volání: Zde Pallas… Lidé, zachraňte nás…!

Rusov se zmýlil o celých pět let, když nařizoval časové relé, které ho mělo „vzbudit“ při příletu ke sluneční soustavě. Proto nemohl spatřit obraz vlastní záchrany. Signály Pallady byly zachyceny a rozšifrovány stanicí pro mezihvězdné rakety na Titánu6…

Dva obrovité záchranné hvězdolety zastihly mrtvou Palladu v okamžiku, kdy letěla setrvačností sluneční soustavou a mohla ji znovu, tentokrát už navždy, opustit a zmizet kdesi ve vesmíru. Hvězdolety přizpůsobily svůj let její rychlosti, vtáhly ji do mocného objetí spojovacích nosníků a poté ji opatrně dovedly na Titán.

… Když se Rusov probral, nemohl dlouho pochopit, kde se nachází. Ležel v pokoji s průhlednými stěnami, za nimiž se ostře rýsoval obrovský kotouč Saturna, který visel v temné modři Titánova nebe. Účastné tváře lidí, kteří se nad ním skláněli, vyvolaly na jeho tváři slabý úsměv a zároveň slzy radosti. Nenadále se nadzdvihl a s nadějí v hlase se zeptal:

„A oni… už žijí?“

Lékař ve sněhobílém oděvu sklonil hlavu: „Budou žít… Už brzy uvidíš své přátele. Nezneklidňuj se, odpočívej, jsi velmi zesláblý.“

A tehdy Rusov s úlevou vydechl. Po jeho bledé, vyčerpané tváři přeběhl šťastný úsměv.

A. Strugackij, B. Strugackij

Veliký KRI

Kolonie vědeckých pracovníků se rozkládala ve stínu mohutných trnovníků, jejichž koruny měly v průměru čtyřicet až padesát metrů. O něco dál na břehu hlubokého jezera s průzračnou modrou vodou se bělaly trosky farmy nějakého dávného osadníka. I z velké výšky vypadala voda v jezeře tak studeně, že člověka až mrazilo v zádech. Za jezerem pak znovu začínala savana – rozpálená modravě šedá savana západní Austrálie.

Žeňa Slavin kroužil nad trnovníky a hledal vhodné místo k přistání poblíž kolonie. V poledních hodinách bývá savana obvykle liduprázdná a všechno živé se schovává do stínu. Proto se Žeňa upřímně podivil, když asi půl kilometru od městečka uviděl nebývalý ruch. Nejdříve ho napadlo, že se tam hraje ragby. V trávě se hemžila a převalovala hromada černých i bílých lidských těl. Z hromady se ozývaly krátké nesrozumitelné výkřiky, plné zápalu jako při skutečné hře. Ti ale do toho jdou s vervou! pomyslil si Žeňa. A že jim není horko? Vtom se mlýn ragbistů rozpadl a uprostřed se zalesklo něco kulatého; jeden hráč odlétl prudce stranou, upadl, zůstal ležet celý zkroucený a rukama se držel za břicho. Křik zesílil. Ba ne, řekl si Žeňa, tohle není hra. Ze stínu trnovníků vyběhli další tři muži a v běhu si svlékali lehké blůzy. Žeňa se rozhodl okamžitě přistát.

Když dopadl do trávy a uvolnil se z popruhů osobního vrtulníku, poraněný chlapík už seděl a s rukama na břiše namáhavě volal:

„Hej, nechoďte k ní zezadu! Dávejte pozor na zadní nohu!“

Žeňa se přehnal kolem něho jako vítr. Z hromady těl, která se opět zavřela, bylo slyšet ruské a anglické výkřiky:

„Tlapy na zem! Přimáčkněte mu tlapy!“

„Nesahat na anténu!“

„Pablo! On utíká, Pablo!“

„Zahrabává se do země!“

„Nepouštět! Držet za boky! Ještě chvilku, kluci!…“

Chytili nějakého ještěra, mihlo se Žeňovi hlavou. A tu spatřil zadní nohu. Byla obrovská, černá, s ostrými pilovými zuby jako u nestvůrného brouka. Se strašnou silou drhla po zemi a vyrývala v ní hluboké brázdy. Bylo tam ještě mnoho jiných nohou – černých, hnědých, bílých – které se rovněž mrskaly, škubaly sebou a vzpíraly se, ale to všechno byly obyčejné lidské nohy. Zadní noha byla jediná a Žeňa ji několik vteřin ohromeně pozoroval. Ráz na ráz se skládala, zarývala se hluboko do půdy a s námahou se opět narovnávala; a pokaždé se hromada těl ocitla o půldruhého metru dál.

„Hej rup!“ vykřikl Žeňa, oběma rukama uchopil nohu u kloubu a prudce jí trhl k sobě.

Ozvalo se hlasité rupnutí a Žeňa Slavin se převalil na záda.

„Ať mu ji neulomíš!“ zahřměl panovačný hlas.

Žeňa ještě chvíli ležel s nohou v náručí, potom se pomalu zvedl.

„Už to bude!“ burácel týž mocný hlas, který přehlušoval všechny ostatní. „Hold on a abake7, Joe! Ještě trošičku! Aha, teď tě mám, miláčku!“

Něco truchlivě zazvonilo a rozhostilo se ticho. Hromada těl znehybněla a bylo slyšet jen těžké, namáhavé oddychování. Potom se všichni najednou dali vesele do řeči, se smíchem vstávali a utírali si zpocené obličeje. V uválené trávě zůstala nehybně ležet velká černá hrouda. Vzápětí někdo zklamaně prohodil:

„Zase sedminožka!“

„Ano, septopod…“

„Ale kde má zadní nohu?“

Všechny zraky se upřely na Žeňu. Žeňa se statečně přiznal ke své vině..

„Tady je zadní noha. Utrhla se. Neměl jsem zdání, že se dá tak snadno utrhnout.“

Lidé ho obstoupili a zvědavě si ho prohlíželi. Polonahý hromotluk s rozcuchanou čupřinou světlých vlasů vztáhl dopředu silnou poškrábanou paži.

„Dejte to sem!“

V druhé ruce držel hromotluk kousek lesklého drátu. Žeňa mu ochotně podal nohu.

„Jmenuju se Slavin,“ řekl. „Jsem korespondent Evropské tiskové kanceláře. Dostali jsme zprávu, že se tu dějí zajímavé věci.“

Odpověděly mu přátelské úsměvy. Jen hromotluk se zamyšleným výrazem několikrát ohnul a narovnal kolenovou páku. Zadní noha vrzala v kloubu.

„Můžete mi povědět přesně, co zajímá Evropskou tiskovou kancelář nejvíc?“

„KRI,“ odpověděl hbitě Slavin. „Kolektor rozptýlené informace. Stroj archeolog. A ještě něco. Nedochůdčata. Víte, ty podivné přístroje…“

„Vím,“ přikývl hromotluk chápavě. Odhodil drát, přendal zadní nohu do levé ruky a pravici podal Žeňovi.

„Jsem náměstek ředitele KRI, inženýr kybernetik Pavel Ruda. A tohle,“ ukázal pákou na ostatní, „je celé naše mužstvo služebníků velikého KRI. Seznámíte se později, až odnesou septopoda do laboratoře.“

„Stojí to za to, Paule?“ zeptal se pochybovačně malý kučeravý Australan. „Já bych ho tu nechal ležet. Vždyť už máme doma dva takové…“

„Takové ne, Parnkalo,“ řekl Ruda. „Tenhleten má u zadní nohy jenom jeden kloub.“

„Vážně?“ Parnkala vytrhl nohu Rudovi z rukou a také ji několikrát ohnul a narovnal. „Ano, opravdu… Škoda že je polámaná.“

„Já nevěděl…“ pokoušel se Žeňa o omluvu, ale nikdo ho už neposlouchal. Všichni se shlukli kolem Parnkaly, načež spolu s ním zamířili k černé hroudě v trávě a se zájmem se nad ní sklonili. U Ženi zůstal jen Ruda. „Co je to ten sedmipod?“ zeptal se Slavin.

„Septopod? To je jedno z nedochůdčat Velikého KRI.“

„Aha,“ řekl Žeňa. „Jedna z těch mašinek, co vám teď běhají po celé rezervaci… Takhle tedy vypadají ta vaše nedochůdčata?“

„Věc není tak jednoduchá, soudruhu dopisovateli. Také jsem neřekl, že to jsou naše nedochůdčata, nýbrž nedochůdčata Velikého KRI…“

„Tím chcete říci, že k těm nedochůdčatům nemáte vůbec žádný vztah?“

„Nepřímý, soudruhu dopisovateli, nepřímý…“ Ruda udělal krok stranou a zvedl z trávy zadní nohu. „Teď právě je lovíme. Celý poslední týden je lovíme. Zajímavé strojky. Moc. Přijel jste zrovna včas…“

S tajemným úsměvem se ohlédl za septopodem, kterého už táhli směrem ke kolonii. Najednou se jeden mladík otočil a hlasitě zavolal:

„Pablo! To naše břemeno je zatraceně těžké. Přece nenecháš svou sílu zahálet!“

„A kdo ponese zadní nohu?“ křikl Ruda v odpověď.

„Ukažte, já ji ponesu,“ nabídl se Žeňa. „Když už jsem ji utrhl, odnesu ji, kam budete potřebovat.“

„Dobrá, pojďte za námi,“ souhlasil vesele Ruda. „A já pomohu s nákladem našim.“

Dvěma skoky dohnal hlouček, odstrčil několik krajních z cesty, vlezl pod septopoda a s hlasitým heknutím si ho naložil na záda.

„Za mnou!“ zavelel přiškrceně a kolébavým krokem zamířil k trnovníkům.

Žeňa uchopil zadní nohu, přehodil si ji přes rameno jako váhy na nošení vody a rozběhl se k osadě. Noha byla dost těžká a tlačila ho do ramene.

* * *

„Vsadím svůj mikroelektrometr proti vašemu diktografu, že jste ještě neobědval,“ prohlásil Ruda, když se objevil ve dveřích do laboratoře.

Žeňa seděl ve stínu na záspi, umořeně vzdychal a malátně se ovíval slaměným kloboukem. Šíje mu jen hořela.

„Vyhrál jste,“ přikývl zmučeně.

„A kde jsou naši nedbalí služebníci? Jak to, že se opovážili nechat našeho váženého hosta o samotě? Takhle nás zostudit před celou Evropskou tiskovou kanceláří?“

„Všichni se šli klanět zadní noze do budovy naproti,“ řekl Žeňa a vstal. „Požádali mě, abych počkal tady, a řekli, že jste slíbil, že se vrátíte za chvíli. Jenže to je už půl hodiny.“

„Opičáci,“ zabručel Ruda v rozpacích. „Pojďte, soudruhu Slavine, vynasnažím se, abych smyl jejich vinu. Nabídnu vám báječné filé.“

„Ze zadní nohy?“ zeptal se Žeňa.

„Ne, z klokaní kýty,“ odpověděl Pavel. „Složil jsem jednoho klokana včera večer. V Gibsonu nám povolili lov, protože je nás tu málo a někdy máme dost dlouhou chvíli.“

Přátelsky se zavěsil do Slavina a vedl ho šikmo přes ulici k úhlednému obytnému domku.

V bílém domku bylo čisto a chladno. Ruda zavedl hosta pod sprchu, potom ho posadil ke stolu, postavil před něj sklenici, džbánek a misku s ledem a dal se do kuchaření.

„Samoobsluhovou restauraci tu nemáme, proto si musíme obstarávat samoobsluhu doslova od prvovýroby,“ pokřikoval Ruda z kuchyně.

Hostil Slavina štědře a hojně. Žeňa se cpal, až mu za ušima lupalo. Pavel nezůstával pozadu, pochvalně se po něm díval a čas od času mu nakládal na talíř nový plátek masa. Plátky byly důkladné. Konečně Žeňa odstrčil rozhodným pohybem talíř a řekl: „Vzdávám se…“ Potom se oba odebrali do kuchyně, aby umyli nádobí.

„Přijel jste opravdu včas, soudruhu dopisovateli,“ pravil Ruda, když měli všechno uklizeno a pohodlně se natáhli do trávy před domkem. „Teď je to tady skutečně velmi zajímavé. A nejzajímavější to bude asi dneska. Zítra by bylo už pozdě a hodně by vám ušlo. Jestli budete mít štěstí, uvidíte dokonce výprask holí. A mnoho jiných zajímavých věcí. Teď mi můžete klást otázky.“

Žeňa spěšně nabíjel diktograf.

„Povězte mi, co je to vlastně ten Veliký KR!.“

„Okamžik,“ Ruda se převrátil na záda a přeložil si nohu přes nohu. „Napřed se vás na něco zeptám ještě já. Jaké máte vzdělání, soudruhu Slavine?“

„Absolvoval jsem fakultu lékařskou a novinářskou a dlouhodobý kurs meziplanetární hygieny.“

„To je všecko? Nic víc?“

„Nic.“

„A neslyšel jste nic o sedmi zásadách slavného čínského vědce Sun Si tao?“

„Neslyšel,“ odpověděl Žeňa sklesle.

„Ale o algebře informačních polí jistě ano?“

„Taky ne.“

„A o základní poučce informační disipace?“

Žeňa mlčel jako ryba. Ruda se zamyslel a řekl: „Dobrá. Radě je všechno jasné. Budeme mít vaše mezery ve vzdělání na zřeteli. Teď natáhněte uši, a když nebudete něčemu rozumět, klidně se zeptejte…“

Žeňa pochopil následující. Kolektor rozptýlené informace byl určen, jak už prozrazovalo jeho jméno, především pro sbírání rozptýlených informací. Tímto pojmem byly označovány stopy všech událostí a jevů, rozptýlené v prostoru a času. První zásada Číňana Sun Si-tao (jediná, která byla Žeňovi přístupná) hlásala, že v přírodě ani ve společnosti nic nemizí beze stopy. Valná většina těchto stop se zachovává v podobě mimořádně rozptýlených informací. Stopy konec konců představují určitou energii, ale problém jejich sbírání se velmi komplikuje, protože jejich prvotní formy prodělávají časem mnohé změny. Stopy se kupí na sebe navzájem, mísí se a jsou stírány jinými stopami. V zásadě lze však každou stopu vyhledat a obnovit – i stopu brontosaura v uhelných slojích, i stopu paprsku vzdálené hvězdy na úlomku kamene. Pro vyhledávání, třídění a srovnávání těchto stop a pro jejich přetváření v obvyklé formy informace, například v obraz, byl sestrojen Veliký KRI.

O tom, jak Veliký KRI pracuje, získal Žeňa velmi matnou představu. Nejdříve mu fantazie vykreslila miliardy kybernetických infuzorních mikroinformátorů, které se v hejnech prohánějí po světě, sbírají rozptýlené stopy dávné minulosti a snášejí je do obrovitých skladišť mechanické paměti. Potom si představil nesmírně hustou pavučinu drátů, natažených od stožáru ke stožáru, od věže k věži po celé zeměkouli. Zkrátka, nerozuměl ničemu, ale vyptávat se nezačal; jen si v duchu slíbil, že si sežene příslušnou literaturu, ve volném čase si přehraje Rudovu přednášku a potom snad všechno pochopí. Když mu pak Ruda začal vykládat o pracovních výsledcích, zapomněl na všechno ostatní.

„Podařilo se nám získat velmi zajímavé jednotlivé obrazy, a dokonce celé epizody,“ vykládal Pavel. „Převážná většina materiálu samozřejmě není k ničemu, sta a tisíce obrázků se překrývá navzájem a žádné filtry na světě je nejsou s to oddělit a rozlišit. Ale něco se nám přece podařilo. Tak jsme zachytili výbuch supernovy nedaleko našeho Slunce před sto milióny let. Můžeme se podívat na rvačku dinosaurů, na hvězdolety bytostí z cizí planety, na bitvu u Marenga a na mnoho jiných událostí.“

„A ukážete mi něco z toho?“ zeptal se Žeňa napjatě.

„Proč ne… Ale teď se vraťme k hlavnímu tématu.“

Veliký KRI nejen sbírá rozptýlené informace. Je to neobyčejně složitý a značně samostatný počítací a logicky soudící stroj. Vedle miliard paměťových a logicky uvažujících buněk, vedle nejrůznějších konvertorů a filtrů má ve svých sektorech vlastní dílny, které sám řídí. V případě potřeby se sám reguluje, vytváří nové prvky, staví modely. To mu dává velké možnosti. V současné době například vykonává veškeré kalkulační práce pro australské hospodářství, řeší řadu otázek obecné kybernetiky a některá jeho oddělení, která jsou ve všech větších městech na Zemi i na meziplanetárních základnách, provádějí nejpřesnější diagnózy. Řeší ještě mnoho dalších úkolů.

Nynější ředitel KRI, žák geniálního zemřelého kybernetika Sun Si-tao, Konžan Augustus Lamba uložil stroji několik úkolů spojených s předpovědí chování živých organismů. S úkoly determinizace chování bezobratlých živočichů se KRI vypořádal poměrně snadno, a tu před třemi měsíci Lamba uložil stroji nový úkol.

„Úkol dostal název ‚Buridanův beran‘. Vzali jsme beránka a zaznamenali jeho biologický kód, – to je, víte, úplná informace o stavu molekulárních spojů v nervové soustavě – a to ve chvíli, kdy zvíře stálo mezi dvěma žlaby s pocukrovanými banány. Kód spolu s biologicko-psychologickými údaji o skopcích jsme vložili do KRI. Od kolektoru se žádalo za prvé, aby předpověděl, který žlab s krmením si beránek vybere, a za druhé, aby volbu zvířete zdůvodnil psychologicky.“

„Zajímavý úkol,“ poznamenal Žeňa. „Otázka svobody vůle. Velmi zajímavé.“

Ruda se pochybovačně usmál.

„Myslíte?“ řekl. „Ano, snad… Vždyť Lamba je nejen kybernetik, ale taky psycholog. Psychologické problémy miluje přímo vášnivě. Ale to jste pochopil správně, že tu jde opravdu o otázku svobody vůle. A Lamba zjišťuje, zda něco takového vůbec existuje nebo ne. Nejdříve to zkoušel s červy, potom se žábami… Teď tedy přišla řada na ovce. Které faktory – známe-li o beranovi všechno, počínaje… hm… počtem nohou a konče rozdělením vzruchových center v jeho mozku v daném okamžiku – nutí zvíře k tomu, aby si vybralo krmení, řekněme, v pravém a ne v levém žlabu?

Tak tedy, dva měsíce pracoval KRI docela normálně. Spokojeně si brumlal a bzučel. Lamba netrpělivě čekal, kdy se objeví první modely. Rozumíte, když KRI dostane nějaký úkol, postaví si několik modelů a potom si zaznamenává jejich chování. Takto často vyřeší celý úkol. Věřte, KRI někdy staví modely neobyčejně zajímavé. Když například studoval chování žížaly, postavil model, na jehož základě byly sestrojeny úplně nové typy důlních razicích strojů. A před měsícem se konečně ukázaly první modely, postavené k řešení úkolu ‚Buridanův beran‘. Když se objevily, všichni jsme překvapením málem ztratili řeč…“

„Nedochůdčata,“ zamumlal Žeňa,

„Ba právě. Ona nedochůdčata, o které se tolik zajímá vaše ETK. Všelijaké tyčky na kolečkách, sedminožky a tak dále. KRI je vyrábí v celých masách, a nikdo nechápe proč. Modely mají jednu zvláštnost – všechny vypadají nemožně hloupě a zdánlivě se nijak netýkají řešení úkolu. Úžasné mašinky! Zvlášť ta jejich zadní noha!

Černý stín zadní nohy,“ pokračoval Ruda po krátkém odmlčení, „padl na celou naši kolonii. Lidé přicházejí s nejrůznějšími dohady. Někteří se domnívají, že KRI z námahy pozbyl rozumu – i takové věci se prý stávají. Jiní propadají nervozitě a tvrdí, že KRI je na člověka příliš moudrý a dělá si z nás blázny. Jenom náš ředitel si myslí, že není něco v pořádku s programem, který jsme do stroje vložili. Mazaný staroušek! Jakmile uviděl první nedochůdče, sebral program a odjel do Ústavu programové teorie. Dnes se vrací, takže jste přišel právě včas.“

„A kdopak tu dostane výprask holí?“ zeptal se Žeňa.

„Uvidíte,“ usmál se Ruda podivně. „Všecko má svůj čas. A bude to opravdu zajímavé. Teď bych vás prosil, soudruhu dopisovateli, abyste mne následoval. Představím vás vedoucí naší filmotéky.“

„Ještě jednu otázku,“ řekl Žeňa a zasunul diktograf do pouzdra. „Kde vlastně je ten váš Veliký KRI?“

„Zrovna na něm ležíte. A až vstanete, tak po něm půjdete. Je pod zemí, dvě stě metrů hluboko, a má šest hektarů. Mozek, dílny, generátory, všecko. Jdeme!“

* * *

Filmotéka KRI byla na druhém konci kolonie v nízkém pavilónu, na jehož střeše se leskly mřížové štíty stereocineramatického demonstrátoru. Hned za pavilónem začínala savana.

Uvnitř pavilónu vonělo všechno ozónem a kokosovým mlékem. Vedoucí filmotéky seděla u stolu za binokulárním drobnohledem a zkoumala nějaký fotografický snímek. Byl to snímek kloubu zadní nohy. Vedoucí byla půvabná pětadvacetiletá Tahiťanka.

„Nazdar, Eni,“ pozdravil Ruda.

Vedoucí se odtrhla od přístroje a její snědá tvář rozkvetla úsměvem.

„Buď zdráv, Pavle,“ odpověděla.

„To je Eni Kentová. A tohle je dopisovatel ETK Slavin. Chovej se k němu s patřičnou úctou, Eni! Ukaž mu snímky číslo dvě stě šedesát sedm, tři sta patnáct a sedm tisíc pět set dvanáct…“

„Samozřejmě, jestli vás to nebude příliš obtěžovat,“ dodal. galantně Žeňa.

„Bude mi potěšením,“ odpověděla vedoucí.

„Já tedy mohu odejít,“ řekl Ruda. „Abych nezapomněl, co je se zařízením, Eni?“

„V pět tu má být.“

Ruda kývl a odešel. Zvenčí bylo slyšet, jak se rozkřikl na celou osadu: „Akitado! Nevolal šéf?“ Odpověď slyšet už nebylo. Vedoucí si povzdychla a řekla:

„Vezměte si skládací židli, soudruhu Slavine, a pojďte se mnou!“

Žeňa vyšel ven a usadil se do stínu při zdi pavilónu. Eni zkušeným pohledem odhadla výšku slunce, v duchu si něco spočítala, pohybujíc bezhlesně rty, a opět se vrátila do domku.

„Snímek číslo dvě stě šedesát sedm,“ ohlásila otevřeným oknem.

Sluneční světlo pohaslo. Žeňa spatřil fialově černé nebe s jasnými neznámými hvězdami. Nad obzorem se vynořily nízké mraky, v popředí pomalu vystoupily černé obrysy podivných stromů, podobných dílem palmám, dílem obrovitým květákům. Třpyt hvězd se odrážel v černé vodě.

Náhle vznikala nad oblaky bílá záře. Rozhořívala se stále jasněji, po černé olejové hladině přebíhaly znetvořené stíny. Nad obzor vylétlo oslnivě bílé, rychle pulsující nebeské těleso a rozběhlo se klikatě po obloze; v jeho jasu zhasínala jedna hvězda za druhou. Mezi kmeny podivných stromů se zvedla šedavá mlha, potom se zakmitaly jiskry duhových barev, a všechno rázem zmizelo. Před Slavinem se znovu rozkládala sluncem zalitá savana.

„Dál jsou samé poruchy,“ oznámila Eni Kentová.

„A co to vlastně bylo?“ zeptal se poněkud zklamaně Žeňa, který čekal mnohem víc.

„Výbuch supernovy. Před sto milióny let. Tahle supernova způsobila, že se na Zemi objevili dinosauři8. Teď přijde snímek číslo tři sta patnáct. Naše pýcha. Z doby asi o padesát miliónů let později.“

Znovu zmizela savana. Žeňa spatřil rovinu zalitou vodou. Z vody všude trčela tučná stébla nějakých rostlin. Po rovině se po kolena ve vodě pomalu plouži1o dlouhé šedé zvíře. Slavin ihned nerozeznal, kde má zvíře hlavu. Mokrý válcovitý trup, polepený zelenou trávou, se na obou koncích stejnoměrně zužoval a přecházel do protáhlého ohebného krku a ocasu. Teprve po chvíli Žeňa zpozoroval maličkou plochou hlavičku s bezzubou žabí hubou. Něco v chování obludy připomínalo slepici – dlouhý krk se pravidelně kýval vpřed a vzad do taktu krokům. Čas od času ponořoval netvor hlavu do vody a ukusoval chomáče trávy, načež mu dolů po krku zvolna klouzala kulatá vyboulenina.

„Diplodok,“ řekla vedoucí. „Délka dvacet čtyři metry.“ Žeňa uviděl další nestvůru. Jako obrovitý had se smýkala vedle diplodoka, nechávajíc za sebou pruh rozvířené vody. Jednou jen taktak uhnula před diplodokovou sloupovitou nohou a Žeňa na okamžik spatřil světlou zubatou tlamu. Něco se stane, pomyslel si Žeňa. Bylo to mnohem zajímavější než výbuch supernovy. Diplodok zřejmě neměl o zubatém společníkovi tušení nebo si ho prostě nevšímal. Šeredný plaz se opatrně vyhnul jeho předním nohám, připlazil se blíž, prudce se vynořil z vody, ukousl mu hlavu a hbitě se odsunul stranou.

Žeňa sklapl ústa, až mu cvakly zuby. Obraz byl neobyčejně čistý a zřetelný. Diplodok se na vteřinu zastavil a zvedl bezhlavý krk vysoko do vzduchu. Potom pokračoval v cestě a krk se mu pravidelně kýval jako předtím; z pahýlu tryskala krev. Teprve po několika krocích se mu podlomily přední nohy. Zadní nohy však pochodovaly dál a dlouhatánský ocas se bezstarostně houpal ze strany na stranu. Ale pak se zvířeti podlomily i zadní nohy a v téže chvíli se z vody vynořily další ohyzdné tlamy a lačně se zahryzly do poražené oběti…

„Fuj,“ řekl Žeňa. „Strašná podívaná…“

„Tenkrát bez přestání požíral jeden druhého,“ prohodila Eni Kentová. „Skoro všechny informace, které získáváme z tehdejších dob, ukazují samé vzájemné požírání. Ale jak se vám líbila kvalita obrazu, soudruhu Slavine?“

Nad korunami trnovníků s rámusem přelétl břichatý šestimotorový stroj. Vedoucí vyběhla z pavilónu.

„Už jsou tady!“ zvolala. „Pojďte, soudruhu Slavine, přivezli nám aparáty!“

„Dovolte!“ zaprotestoval Žeňa. „A co dál? Slíbili jste mi ukázat ještě něco!“

„To nestojí za vidění, opravdu,“ pronesla Eni přesvědčivým hlasem. „Nevím, co to Pavla napadlo… Snímek číslo sedm tisíc pět set dvanáct ukazuje bitvu u Marenga. Kvalita obrazu je výtečná, ale… Opravdu, nestojí to za to. Radši se pojďte podívat se mnou. Tam to bude mnohem zajímavější…“

„Oč vlastně jde? Jaké to jsou přístroje?“

„Copak vám to Pavel neříkal? Dneska chce pochytat všechna nedochůdčata. Chce přebrat řízení Velikému KRI a polapat všechny ty jeho zmetky najednou…“

* * *

Obrovská šestivrtulová helikoptéra přistála nedaleko místa, kde před několika hodinami chytili septopoda. Z otevřeného trupu letadla vyjížděly ploché vozíky s velkými koly, naložené očíslovanými bednami různých velikostí. Bedny se přivážely do stínu jednoho trnovníku, kde neúnavný Ruda řídil montáž. Jeho zvučné povely se nesly daleko do podvečerní savany.

Eni Kentová se omluvila a někam odběhla. Žeňa začal nejistě kroužit kolem Rudy. Vzmáhala se v něm zvědavost. Vozíky s vysokými koly přijížděly, skládaly bedny do trávy a zase odjížděly, a „služebníci Velikého KRI“ – dobrá padesátka veselých mladíků a dívek – bedny otvírali, vyndávali nějaké neznámé předměty z kovu a umělé hmoty a něco stavěli. Pod trnovníkem rostla hranatá stavba. Ruda pomalu zmizel v jejím nitru. Práce šla lidem dobře od ruky.

Žeňu dobromyslně dloubali do žeber a vesele na něho volali, aby se jim nepletl pod nohy. Vrtulník se konečně zbavil nákladu, motory zaburácely, tráva se ve větru položila k zemi a stroj se vznesl. Z hranaté stavby vylezl po čtyřech Ruda, vztyčil se, oprášil si ruce a řekl:

„Hotovo! Můžeme začít… Všichni na místa!“ Vyskočil na plošinu, kde stál malý řídicí pult. Plošina zavrzala a prohnula se pod jeho tíhou.

„Neměli bychom raději počkat na profesora Lambu?“ nesměle se zeptala štíhlá dívka s chlapeckým účesem.

„Ani nápad!“ odmítl Ruda rozhodně. „Naopak… Hned začneme!“

Položil ruku na pult. Na pultě zablikaly barevné indikátorové žárovky.

Ruch na palouku utichl. Žeňa znepokojeně pozoroval, jak se několik lidí chvatně šplhá do koruny trnovníku a usazuje na větvích. Dívky se shlukly blíž k plošině. Žeňa se v rozpacích poškrábal za uchem, ale potom se pro všechny případy přidal k nim.

„Strong a Joyce, připravit!“ zavelel Ruda.

„Jsme připraveni,“ odpověděly svorně dva hlasy, mužský a ženský.

„Zpívám na hlavní frekvenci. Pomáhejte mi na křídlech! A nebojte se rámusu!“

Žeňa čekal, že se v příští chvíli všichni dají do zpěvu, ale ticho bylo ještě hlubší. Tak minula minuta.

„Zvýšit napětí!“ nařídil Ruda tiše.

Uběhlo několik dalších minut. Slunce zapadlo a na obloze se objevily velké hvězdy. V dálce pronikavě zakřičel emu. Dívka vedle Slavina hlasitě vydechla rozčilením. Najednou se v koruně trnovníku někdo pohnul a hlas třesoucí se rozechvěním potichu zavolal:

„Tamhle jsou! Támhle na louce! Ne, tam se nedívejte… Tamhle!“

Žeňa stejně neviděl, kam se má dívat, a přitom ani nevěděl, co se má vlastně stát. Zvedl fotoaparát, couvl ještě o krok, až přimáčkl nějakou dívku k plošině, a najednou uviděl… Na černé savaně pod hvězdami se něco pohybovalo. Jako z vody se z vysoké trávy vynořovaly a Opět v ní mizely nezřetelné šeré stíny, mlčelivé a zlověstné. Tráva zašuměla, něco zaskřípělo, ozval se tichý dusot, praskot, vrzání. Dosavadní ticho vystřídal nejasný šelest a šramot…

„Světlo!“ vzkřikl Ruda. „Už jdou vojáčci!“ V témž okamžiku zalilo savanu oslnivé světlo.

Savanou táhla armáda Velikého KR!, pochodovaly voje nedochůdčat. Šly do zajetí. V životě Žeňa neviděl takovou přehlídku technických zmetků. Koruna trnovníku zaburácela homérským smíchem.

„Parní lokomotivy!“

„Sedmnácté století! Wattův regulátor!“

„Kluci, koukejte! Parní stroj!“

„Cuvetův samohyb!“

„Robinsone! Kde je Robinson?“

„Robinsone, ty jsi říkal, že si z nás KRI dělá blázny?“

„Robinsone, hoď svůj diplom do pračky!“

Nemožná strašidla táhla po planině. Neohrabané velocipédy o třech kolech, poháněné párou. Železné želvy, z kterých létaly jiskry a čpěla spálenina. Septopodi, zběsile vyhazující svou proslulou zadní nohou. Pavouci na dlouhatánských nohách z drátu. Klátící se bidla na kolečkách. To všechno se vleklo, kulhalo, strkalo, řinčelo, praskalo, rupalo, vyfukovalo páru a vyhazovalo jiskry. Žeňa cvakal spouští, div se mu nezadřela.

Přední řady mechanických nestvůr se zastavily na kraji palouku. Zadní se šplhaly na ně a s neohrabaně roztaženými údy tu zůstávaly nehybně ležet navzájem propletené na jedné hromadě. Na vrchol hromady se najednou vyhrabal podivný vozík z několika žerdí a koleček. Náhle se vozík s praskotem lámaného dřeva rozsypal a jedno kolečko se řinčivě dokutálelo až k plošině, kde se svalilo Žeňovi u nohou. Tu se Žeňa ohlédl na Rudu. Ruda stál zeširoka rozkročený na plošině a s rukama v bok volal na své spolupracovníky:

„No tak, mládeži! Tohle všechno vám dávám v plen. Všechno se musí ihned roztřídit, evidovat a srovnat s pomocným programem. Nebude dlouho trvat a uvidíme, co a jak myslí Veliký KRI…“

„Je vůbec možné, že Veliký KRI sestrojil tohle všechno jen proto, aby zkoumal chováni Buridanova berana?“ zeptal se Žeňa ohromeně.

„Pochybujete o tom, že?“ řekl Ruda a bílé zuby mu zasvítily v širokém úsměvu.

Dva mladí kybernetikové táhli kolem za zadní nohu ocelového brouka. Najednou se noha utrhla a oba statní mladíci se natáhli jak širocí tak dlouzí do trávy.

„Vždyť jsem povídal, že ta noha skoro nedrží,“ poznamenal Žeňa se zadostiučiněním.

Do šumu a halasu zazněl tichý. ale zřetelný hlas:

„Co se tu děje, děti?“

Rozhostilo se ticho.

„Už je to tu,“ zašeptal Ruda. „No, teď to začne!“

„Dělíme se o kořist, soudruhu řediteli,“ pronesl nahlas vesele. „Sebrali jsme Velikému KRI všechny modely, abychom zjistili, v čem vězí příčina… hm…

„Studujeme modely, hledáme příčiny nenormální činnosti analytického sektoru KRI, zkoumáme variace v konstrukcích… a… a tak podobně,“ pomáhal Rudovi z rozpaků jeden z kybernetiků.

K plošině pomalu dokulhal starý šedovlasý černoch v bílém obleku a s tlustou holí v ruce.

„Tebe, Pavle, tedy také znepokojuje podivné chování našeho KRI?“ otázal se stařec vlídným vemlouvavým hlasem. „A vážně tě to znepokojuje, co, synáčku?“

Ruda sestoupil z plošiny. Žeňovi připadlo, že se nějak naráz celý zmenšil.

„Pročpak mlčíš, Pavlíku?“ dotíral na Rudu Augustus Lamba. „Vždyť to je opravdu geniální myšlenka – objevit příčinu nesprávné činnosti analytického sektoru, když se prozkoumá… Co jste vlastně chtěli zkoumat? Tuším, že už jsi ohledně toho učinil nějaké závěry, ne? Alespoň předběžné, co říkáš, hochu můj?“

Ruda se díval před sebe do země a mlčel. Kruh kolem něho a starého profesora se svíral stále těsněji. Bylo znát, že nikdo nechápe, oč jde, ale všichni cítí, že něco není v pořádku. Drobnými krůčky obešel Augustus Lamba Rudu, najednou se prudce rozmáchl a přetáhl dlouhána holí přes záda.

„Ach,“ povzdychl si Pavel nešťastně a vtáhl hlavu mezi ramena.

„Jenom mi nevykládej, žes to neudělal úmyslně,“ řekl Lamba, rozmáchl se znovu, ale potom si to rozmyslel, posadil se na kraj plošiny a položil si hůl mezi kolena.

„Tak abyste věděli, děti,“ zakýval zkormouceně hlavou, rozhlédl se po polekaných tvářích kolem sebe, smutně vzdychl a pokračoval, „my se tu celý měsíc honíme, potíme, lámeme si hlavu… a tenhle člověk tady… Řekněte, děti… Ne, ty to řekni, Pavle, synku můj… Kolik nohou má docela obyčejný australský beran?“

Hrobové ticho.

„Ptám se, kolik má beran nohou?“

„Zhruba řečeno, čtyři,“ odpověděl Ruda neochotně a odkašlal si. Kybernetikové se po sobě podívali. Zdálo se, že začínají chápat.

„A kdo jako poslední kontroloval program úkolu Buridanův beran, než se program vložil do stroje?“

„Inu, já,“ odvětil Ruda. Těžko se dalo uvěřit, že je také schopen mluvit tak potichu.

„Tak vidíte, děti,“ pokračoval staroch, „tenhle taškář ten náš program maličko opravil. V úkolu Buridanův beran uvedl, že ovce má sedm nohou.“

„Ójé,“ vyjekl dívčí hlas.

„Ale to tomu intelektuálnímu pirátovi nestačilo, on také odstranil z programu všecko, co se týkalo beranova malého mozku!“

Ruda si smutně povzdychl. Žeňovi však připadlo, že to nebylo docela upřímné.

„A tak stroj řešil úkol sedminohého berana bez kousíčka orgánu rovnováhy!“

Mladí kybernetikové se vesele rozesmáli. Augustus Lamba píchl Rudu koncem hole do břicha.

„Proč vlastně nechceš pracovat na mém tématu, ty zrzavý darebo?“

Ruda znovu vzdychl a bezmocně rozhodil rukama.

„Proč se vrháš na deset témat najednou a podvádíš svého učitele?“

„To dělá má ošklivá povaha, kterou jsem zdědil,“ vzmohl se Pavel na obhajobu.

Lamba ho píchl holí ještě jednou.

„A jakpak dlouho se hodláš té povaze podřizovat? Jak dlouho hodláš týrat náš nešťastný stroj neřešitelnými úkoly o pětiúhlých trojúhelnících? A jak dlouho konečně hodláš vodit mě za nos?“

„Já už nemohu,“ vybuchl jeden z přítomných a složil se celý usmátý do trávy.

„Chudák KRI, poctivý svědomitý KRI!“ pokračoval profesor útrpně. „Tolik se snažil… Ale copak mohl předpokládat, že jeho páni jsou takoví… takoví…“

„Já už to víckrát neudělám,“ zašeptal Ruda zdrceně.

* * *

Žeňa byl přes noc u Pavla. Kybernetik mu ustlal v pracovně a beze slova vyšel ven. Slavin se za ním díval oknem a viděl, jak jde sklesle zpět k trnovníkům. Přesto mu bylo vidět na tváři, že to nejhorší má za sebou. Venku bylo horko. Do otevřeného okna nakukoval oranžový měsíc, rozbrázděný šedými čtverci a trojúhelníky kosmických raketodromů.

Slavin zasněně pozoroval, jak se měsíc jasní, a s potěšením probíral v paměti dnešní události. Měl rád dny, které neuběhly marně, měl rád dny, kdy poznával nové sympatické lidi. Například takové, jako byl hloubavý Parnkala, velkolepý Ruda nebo Lamba hromovládce…

O tomhle určitě něco napíšu, pomyslel si. Určitě! Jak veselí vzdělaní mladí lidé se opovážili riskovat své postavení a vložili vědomě nesmyslný program do neobyčejně složitého myslícího stroje, aby viděli, jak se stroj bude chovat. A jak si stroj opravdu počínal, když se marně snažil postavit model berana se sedmi nohama, ale bez malého mozku. A jak vyhřátou černou savanou táhla armáda mechanických nedochůdčat, jak táhla odevzdaně vpřed, aby se vzdala ryšavému intelektuálnímu pirátu. A jak ten intelektuální pirát byl bit holí – a jistě ne poprvé ani naposled… Opravdu, z toho může být docela pěkná povídka…

Žeňa se díval na měsíc, dokud neusnul. Za svítání se probudil. Z kuchyně bylo slyšet cinkot nádobí a tlumený rozhovor dvou lidí.

„Mně se taky zdálo, že se starý moc nezlobil,“ řekl Parnkala. „To mě jednou hnal s holí přes celou osadu. A co to povídal o těch pětiúhlých trojúhelnících?“

„To je moje téma,“ odpověděl Ruda. „Spolu s Eni Kentovou zkoumáme činnost stroje za určitých podmínek… Chceme sestavit pokusnou osnovu pro teorii velkých omylů9. Profesorovi se to nelíbí a půjčuje mi k tomu stroj hrozně nerad.“

„On si asi myslí, že to uráží důstojnost KRI,“ vmísila se do řeči Eni. „Ale přece jen to bylo trochu hloupé. Celé osazenstvo si měsíc lámalo hlavu, ředitel jel kvůli tomu až do Moskvy…“

„Nesmysl,“ odpověděl Ruda s jistotou, „naše téma všechny hrozně zajímá. A profesor má Rusko rád a vždycky se tam rád podívá. Kdybych mu to býval prozradil hned, pak by nám byl pokus zkrátka zarazil, a hotovo. Kdypak by se nám zase naskytla taková příležitost? A teď, když máme výsledky v kapse, zaujalo to i jeho. Ach přátelé, už se těším, až se v tom budu hrabat. To bude prácička!“

Po dlouhé přestávce, během které Žeňa málem opět usnul, Parnkala prohodil toužebným hlasem:

„Ach sedminohý berane! Škoda, velká škoda, že jsme už rozluštili tvou hádanku!“

A. Strugackij, B. Strugackij

Zvláštní předpoklady

Básník Alexandr Kudrjašov

Valja Petrov mi to přišel říci. Stáhl s hlavy baret, přihladil si vlasy a řekl:

„Tak tedy, Saňo, je rozhodnuto.“

Usedl do nízkého křesla u stolu a natáhl své dlouhé nohy. Usmíval se zrovna tak jako jindy. Zeptal jsem se:

„Kdy?“

„Za deset dní.“ Přeložil baret napůl a uhlazoval jej na koleně. „Přece jenom jmenovali mne. Už jsem málem ztratil naději nadobro.“

„Ne. Pročpak,“ řekl jsem. „Jsi přece zkušený meziplanetární letec.“

Vytáhl jsem z ledničky víno. Přiťukli jsme si a vypili po sklence.

„Startujeme z Cifeje,“ řekl.

„Kde to je?“

„Družice Měsíce.“

„Aha,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že Cifej je souhvězdí.“

„To souhvězdí je Cepheus. Cifej však znamená čínsky start. Vlastně je to startovací plocha pro fotonové rakety.“

Postavil sklenku na stůl, natáhl si baret a vstal.

„Dobrá. Půjdu.“

„A Růžena?“ zeptal jsem se. „Růžena to ví?“

„Ne,“ odpověděl a znovu sedl. „Ještě to neví. Ještě jsem jí to neřekl.“

Chvíli jsme mlčeli.

„Je to nadlouho?“ zeptal jsem se. Věděl jsem, že je to navždy.

„Ne, ne příliš,“ řekl. „Vlastně předpokládáme, že se vrátíme za sto padesát let. Nebo za dvě stě. Vašich, pozemských, samozřejmě. Obrovská rychlost. Takřka úplné –c-.

Valja se na minutku zamyslel.

„Dobrá,“ řekl. „Musím jít.“

Ale nezvedl se.

„Napijeme se ještě vína,“ navrhl jsem.

„To by šlo.“

Vypili jsme ještě po sklence.

„A co,“ řekl. „Před námi byl Gorbovskij a před Gorbovským Bykov. Já jsem třetí. Připravují se ještě dvě výpravy. Deset let cesty, dejme tomu patnáct.“

„Ano, ovšem,“ řekl jsem. „Einsteinovské zkrácení času a tyhle věci.“

Zvedl se.

„Doprovodíš mě, Saňo?“ zeptal se.

Přikývl jsem. Posunul si baret a přistoupil ke dveřím. Tam se zastavil.

„Děkuju ti,“ řekl.

Neodpověděl jsem. Nemohl jsem prostě ze sebe dostat ani slovo.

S Petrovem odlétalo na Muromci ještě pět lidí. Tři z nich jsem znal: to byl Larry Larsen, Sergej Zavjalov a Saburo Mikimi. Deset lidí je doprovázelo. Když zbývala do startu zhruba hodina, rozesadili se ve společné kabině. Na Cifeji nebyla přitažlivost, a tak nám obuli boty s magnetickými podkovami. Růžena a Valja se drželi za ruce. Růžena se v posledních dnech prudce změnila. Pohubla, její oči se ještě zvětšily. Byla velmi krásná.

Valja držel její ruku ve své a usmíval se. Zdálo se mi, že se v myšlenkách už vznáší neuvěřitelnou rychlostí mezi vzdálenými hvězdami. Mlčel on i Růžena. Jen jedenkrát mu cosi polohlasně řekla a on ji pohladil po ruce.

Ostatní rovněž mlčeli. Mladičké děvčátko v oranžových šatech, které doprovázelo jednoho z kosmonautů, jehož jsem neznal, co chvíli zavzlykalo.

Nejednou jsem měl příležitost provázet lidi do vesmíru. Jiní samozřejmě taky. Ale tentokrát to bylo docela jiné. S těmito šesti lidmi jsme se loučili navždy. Představil jsem si, že se vrátí, až nikdo z nás už nebude naživu, ani já, ani Růžena, ani děvče v oranžových šatech. Těchto šest uvítají naši potomci. Možná dokonce jejich vlastní potomci.

„Netrap se,“ řekl Valja hlasitě.

„Já se netrápím,“ odpověděla Růžena.

„Tohle přece musí být.“

„Chápu.“

„Ne,“ řekl Petrovo „Nechápeš, Růženko. Vůbec nic nechápeš. Vždyť ani Alexandr nechápe. Sedí si tu a přemítá: Nač mají tohle zapotřebí? – Je to tak, Saňo?“

Smál se. Ne, neuhádl, o čem přemýšlím. Znal jsem Valentina od dětství a měl jsem ho velmi rád. Avšak byli jsme každý jiný. On byl vždycky tak trochu fanfarón a pozér. Všechno se mu dařilo a on si na to zvykl. S úsměvem chodil po laně nad propastí. Sám sobě se zřejmě takhle líbil – veselý, ledabylý a sebejistý. Pomyslel jsem si, že i za půldruhého století se vrátí na zem s veselým úsměvem a bude pošvihávat po obnošené botě hůlkou uříznutou na bůhvíjaké planetě.

Do kabiny vešel světlovlasý opálený mládenec a řekl:

„Je načase, soudruzi.“

Zvedli jsme se. Děvče v oranžových šatech hlasitě vzlyklo. Pohlédl jsem na Růženu a Petrova. Objali se a on zabořil nos do jejích vlasů.

„Sbohem, lasičko,“ řekl.

Růžena mlčela.

Odtrhla se od něho a zkoušela si upravit rozcuchaný účes. Vlasy nedržely.

„Jdi,“ řekla. „Jdi. Já už nemohu. Prosím tě, jdi.“ Mluvila hlubokým, nezvykle klidným hlasem. „Sbohem.“

Políbil ji a couval k východu. Couval, cvakal podkovami o podlahu a neodtrhoval od ní oči. Jeho tvář i rty byly takřka bílé. U vchodu ho zakryl statný Larry Larsen a dosud neznámý kosmonaut, jehož provázela dívka v oranžových šatech, a poté Serjoža Zavjalov.

„Na shledanou, Růženko,“ řekl Petrov.

Až později jsem si vzpomněl, že řekl „na shledanou“, a pomyslel jsem si, že se přeřekl. Když vyšli a příklop se za nimi uzavřel, světlovlasý mládenec stiskl jakási tlačítka na stěně. Ukázalo se, že kopulovitý strop kabiny je něčím na způsob stereotelevizní obrazovky. Spatřili jsme Muromce. Byl to prvotřídní hvězdolet s tryskovým fotonovým pohonem na anihilaci. Zachycoval a v reaktoru spaloval kosmický plyn a prach a ještě cosi, co bývá v prostoru, a měl neohraničenou dobu chodu. I jeho rychlost byla neomezená, v hranicích světelné bariéry samozřejmě. Měl obrovské rozměry, na délku kolem půl kilometru. Mně se však jevil jako stříbrná hračka, kbelík na šampaňské, zavěšený uprostřed obrazovky na pozadí hustých hvězd.

Dívali jsme se na něj jako očarovaní. Tu se obrazovka rozzářila. Světlo bylo ostré jako blesk, bílé do světle fialova. To světlo mě oslepilo. A když různobarevné skvrny před mýma očima zmizely, zůstaly na obrazovce pouze hvězdy.

„Startovali,“ řekl světlovlasý mládenec. Myslím, že jim záviděl.

„Odletěl,“ řekla Růžena.

Přistoupila ke mně neobratným krokem v okovaných botách a položila mi ruku na rukáv. Prsty se jí třásly.

„Je mi hrozně smutno, Saňo,“ řekla. „Bojím se.“

„Když dovolíš, budu s tebou,“ řekl jsem.

Ale nedovolila. Vrátili jsme se do Novosibirska a rozešli jsme se. Pustil jsem se do poémy. Chtěl jsem napsat velkou poému o lidech, kteří odlétají ke hvězdám, a o ženě, která zůstala na krásné zelené Zemi. Jak ona stojí před odcházejícím druhem a říká hlubokým klidným hlasem: „Jdi. Já už nemohu. Prosím tě, jdi.“ A on se usmívá bezkrevnými rty.

Po půlroce časně ráno mi Růžena zazvonila. Byla zrovna tak bledá a měla rozšířené oči jako tenkrát na Cifeji. Ale já jsem se domníval, že to způsobil namodralý odstín, jaký někdy mají obrazovky videofonů.

„Saňo,“ řekla Růžena. „Čekám na tebe na aerodromu. Přijeď okamžitě.“

Nic jsem nechápal a zeptal jsem se, co se stalo. Ale Růžena opakovala: „Čekám na tebe na aerodromu,“ a zavěsila. Sedl jsem do vozu a vyjel jsem. Bylo jasné a chladné ráno. To mě trochu uklidnilo. Na aerodromu mě dovedli k velkému osobnímu konvertoplánu, který byl připraven k odletu. Konvertoplán vzletěl, sotva jsem se vyškrábal do kabiny. Bolestivě jsem narazil hrudí do nějakého rámu. Pak jsem spatřil Růženu a sedl jsem si vedle ní. Byla skutečně bledá. Hleděla před sebe a kousala se do spodního rtu.

„Kam letíme?“ zeptal jsem se.

„Na Severní raketodrom,“ odpověděla. Dlouho mlčela a náhle řekla: „Valja se vrací.“

„Cože?!“ řekl jsem.

Co jsem mohl říkat víc? Letěli jsme dvě hodiny a za tu dobu jsme nepronesli ani slovo. Zato se rozhovořili ostatní cestující. Byli vzrušení a nedůvěřiví. Z rozhovoru jsem se dověděl, že včera večer došel radiogram od Petrova. Velitel Třetí hvězdné sdělil, že na Muromci přestaly fungovat nějaké přístroje, takže musí minout vesmírné stanice a přistát na pozemském raketodromu.

„Petrov se zkrátka polekal,“ řekl starší tlustý člověk, který seděl za námi. „Není divu. To se ve vesmíru stává.“

Pohlédl jsem na Růženu a spatřil jsem, jak se jí zatřásla brada. Ale neohlédla se. Nebylo proč. Petrov se nedovedl lekat.

Zpozdili jsme se. Muromec už přistál a my jsme nad ním opsali dva kruhy. Dobře jsem si prohlédl hvězdolet. To už nebyla hračka, podobající se kbelíku od šampaňského. Uprostřed tundry pod modrým nebem stál nakloněn obrovský stroj, zachvácený neznámými silami, pokrytý podivnými šrámy. Konvertoplán přistál asi deset kilometrů od Muromce. Blíže to nešlo. Přibylo ještě několik konvertoplánů. Čekali jsme. Konečně se ozval rachot a nízko nad našimi hlavami prolétl vrtulník. Přistál asi sto kroků od nás.

A pak nastal zázrak.

Z vrtulníku vyšli tři lidé a zvolna zamířili k nám.

Vpředu kráčel vysoký hubený člověk v obnošené kombinéze a pošvihával se po noze holí nevídané barvy. Za ním šel sporý muž s huňatými ryšavými vousy a ještě jeden muž, suchý a shrbený. Mlčeli jsme. Stále ještě jsme nevěřili. Pak přišli blíž a Růžena vykřikla:

„Valjo!“

Člověk v obnošené kombinéze se zastavil, odhodil hůl a takřka během se pustil k nám. Měl podivnou tvář beze rtů. Snad byla tvář tak tmavá, že v ní nebylo rty vidět, snad byly rty příliš bledé. Avšak naráz jsem poznal Petrova. Ostatně, kdo kromě Petrova mohl přiletět na Muromci? Ale tenhle Petrov byl starý a chyběla mu levá ruka – prázdný rukáv byl zastrčen za pás kombinézy.

A přesto to byl Petrov. Růžena mu běžela vstříc. Objali se. Člověk s ryšavými vousy a shrbený muž se rovněž zastavili. Byl to Larry Larsen a neznámý pilot, jehož před půl rokem doprovázelo děvče v oranžových šatech.

Mlčky jsme je obklopili. Hltali jsme je očima. Petrov řekl přes Růženinu hlavu:

„Buďte zdrávi, soudruzi. Odpusťte, na mnohé z vás se už nepamatuji. Vždyť jsme se viděli před sedmnácti lety.“

Nikdo neřekl ani slovo.

„Kdo je velitel raketodromu?“ zeptal se Petrov.

„Já,“ řekl velitel Severního raketodromu.

„Ztratili jsme své automatické vykládače,“ řekl Petrov.

„Buďte tak laskav, dejte vyložit hvězdolet. Přivezli jsme mnoho zajímavého.“

Velitel Severního raketodromu na něho hleděl zděšeně i s nadšením.

„Vynechte pouze šesté oddělení, ano? V šestém jsou dvě mumie. Sergej Zavjalov a Saburo Mikimi. Přivezli jsme je, abychom je pohřbili na Zemi. Vezli jsme je pět let. Správně, Larry?“

„Správně,“ řekl Larry Larsen. „Sergeje Zavjalova jsme vezli pět let. ‚Mikimiho tři roky. Porta však zůstal tam.“ Usmál se, brada se mu zatřásla a začal plakat.

Petrov se naklonil k Růženě.

„Pojďme, Růženko, pojďme. Vidíš, vrátil jsem se.“

Dívala se na něho tak, jak se na mne nikdy žádná žena nepodívala a nepodívá.

„Ano,“ řekla. „Vrátil ses.“

Zamhouřila oči a zavrtěla hlavou. Šli v objetí davem a my jsme se před nimi rozestupovali. Loučila se s ním navždy, avšak uvítala ho po půl roce. Odcházel na dvě stě let a vrátil se za sedmnáct. Podařilo se mu to. Jemu se vždycky všecko podařilo. Ale jak?

Nevím, jak si to vysvětlit, a je-li možné si to vysvětlit. Vždyť jsem jen básník. A ne fyzik.

Zpěvačka Růžena Tomanová

Toho dne se Valja vrátil pozdě. Dlouho se zdržoval ve své pracovně, cosi si falešně pohvizdoval a s přehnanou zlobou křičel na opici. Pochopila jsem, že vše je hotové. Sedla jsem si a nedokázala se pohnout. Valja vešel a zastavil se u mne. Cítila jsem, jak těžko se odhodlává promluvit. Pak se naklonil a políbil mě do vlasů. To dělal vždy, když se vracel domů, a já jsem na vteřinu propadla šílené naději. Ale on řekl tiše:

„Poletím, Růženko.“

„Kdy?“ zeptala jsem se.

„Za deset dní.“

Vstala jsem a začala mu chystat věci na cestu. Měl rád, když jsem mu chystala věci. Obvykle chodil kolem mne, zpíval, překážel a dováděl. Ale teď, když jsem ho chystala naposledy, stál stranou a mlčel. Snad si také vzpomínal na večer na pobřeží.

Před deseti lety jsme pořádali patronátní koncert v sanatoriu meziplanetárních letců v Teriokách. Bylo hrozné vystupovat před nejodvážnějšími lidmi světa. Hroznější než před obyčejnými posluchači, třeba by každý třetí byl umělec, každý pátý vědec a každý desátý umělec i vědec zároveň. Ohlásili mě a já jsem zazpívala Solvejžinu píseň a Hvězdnou hymnu. Dopadlo to, zdá se, dobře, protože mě několikrát vyvolali.

Při obědě po koncertě seděl vedle mne mladý meziplanetární letec. Nějakou dobu mlčel a pak řekl:

„Líbilo se mi, jak zpíváte.“

„Děkuji,“ řekla jsem. „Velmi jsem se snažila.“

Avšak já vím, že se mu nelíbilo jen moje zpívání. On se mi také zalíbil. Byl dlouhý, nepříliš urostlý, s hubenou opálenou tváří. Měl nehezký, ale velice milý obličej. A pěkné, rozumné, veselé oči. Ačkoli, vlastně, těch jsem si všimla daleko později. Bylo mu tak pětadvacet let. Zeptala jsem se, jak se jmenuje.

„Petrov,“ řekl. „Vlastně Valentin Grigorjevič Petrov.“ Vtom se poškrábal ohnutým prstem na špičce nosu a dodal:

„Ale vy mi říkejte jednoduše Valja. Ano?“

Pohlédl na mne polekaně, a dokonce vtáhl hlavu mezi ramena. Zasmála jsem se. Byl neobyčejně milý.

„Ano,“ řekla jsem. „Budu vám říkat jednoduše Valja.“

Pak jsme tančili, setmělo se a my jsme se šli procházet na pobřeží. Stáli jsme tváří k žlutě červenému západu. Valja mi vyprávěl o poslední nezdařené výpravě ke Ganymedu. Naslouchala jsem a představovala jsem si, že nikomu na celém světě vyjma mne by takhle nevyprávěl o své chybě, která způsobila nezdar celé výpravy. Naslouchala jsem, hleděla na západ a ze všeho nejvíc se mi chtělo říci Valjovi něco dobrého a laskavého. Ale ještě jsem nesměla. Valja se zastavil a řekl:

„Růženo, já tě mám rád.“

Nevěděla jsem, co odpovědět, a on se zeptal:

„Ty se na mne zlobíš?“

Políbili jsme se. Zůstala jsem v Teriokách a byl to nejšťastnější týden v mém životě. Tak jsem se stala ženou meziplanetárního letce.

Pozvolna jsem poznávala Valju stále líp. Byl vždycky veselý, pozorný, laskavý. („Laskavý!“ rozhořčil se jednou Serjoža Zavjalov. „Všichni jsme laskaví pod modrým nebem. To bys byla koukala na svého Valeňku, když jsme vlétli do meteorického roje…“) A byl to zcela zvláštní člověk. Jemu podobného jsem nenašla ani mezi jeho přáteli. Ovšem že není takový sám, ale já jsem nikoho takového nepotkala.

Velice miloval svůj obor a znal v něm všecky novinky z teorie i techniky. Ale dost brzy jsem objevila, že jeho hlavní zájmy směřují k nějaké jiné oblasti. V přestávkách mezi lety (a zřejmě i během nich) studoval nejnovější bádání v gravitační teorii, v asymetrické mechanice, ve speciálních odvětvích matematiky. Scházeli se u nás jeho přátelé a po celé noci se hádali příšerným rusko-francouzsko-čínsko-anglickým žargonem. Měli jakési velkolepé plány, ale já jsem se ani nepokoušela cokoli pochopit.

Jednoho jarního večera před čtyřmi lety se mě Valja zeptal, jak bych se stavěla k jeho účasti ve hvězdné výpravě. Věděla jsem, co jsou to hvězdné výpravy, hodně se o nich v poslední době mluvilo a psalo. Hvězdolet odlétá rychlostí světla k dalekým světům a vrací se po staletích. Řekla jsem:

„Já umřu.“

Věděla jsem, že zemřu, jestliže mě navždy opustí.

A ještě jsem řekla:

„To neuděláš. Prosím tě, nedělej to.“

Podíval se na mne polekaně a vtáhl hlavu mezi ramena. Pak řekl s úsměvem:

„Vlastně to ještě nebude tak brzy.“

Ale já jsem věděla, že už se rozhodl. Stín tohoto rozhovoru lehl na můj život. Za dva roky startovala První hvězdná. Vedl ji Valjův nejbližší přítel Anton Bykov.

Po dalším roce odletěl Gorbovskij. Valja mi řekl:

„Příští budu já, Růženko.“

Věděl, že mi dělá bolest. Ale chtěl mě na to připravit. Mně se však chtělo křičet bolestí. Přála jsem si, aby oslepl nebo si zlomil páteř, jen aby zůstal se mnou. Ale věděla jsem, že to všecko nemá smysl. Valja byl průzkumníkem velkého a prokletého vesmíru a nemohl být nikým jiným. Proto jsem nic neřekla.

Často nás navštěvoval Saňa Kudrjašov. Valja a Saňa se znali od dětství. Saňa byl básník. Zdálo se mi, že to byl jediný člověk, který mě chápal a litoval. Ne, samozřejmě, Valja mě rovněž chápal a litoval.

A tak zbýval poslední týden. Uběhl rychle, nejhořčích sedm dní v mém životě.

Dopravili nás na startovací stanici Cifej, z níž zcela nedávno odlétly _vězdolety Bykova a Gorbovského. Byl s námi Saňa. Věděla jsem, že ho pozval Valja, a věděla jsem proč. Valja všechno chápal. Hleděla jsem na Valju, ale kam se díval a co viděl on, nevím. Avšak jeho prsty tiskly a hnětly mou ruku, jako by se snažily si ji zapamatovat.

Byla oznámena doba startu. Valja mě objal. Myslela jsem, že se zblázním. Odstrčila jsem ho a on couval k východu, dívaje se mi do očí, dokud nezmizel. Mezi nás ulehla staletí.

Zůstala jsem sama. Řekla jsem Saňovi, že chci být sama. Kolem mne kypěl ohromný, krásný život, lidé se učili, milovali, pracovali, ale já jsem nemohla být s nimi. Přestala jsem zpívat, nikam jsem nevycházela, s nikým jsem nehovořila. Záviděla jsem jim. Nebo jsem snad chovala naději. Zřejmě kdesi v hlubině mé duše úporně žilo přesvědčení, že Valja může dokázat nemožné.

A pak mi sdělili, že se Muromec vrací. Nepodivila jsem se. Ukázalo se, že jsem to celou dobu očekávala. Nevzpomínám si, jak jsem zavolala Saňovi, ani jak jsem se dostala na aerodrom. Kdosi mě opatrně, ale velmi rozhodně vstrčil do kabiny konvertoplánu a posadil do křesla. Poděkovala jsem. Objevil se Saňa a konvertoplán vzlétl. Cestující – meziplanetární letci, vědci, inženýři – se dohadovali o příčinách návratu Muromce. Jeden odporný člověk dokonce řekl, že je Petrov zbabělec. Bylo to směšné: nikoho z nich nenapadlo, že se Valja vrací ke mně.

Nekonečně dlouho jsme stáli a hleděli na černou siluetu Muromce na obzoru. Potom se z modré oblohy snesl vrtulník. Vylezli z něho tři lidé a zamířili k nám. Vpředu šel vysoký hubený člověk v potrhané kombinéze, byl jednoruký, jeho tvář byla podobna hliněné masce, ale byl to můj muž, nejodvážnější a nejkrásnější člověk na světě. Vykřikla jsem a běžela jsem k němu. On mi vyběhl vstříc.

Toho dne jsem ho nikomu nedala. Zamkla jsem dveře a vypjala videofon. Snad jsem neměla právo si tak počínat. Vždyť na Valju čekala celá Země. Ale já jsem na něho čekala nejvíc ze všech.

„Bylo ti těžko?“ zeptala jsem se.

„Bylo nám velmi těžko, Růženko,“ odpověděl.

„Měl jsi mě tam rád?“

„Měl jsem tě všude rád. Zůstala tam planeta, kterou jsem nazval tvým jménem. Jenom už nevím kde. Zůstal tam Porta. I má ruka tam zůstala. Byla to zlá planeta, Růženko.“

„Proč jsi ji tedy nazval mým jménem?“

„Nevím. Je to vlastně krásný svět. Ale přišel nám draho.“

Usmíval se a mně se zdálo, že je takový, jaký byl před deseti lety na pobřeží v Teriokách. Vzala jsem ho za ramena a pohlédla mu do očí.

„Jak ses dokázal vrátit, Valjo?“

Odpověděl:

„Velmi jsem chtěl, Růženko. Mám tě velice rád, proto jsem se vrátil. Nu, a samozřejmě je v tom trochu fyziky.“

Astronaut Valentin Petrov

Třetí hvězdná začala. Muromec zvolna nabíral rychlost a opouštěl Slunce po kolmici k rovině ekliptiky. Teď jsem musel říci soudruhům o svém úmyslu. Na Zemi jsem se domníval, že nejobtížnější bude získat souhlas Rady kosmogace. O tom, že bude souhlasit posádka, jsem nepochyboval. Ale teď už jsem nebyl tak přesvědčen. Pohlédl jsem na Serjožu, který seděl u pultu a jedl závin, a trochu jsem se uklidnil. Serjoža souhlasil už na Zemi a spolu jsme hájili tuto myšlenku v radě. Kývl jsem na něho a šli jsme do společenské kabiny. Saburo s Larrym tam hráli japonské šachy, drobný Ludwig Porta se přehraboval ve filmotéce a Arthur Lepellier se snažil zapomenout na děvče v oranžových šatech.

„Tak tedy,“ řekl jsem. „Všichni dobře víte, co je to hvězdná?“

Podívali se na mne udiveně. Ovšem, všichni dobře věděli, oč jde. Deset let nepřetržité všední práce a po nich odloučení navždy, neboť v době, kdy se vrátíme, promění se vzpomínka na nás v legendu.

Řekl jsem:

„Chci se vrátit na Zem dříve než za sto let.“

„Já taky,“ řekl Saburo.

„Já taky,“ řekl Larsen. „Například dnes k večeři.“

Arthur Lepellier zamrkal a Ludwig řekl zvolna: „Chcete snížit rychlost?“

„Chci se vrátit domů mnohem dřív než za sto let,“ řekl jsem. „Existuje možnost vykonat všecku práci a vrátit se domů ne za sto let, ale za několik měsíců.“

„To je nemožné,“ řekl Mikimi.

„Fantazie,“ povzdechl Arthur.

Larry položil bradu na obrovité pěsti a zeptal se:

„Oč běží? Vysvětli nám to, kapitáne.“

Od chvíle příletu do zóny AVL (absolutně volného letu) nás dělilo ještě asi čtyřiadvacet hodin. Usedl jsem do křesla mezi Larsenem a Arthurem a řekl jsem Sergejovi:

„Vysvětluj.“

Je známo, že čím méně se rychlost hvězdoletu odlišuje od rychlosti světla, tím pomaleji plyne ve hvězdoletu čas, který podléhá zákonům gravitační teorie. Tento zákon se však proměňuje tím více, čím menší je zrychlení hvězdoletu a čím kratší dobu pracují motory. Letí-li při rychlosti blízké rychlosti světla hvězdo let s motory, které pracují nepřetržitě, je-li přitom zrychlení dostatečně velké, vytvářejí-li se u světelné bariéry prudké poklesy zrychlení, pak… Těžko říci, co se pak stane. Současný matematický aparát nedokáže dojít k obecným výsledkům. Avšak za určitých zvláštních předpokladů gravitační teorie nevylučuje možnost jevů jiného řádu. Čas ve hvězdoletu se zrychlí. V raketě uběhnou desetiletí a na Zemi – pouhé měsíce. (Muromec je první trysková fotonová raketa na světě. S ní je možno provést tento pokus.) Jistě, je to nesmírně obtížné. Vyžaduje to roky letu s fantastickým přetížením –patero až sedmeronásobným…

„Fantazie,“ řekl Arthur. Znova povzdechl.

„Ne,“ řekl Porta. „Ne tak docela.“

Velmi jsem spoléhal na Portu. Byl to biolog, ale podle mého znal všechno na světě kromě deskriptivní lingvistiky.

„Slyšel jsem o tom,“ řekl. „Ale to byla teorie. A tohle…“ Neurčitě zatřepal prsty.

Ale nebyla to pouhá teorie. Před třemi roky jsem zkoušel Muromce v zóně AVL. Čtyřicet dní jsem proseděl v amortizátoru a vedl jsem hvězdolet se zrychlením 4 g. Když jsem se vrátil, ukázalo se, že palubní chronometr šel o čtrnáct vteřin napřed. Pobyl jsem v prostoru o čtrnáct vteřin déle, než zaznamenaly pozemské hodiny. Řekl jsem jim o svém pokusu.

„Och,“ řekl Porta. „To je ohromné.“

„Ale tohle by muselo být pekelné přetížení,“ řekl jsem.

Bylo nezbytné upozornit na to předem, ačkoli jsem do posádky vybral jen zkušené meziplanetární letce, kteří dobře snášeli dvojnásobné, a dokonce trojnásobné přetížení. „Jaké?“ zeptal se Larry.

„Pětinásobné. Možná sedminásobné.“

„Och,“ řekl Porta. „To je zlé.“

„To znamená, že budu vážit půl tuny,“ řekl Larsen a zachechtal se tak, že sebou všichni trhli.

„A rada o tom ví?“ zeptal se Saburo. Vyznačoval se velkým smyslem pro odpovědnost.

„Nevěří, že z toho něco bude,“ řekl Sergej. „Ale dovolili… budete-li ovšem souhlasit.“

„Já taky nevěřím,“ řekl Arthur velmi hlasitě. „Přetížení, zvláštní předpoklady… Jak vytvoříte ty zvláštní předpoklady?“

Naráz se pustili do sebe a já jsem odešel do své kabiny. Nu ovšem, nebáli se přetížení, ačkoli všichni příliš dobře věděli, co to je. Všichni souhlasili, oponoval pouze Arthur, který moc stálo to, aby ho přesvědčili. Za půl hodiny přišli všichni za mnou.

„Je třeba jednat, kapitáne,“ řekl Larry.

„Vrátíme se domů,“ řekl Arthur. „Nejenom na Zem, ale domů.“

„I kdyby se nám to nepovedlo,“ řekl Saburo, „je nezbytné ten pokus vykonat.“

„Ovšem, pětinásobné přetížení…“ Porta zatřepal prsty.

„Ano, pětinásobné,“ řekl jsem. „A dokonce sedminásobné. A ne na den ani na týden. Vydržíme-li.“

Bylo to tak těžké, až se někdy zdálo, že nevydržíme. V prvních měsících jsem zvolna zvyšoval zrychlení. Mikimi i Zavjalov sestavili program pro kybernetické řízení a zrychlení se automaticky zvyšovalo o jedno procento denně. Doufal jsem, že dokážeme aspoň trochu si zvyknout. Ukázalo se, že je to nemožné. Byli jsme přinuceni vzdát se pevné stravy a živili jsme se bujóny a omáčkami. Během sto dní se naše váha zvětšila třikrát, za sto čtyřicet dní čtyřikrát. Leželi jsme nehybně v sítích a mlčeli, neboť bylo obtížné hovořit. Za sto šedesát dní zrychlení dosáhlo 5 g. Jedině Saburo Mikimi mohl v té době přejít z kabiny na velitelský můstek, aniž přitom ztratil vědomí. Nepomáhaly amortizátory, a dokonce ani anabióza. Pokus využít anabiotického spánku v podmínkách přetížení selhal. Porta trpěl nejvíce ze všech, ale když jsme ho uložili do „sarkofágu“, nemohl za žádnou cenu usnout. Byl na něho hrozný pohled. Na koho z nás nebyl hrozný pohled! Leželi jsme před „sarkofágem“ a hleděli na Portu.

„Stačí, Valjo,“ řekl Serjoža.

Dolezli jsme k můstku. Tam stál – stál! – Saburo s pokleslou čelistí.

„Stačí, Saburo,“ řekl jsem. Serjoža se pokusil vstát, ale znovu padl tváří k zemi.

„Stačí,“ řekl. „Portovi je zle. Mohl by zemřít. Vypni reaktor, Saburo.“

„Na trojnásobek,“ řekl jsem.

Saburo, sotva pohybuje prsty, zaryl nehty do pultu.

A udělalo se nám lehko. Neuvěřitelně lehko.

„Trojnásobné,“ řekl Saburo a sedl si vedle nás na měkkou podlahu. Chvilku jsme leželi, abychom si zvykli, pak jsme se zvedli a odešli jsme do společenské kabiny. Bylo nám mnohem lehčeji, ale brzy jsme se unavili a znovu jsme klesli na všecky čtyři.

Čas ubíhal. Vlastní rychlost*10 Muromce překročila rychlost světla a začala se zvyšovat na tři sta dvacet tisíc kilometrů za vteřinu. Bylo nám velmi těžko. Domnívám se, že ve skutečnosti nikdo nevěřil v úspěch pokusu. Zato však všichni chápali, k jakým důsledkům by úspěšný pokus vedl. I Larry Larsen snil o tom, že během jednoho lidského života obletí celý vesmír a daruje jej lidstvu.

Portovi se ulevilo, hodně četl a usilovně se zabýval gravitační teorií. Čas od času jsme ho ukládali na několik týdnů do „sarkofágu“, ale to. se mu nelíbilo; nechtěl ztrácet čas. Larry a Arthur prováděli astronomické výzkumy, Sergej, Saburo a já jsme drželi stráž. V přestávkách mezi službou jsme přepočítávali běh času ve zrychleně se pohybujících systémech za rozličných zvláštních předpokladů. Larry nás přiměl, abychom se zabývali gymnastikou, a ke konci roku jsem už dokázal bez zvláštních obtíží vytáhnout na hrazdu své dva metráky.

Mezitím se Taia stále jasněji rozhořívala na síťce našeho teleskopu. Taia byla cílem prvních tří hvězdných výprav. Byla to jedna z hvězd Slunci nejbližších, u nichž byly dávno zaznamenány nerovnoměrnosti v pohybu. Předpokládalo se, že Taia může mít planetární soustavu. Před námi sem odletěli Bykov i Gorbovskij. Bykov po každých padesáti tisících astronomických jednotek vypouštěl mohutné radiové bóje. Nová trasa musela být vyznačena šestnácti takovými rádiovými bójemi, my jsme však zachytili pouze sedm signálů. Snad se bóje rozpadly, nebo jsme se odchýlili z trasy, ale nejspíše jsme Bykova prostě předehnali. Bóje byly vyzbrojeny vysílacím zařízením, které pracovalo na předem určené vlně. Bylo možno zanechat záznam pro ty, kdo přijdou později. Jedna z bójí v odpověď na naši výzvu signalizovala: „Byl jsem zde. Čtvrtý místní rok. Gorbovskij.“ Bylo naprosto nemožné říci, kolik let před námi tudy proletěl.

Taia neměla planetární. soustavu. Byla to dvojhvězda. Její ze Země neviditelný komponent byla slabá červená hvězda, takřka vyhaslá, která vyčerpala zásoby své energie. Byli jsme první pozemšťané, kteří uviděli cizí slunce. Taia byla žlutá a velice podobná našemu Slunci. Její družice nám vyhovovala. Byla malinová a po jejím povrchu se pohybovaly shluky černých skvrn. Ke všemu to nebyla obyčejná hvězda: Larsen objevil pomalou a nepravidelnou pulsaci jejího gravitačního pole. Dva týdny jsme obíhali kolem ní, zatímco Arthur a Larry konali pozorování. Byly to blažené týdny oddechu, normální tíže, občas dokonce stavu beztíže.

Poté jsme se vydali k sousední hvězdě, VK 71016. Vyžádal si to Porta a já nevím, jestli jsem udělal dobře, když jsem mu vyhověl. Porta byl biolog a ze všeho nejvíc ho zajímaly problémy života. Potřeboval teplou planetu, planetu s atmosférou, vlhkou, plnou života. I my jsme chtěli spatřit cizí svět. Doufali jsme, že najdeme tvory sobě podobné. Každý z nás o tom snil ještě dříve, než se stal meziplanetárním letcem. A tak jsme vyhověli Portovi.

Letěli jsme k této hvězdě čtyři roky a znovu nás příšerné přetížení tisklo k podlaze, znovu jsme lapali po dechu v amortizátorech. Ale přece jen nám bylo mnohem líp než na začátku cesty. Zřejmě jsme si zvykali. A doletěli jsme k žlutému trpaslíku VK 71016.

Ano, byla tam planetární soustava. Čtyři planety, z nichž jedna měla kyslíkovou atmosféru a byla o něco větší než Země. Byla to nádherná planeta, zelená jako Země, pokrytá oceány a rozlehlými rovinami. Rozumné bytosti jsme na ní nenašli, ale přesto tu kypěl život. Řekl jsem, že ji chci nazvat Růženiným jménem. Nikdo nic nenamítal. Avšak planeta nás uvítala tak, že se mi na to nechce ani vzpomínat. Bylo to příšerné přijetí. Zůstal tam Porta, dokonce ani nevíme, kde zahynul, zůstala tam moje ruka a Saburo Mikimi se Serjožou Zavjalovem tam zanechali takový kus svého života, že nevydrželi zpáteční cestu.

Velmi jsme pospíchali. Spěchali jsme, abychom se vrátili do našeho času, protože jsme až do konce nevěděli, zdali se náš pokus zdařil nebo ne. Tři roky jsme letěli se sedminásobným přetížením. Ani na to se nechce vzpomínat. Poté jsme rok odpočívali s trojnásobným zrychlením. Muromec špatně poslouchal automatické řízení, a tak jsem se musel zříci mimozemské stanice a přistát přímo na Zemi. Je to ovšem hanba, ale nechtěl jsem riskovat. Přistáli jsme úspěšně. Dlouho jsme se nemohli odhodlat opustit hvězdolet, ale pak jsme usedli do svého vrtulníku a letěli jsme k lidem.

A jakmile jsem spatřil Růženu, pochopil jsem, že se pokus podařil.

Byla to těžká, tvrdá zkouška, ale dopadla úspěšně. Přivezli jsme lidem své doby cizí světy. Možná že celý vesmír, jak o tom snil Larry Larsen. To je na tom nejlepší: Nikoli vzdáleným potomkům u svých vlastních pomníků, ale blízkým a rodným lidem svého věku darovat klíče od prostoru a času. Ovšem, byli jsme pouzí vykonavatelé. Díky lidem, kteří vytvořili gravitační teorii. Díky lidem, kteří vytvořili náš světlý a krásný svět a kteří udělali nás samotné takovými, jací jsme.

A Bykov s Gorbovským? Nu což, až se vrátí, my už tu nebudeme. Ale já myslím, že se na nás nebudou zlobit.

V. Savčenko

Druhá expedice na Podivnou planetu

1

Huňatý planoucí kotouč Nejbližší se rychle nořil za rudožluté špičaté zuby obzoru. Zároveň s ní se za skály nořily jasné body hvězd. Celý západ netrval déle než půl minuty. Ještě chvíli odrážel světlo nehybně visící trup hvězdoletu. Ale pak i on se rozplynul v černé prázdnotě.

„Podívej, Sandri,“ pohodil hlavou Novák, aniž se otáčel, „tamhle je Slunce. Kousek pod Fotonem 2, vidíš?“

„Vidím…“

Chvíli sledovali mdlou nažloutlou hvězdičku plující rychle přes iluminátor. V kabině průzkumné rakety, byla tma a vzbuzovala touhu po mlčení.

Krátké cvaknutí, obrazovka se rozzářila. Objevil se na ní vzrušený obličej Patricka Lowa, který měl službu ve hvězdoletu.

„Kapitáne! Zase vysílali něco o nás… Podařilo se mi to zachytit. Dávám to přes zpomalovač.“

Obrazovka několikrát zamrkala. Objevily se rozplizlé roztřesené čáry, pak začaly vznikat a mizet rychlé obrazy jako záblesky. Antonín Novák a Sandro Reed zatajili dech a zahleděli se na obrazovku.

Tady je jejich průzkumná raketa, padající pomalu v magnetickém poli na povrch Podivné planety… Tady jsou dva lidé přitisknutí ke skálám v ošklivě zkroucených pozicích… Mihly se jakési zjednodušené a nesrozumitelné, zřejmě symbolické obrazy. Pak (Novák sebou překvapením až trhl) se k němu z obrazovky přiblížil jeho vlastní podlouhlý obličej, znetvořený v grimase. Byl směšně protáhlý, pak se opět smáčkl jako míč, když se na něj šlápne. Sandro si odfrkl.

„To je ze včerejška, když se jejich raketa řítila střemhlav přímo na mne,“ zabručel Novák. „Zvedl jsem hlavu… Aha, tady jsi ty!“

Ano, byla to hlava Sandra Reeda, pokrytá průhledným poklopem skafandru. Rysy tváře měl svraštělé jako na karikatuře… Pak se objevila celá skupina: Maxim Licho, Patrick Lowe a Julius Torenna. Všichni byli prudce nakloněni kupředu a do strany a pohybovali se po povrchu planety… Znovu se zamíhaly symboly. Za nimi vyletěla z obrazovky „raketka“ – bylo zřetelně vidět její čtyři ostré výčnělky na přídi, husté žebernaté pásy kolem doutníkového trupu, ukončeného třemi plochými výběžky, připomínajícími stabilizátor velké bomby… „Raketka“ zmizela. Místo ní se na obrazovce objevil soustředěný obličej Lo Weje s pozorně přimhouřenýma očima a rovnými tvrdými vlasy, nad čelem rozčepýřenými. Pak obrazovka pohasla.

„Lo Wej přece na planetu nesestoupil!“ vykřikl Sandro. „Jak mohli…“

„Z toho vyplývá, že pozorují i hvězdolet. Lo několikrát vycházel nahoru kontrolovat reflektory.“

„Pozorují…“ zabručel Sandro dotčeně. „A proč se sami neukážou? Bojí se nás nebo co? Kde jsou? Jak vypadají? Proč se při tomhle obrazovém styku nikdy neukážou? Jenom ‚raketky‘… Poslyš, Anti, vy jste je ani při první expedici neviděli?“

„Ne. Taky tu byly jenom raketky. Ostatně tenkrát se tyhle létající aparatury podobaly spíš rychlostním letounům než raketám. Měly křídla a létaly s využitím atmosféry… Ovšem, tenkrát se atmosféra skládala převážně z inertních plynů. Západy a východy Nejbližší byly tenkrát nádherné, měnivé, rudozelené. Kam se mohla atmosféra podít za nějakých dvacet let, to mi nejde na rozum!“

„Inertní plyny? Hm, ty se s půdou nemohly sloučit…

Řekni mi, tenkrát jste nezkoušeli donutit tyhle ‚raketky‘ k přistání nebo je sestřelit, co?“

Novák chvilku mlčel a pak řekl dutě:

„Zkoušeli… A pro ten nápad zahynul Petr Slavskij a Anna. Vznesli se na vrtulníku, aby rozvěsili kovovou síť. ‚Raketky‘ jim rozbily vrtuli…“

„Antoníne…“ Sandro zaváhal, „pověz mi, tys ji moc miloval? Annu?“ Novák se v temnotě pohnul, ale neřekl nic. Sandro zrozpačitěl: „Nezlob se, Anti, to byla hloupá otázka… Jenže já jsem ještě nikoho nemiloval, rozumíš?“

V té chvíli půldruhahodinová noc skončila. Nejbližší se vyhoupla nad obzor. Iluminátorem v protější stěně vnikl do kabiny snop světla jako ze světlometu. Vytáhl ze tmy v ostrých obrysech bez půltónů dvě postavy sedící v křeslech. Jedna robustní s pevně posazenou, zamyšleně skloněnou hlavou; šedivé vlasy jiskřily ve velkých kadeřích jako z mramoru vytesaných; oči zapadly do černého stínu obočí. Druhá postava, mladicky urostlá, seděla pohodlně opřena; proud světla jasně obkreslil její profil – šikmé čelo, úzký nos s malým hrbolkem, jemně vykrojené rty a bradu. Ostré paprsky vytrhly ze tmy část panelu s přístroji, pult s poloprůhlednými neforemnými figurami a spodek stěny pošité kůží.

Venku se rozzářily skály nejrůznějšími barvami. Novák potřásl hlavou a vstal:

„Půjdem, Mládě! Zvedni se, půjdeme sbírat nerosty.“ Lehce rozhrábl Sandrovy černé kudrny. „Ech ty! Copak se dá milovat ‚ne moc‘?“

2

Planeta se otáčela kolem své osy tak prudce, že na rovníku byla odstředivá síla téměř rovna přitažlivosti. Ve středních šířkách, kde přistála průzkumná raketa, to vytvářelo svérázný gravitační efekt: na Podivné planetě se dalo stát jen se sklonem asi padesáti stupňů směrem k pólu…

Novák a Reed se plazili po skalnaté rovině, která se vzdula k obzoru jako souvislá kamenná stěna. Při neohrabaných skocích z jednoho kamene na druhý jim v tlumocích rachotily nalámané vzorky hornin.

V Novákově přílbě zableskl signál z hvězdoletu.

„Kapitáne!“ ozval se zpěvavý hlas Lo Weje. „Slyšíte mne? Máme nápad… Slyšíte?“

„Slyším. Co je?“

„Na vlně, na které jsme zachytili vysílání těch bytostí, odvysílat naši videoinformaci. Třeba to pomůže navázat s nimi styk.“

„Rozumné. Co máte v úmyslu vysílat?“

„O sluneční soustavě, o jejím místě ve vesmíru, o Zemi, o jejích lidech, o našich stavbách, o vědeckých výzkumech… Torrena navrhuje ukázat jim naše umění. Pochopitelně, všechno budeme muset vysílat značně zrychlené, jinak to ani nepřijmou.“

„Ta-ak…“ Novák se v zamyšlení zastavil a přidržel se skalnatého výčnělku. „Informace o sluneční soustavě a jejích souřadnicích se vysílat nemusí. Ostatní zkuste.“

„Proč, Antoníne?“ vmísil se do rozhovoru Sandro. „Musíme jim přece říci, odkud jsme se tu vzali!“

„Ba ne, nemusíme,“ odsekl Novák. „Ještě nevíme, co jsou zač… Lo Weji, o umění asi taky nemusíte vysílat, nepochopí to…“

„Dobrá, kapitáne. To je všechno, co jsem chtěl. Namontuji kinogram.“

Lo Wej přerušil spojení. Oba astronauti se nějaký čas mlčky pohybovali po svažité skalnaté poušti. Hvězdy měli nad hlavou i pod nohama – nekonečnou hvězdnou propast, za jejíž kamenitou přehradu se zachycovali. Hvězdy se pohybovaly tak rychle, že se z toho točila hlava. Dlouhý jiskřivý trup „Fotonu 2“, nehnutě visící ve výši na neviditelném řetěze přitažlivosti, se zdál jediným pevným bodem v prostoru.

Novák se ohlédl po Sandrovi a spatřil na jeho tváři kapičky potu.

„Odpočineme si, Mládě!“ Zachytil se pevněji o skalní výčnělek, usedl a opřel se.

„Uf-f! Skutečně Podivná planeta. Kde tady máš nahoře a kde dole? V tom aby se čert vyznal…“

Sandro se zasmál, usedl vedle něho, začal se pohodlně uvelebovat, ale najednou strnul.

„Antoníne, podívej, ‚raketky‘! Na severozápadě…“

Novák pozvedl hlavu.

„Vidím.“

Vysoko v hvězdné propasti se objevily tři drobounké, stříbřitě jiskřivé kapky. Jejich pohyb se podobal obrovským plavným skokům – hned padaly k povrchu planety, ale nedopadly a znovu prudce vzlétaly nahoru a kupředu. „Raketky“ opisovaly kruh.

„Ale stejně v těch ‚raketkách‘ nejsou živé bytosti,“ řekl Sandro, jako by pokračoval v dávno započatém sporu. „Žádná živá bytost, snad kromě baktérií, by nesnesla takové zrychlení. Podívej, co dělá!“

Jedna „raketka“ se oddělila od ostatních, které zmizely za obzorem, a řítila se nyní nad nimi jako nehlučný stříbřitý stín. A tu náhle jako by narazila na neviditelnou zeď, zastavila se a zůstala viset v prostoru; pak začala padat se stále větší rychlostí k ostrým vrcholkům skal… A potom došlo k něčemu, co vypadalo jako nehlučný výstřel – „raketka“ se bleskově vznesla do výše, opsala tam kličku a znovu začala padat.

„Zdá se, že nás hledá…“

„Ano, vypadá to tak.“ Novák pohybem hlavy stiskl tlačítko rádiového spojení s hvězdoletem. „Foton dvě! Foton dvě!“

„Proč to?“ zděsil se Sandro. „Vždyť ona nás může zaměřit!“

„Nevadí. Uděláme s ní teď malý pokus… Foton dvě!“

„Slyším vás, kapitáne!“

„To je Patrick? Zapněte systém rádiových poruch a mějte ho zaměřený na nás. Na můj signál na nás pošlete paprsek.“

„Dobrá.“

„Raketka“ se střemhlav řítila přímo na ně – bez jediného zvuku a oslepivě jako blesk před úderem hromu. V Sandrovi a Antonínovi se srdce zastavilo. Stříbrná kapka narůstala tak prudce, že oči ani nestačily zachycovat podrobnosti. A tu v nepostřehnutelném zlomku okamžiku, který jí ještě zbýval do srážky s kameny, zabrzdila a zůstala viset v prázdnu. Působením obrovského nárazu magnetického pole se zkřivil obzor i obrysy skal, do běla se rozžhavily a zase hned vychladly jakési kovové úlomky. „Raketka“ udělala kotrmelec a vzlétla vzhůru. Sandro i Antonín současně vydechli.

„Patricku!“ hlásil znovu Novák. „Přepojte systém poruch na automatické řízení přes mé biotoky. Jinak z toho nic nebude… A zapojte maximální energii paprsku.“

„Provedeno!“ ozvalo se ihned hlášení z hvězdoletu…

Temně šedé stěny deště s modravým nádechem nad širou rovinou probodával kdosi oslepivě bílými, klikatými puklinami blesků. Pětiletý klučina utíkal bos po kluzké trávě, řídkým blátem, kalužemi, křičel, ale v nepřetržitém rachotu bouře neslyšel vlastního hlasu. A tu docela blízko byl déšť, švihající v šikmých provazech do tváře a ramen, probodnut oslepivým modrobílým bodem – bleskem namířeným přímo na něho! V strašlivé hrůze sebou klučina plácl do bláta a zavřel oči…

Tato vzpomínka na vzdálené dětství se Novákovi mihla před očima, když se na ně „raketka“ střemhlav řítila podruhé. Musel vynaložit všechnu vůli, aby se soustředil. „Nepropást pravý okamžik… neukvapit se!“ Teď už neuvažoval, ale počítal, chladnokrevně a neomylně jako automat. „Raketka“ byla již několik desítek metrů nad skálami, v této chvíli musí začít magneticky brzdit. Novákovo vědomí se zhmotnilo v jediný nepronesený povel mozku: „Paprsek!“

Poruchový systém odpověděl okamžitě. Proti „raketce“ vyletěl silný chaos rádiových vln. Na nepatrný zlomeček vteřiny ztratila řízení – a obrovskou rychlostí se zařízla do kamenů. Bez jediného zvuku se zachvěla půda. Do všech stran se rozletěly úlomky „raketky“, blýskly v šikmých paprscích zapadající Nejbližší, a promíšeny lavinou kamení, zamířily „dolů“, směrem k rovníku.

Novák vyskočil tak prudce, že div neztratil rovnováhu.

„Rychle,“ vzkřikl na Sandra. „Do setmění musíme najít alespoň několik kousků!“

Tuto krátkou noc strávil Novák s Reedem v expresní laboratoři průzkumné rakety. Novák prohlížel povrch nasbíraných střepin „raketky“ pod mikroskopem, jezdil po něm hrotem elektrické sondy a zapisoval údaje oscilografů. Sandro mu nejprve pomáhal – provedl zkušební chemickou analýzu hmoty „raketky“; ale pak zmožen únavou usnul v měkkém křesle.

Antonín znovu a znovu prohlížel mikroskopem nerovné blyštivé hrany lomů a stále víc věřil a stále víc se bál domněnky, která se mu rodila v mozku. Hnědé šestihranné buňky spletené v bizarní mozaiku; třpytivé vrstvičky bílého kovu, zpřetrhané drátěné žilky, žluté průzračné krystalky… Když se oslnivá Nejbližší znovu vyhoupla na černé nebe, zvedl Novák zapálené, upřeným pozorováním zčervenalé oči, zadíval se na dřímajícího Reeda a opatrně ho vzal za rameno:

„Víš o tom, Sandri, že jsme zabili živého tvora? A přitom tvora mnohem vyššího stupně organizovanosti, než jsme my lidé.“

„Cože?“ Sandro vyvalil oči. „Byl v ‚raketce‘?“

„Ne, v ní ne,“ odpověděl Novák. „V ní ne, ale, hm, měli jsme si to domyslet dřív – samy ‚raketky‘ jsou živé bytosti. A na téhle planetě asi jiné nejsou…“

Po skle iluminátoru lezly hvězdy rychle jako světlušky. Jiskřily skály kupící se při rovníku v hornatou zeď. Nevysoko nad nimi vyletěla „raketka“ a zamířila „dolů“ nízkými mnohakilometrovými skoky.

„Jak to ‚zabili jsme‘?“ zamumlal Sandro tiše a nejistě, dívaje se stranou. „Já jsem přece nevěděl, že to uděláš…“

3

Novák se na něho udiveně podíval, ale neřekl nic.

Země byla taková, jakou ji vidí astronauti vracející se z expedice: veliká koule zahalená modrou clonou atmosféry, z níž mlhavě pronikají matné zelené a pestré skvrny kontinentů a ostrovů uprostřed šedomodré hladiny oceánu; bílé čepice ledovců na pólech a jako jejich pokračování bílé skvrny oblaků. Obrysy pevnin se rozšiřovaly, členily se do množství čar tak přesných, jako by byly na dosah ruky. A tu již se obzor převrátil jako číše s třaslavými mlhavými okraji. Dole se prudce míhají masívy lesů, rozkrájené modrými pásy kanálů a slabými šedivými linkami silnic; shluky dětsky malých budov, velké žluté čtverce pšeničných polí, strmý skalnatý břeh a – moře, moře bez konce a kraje, zčeřené modrozelenými vlnami sluncem rozjiskřené vody.

Nyní uhánějí Lo a Patriek Lowe ulicemi Astrogradu – kolem kupolí a stometrových stožárů radionavigační stanice, kolem obytných domů zářících sklem a obložením z umělých hmot, kolem gigantických hangárů, kde se montují nové rakety. Všude bylo mnoho lidí. Pracovali v hangárech, chodili po ulicích, hráli s míčem na hřištích v parku, koupali se ve velkých bazénech. Byli krásní – urostlí, nádherně stavění, v prostých oblecích, s veselými i soustředěnými tvářemi. Tato krása obličejů, těl i pohybů nebyla náhodným darem přírody, štědré k jedněm a nemilostivé k druhým; ta se dostavila jako důsledek sytého, čistého života mnoha pokolení, prodchnutého tvořivou prací… Pod rozložitým temnolistým dubem si v písku soustředěně hrály děti.

Město končilo, objevily se skály zakryté velkými domy. Lo a Patrick uháněli ke kosmodromu, k ústí pět set kilometrů dlouhého elektromagnetického děla namířeného do kosmu. Vyjeli na výšinu a hned spatřili celou lesklou kovovou nit, táhnoucí se rovně od Astrogradu k nejvyššímu vrcholu Himaláje. A tu vyletěla z jícnu do řídkého temně modrého prostoru jako stříbřitá střela spojitá řada nákladních raket…

Obrazovka pohasla – kinogram byl u konce. Lo Wej a Patrick Lowe mlčky seděli v zatemněné kabině hvězdoletu a báli se pronést jediné slovo, aby nezaplašili pocit, že jsou na Zemi. Uprostřed vysilující práce, v nepřetržitém proudu neobyčejných dojmů mysleli astronauti na Zem málokdy. Vědomě jí odvykali. Ale teď je Země zavolala a jim se začalo stýskat… Ba ne, žádné klimatizování vzduchu nenahradí trpkou vůni smolnatého jehličí a sluncem prohřáté trávy; žádné miliardy kosmických kilometrů, absolvované rychlostí blízkou rychlosti světla, nenahradí ulici, po které se dá kráčet a jen tak se usmívat na kolemjdoucí; moudře vypočítaná krása přístrojů a strojů nikdy nevytlačí z lidského srdce hýřivou, bujnou i něžnou, veselou, jemnou i strašnou krásu zemské přírody.

„Co tam asi můj chlapec…“ řekl tiše Patrick. „Až se vrátím, bude dospělý.“

„Nech toho,“ odsekl Lo Wej, rozzlobený na sebe i na kamaráda. „Co myslíš, stačí jim to?“

„Snad ano.“ Patrick si nakonec povzdychl a vstal. „Zajímalo by mě, proč kapitán nepovolil vysílat hvězdné souřadnice sluneční soustavy. V pořádku, Lo, můžeš spustit.“

To, co při prohlídce trvalo půl hodiny, zabralo při zrychleném vysílání něco přes dvě minuty! Mnohostranné dipólové antény „Fotonu 2“ rozeslaly elektromagnetické paprsky do všech koutů planety. Lo Wej z mnoha pozorování věděl, o kolik rychlejší je čas u bytostí Podivné planety – aby zachytil jejich videoinformaci, musel používat obrazovek se světelnou setrvačností, které zpomalovaly záblesky obrázků na určité zlomky vteřiny. Několikrát opakoval vysílání kinogramu, pak přepnul všechny videofony na příjem a čekal.

V rádiové kabině bylo ticho a šero. Na osmi televizních obrazovkách slabě mrkaly poruchy. Na stěně svítily dva číselníky: pozemské hodiny, odpočítávající s přihlédnutím k opravám na základě relativity pozemský čas, a hodiny hvězdoletu. Nyní šly stejně rychle… Uplynulo deset minut a na obrazovkách se nic neobjevovalo. Podlaha kabiny se pojednou měkce zachvěla, jako by ujížděla pod nohama. Lo Wej pohlédl na hodiny – no ovšem, to právě elektromagnetický katapult „Fotonu 2“ přijal průzkumovou raketu s Novákem a Reedem.

Na levé krajní obrazovce zazářil a zmizel mlhavý obraz. Lo Wej zpozorněl a zapnul automatický zápis. Obraz se mihl znovu, tentokrát jasněji: dva lidé ve skafandrech, přitisknutí ke skálám, nad nimi visící „raketka“ a pak symboly. „Aha, to vysílají o ‚raketce‘, která se rozbila!“ Obrazovka ztmavěla. Po chvilce čekání Lo Wej zápis vypnul.

Všechno, co pak následovalo, se udalo přesně za ony zlomky vteřiny, které potřebovaly prsty Lo Weje k tomu, aby přehodily páčku registrace na „vypnuto“ a hned zase na „zapnuto“. Na zapisovacím pásku se pochopitelně nezachytilo nic a při událostech, které se o něco později odehrály, musel Lo Wej řídit své jednání podle toho, co dokázal zachytit prostým okem… Současně zaplály dvě prostřední obrazovky. Obrazy se střídaly – vypadalo to, jako by spolu rozmlouvaly dvě bytosti. Na levé zazářil zjednodušený, téměř symbolický obrys hvězdoletu bez jakýchkoli detailů. Na pravé straně se v odpověď zamíhaly jednotlivé úryvkovité snímky z kinogramu – ztuhlé vlny moře, ulice Astrogradu, obličeje lidí, hory, rakety vyletující z jícnu elektromagnetického děla. Protože byla obrazovka vybavena světelnou setrvačností, obrazy se navzájem překrývaly a slévaly v obludné propletence světélkujících kontur; Lo Wej je rozeznával jedině proto, že věděl, co to je… Druhá obrazovka odpověděla několika nesrozumitelnými symboly. První ukázala hvězdolet (tentokrát s detaily): z trysek na zádi vyletěly sloupy plamene.

Na druhé straně se objevil zřetelný obraz ulice Astrogradu při radionavigační stanici. Zaplál, ale hned začal blednout – ztemnělo modré nebe, rozplynuly se stožáry a kupole stanice, domy i stromy. Ale než pozemské obrysy docela zmizely, přehnal se přes obrazovku houf „raketek“…

Obě obrazovky zhasly – „rozhovor“ dvou bytostí skončil, dříve než Lo zapnul zapisovací aparát. Ted nechápavě uvažoval nad posledními záblesky. „Co to bylo? Nějaká odplata? Zdálo se mi, jako by jedna z ‚raketek‘ při svém letu obletěla obrysy kupole radionavigační stanice… Zdálo se mi to? Nebo… A pak: zdá se, že předměty nezmizely tak, jak tomu bývá při zhasínání obrazovky. Nejdřív jasné nebe, potom tmavší stromy a budovy. Mělo by tomu být naopak. „Mám halucinace? Nebo – co tím mysleli?“

Lo Wej čekal ještě několik hodin, ale již nic víc neviděl.

4

„Ano, střetli jsme se zde s krystalickým životem. V pravém slova smyslu střetli, protože jsme na takové setkání nebyli připraveni. Příliš dlouho panovalo na Zemi mínění, že je možný jen organický život, že nejvyšším projevem života je člověk; podaří-li se nám někdy setkat se s rozumnými bytostmi z jiných světů, že se od nás budou lišit jen nepatrně, řekněme tvarem uší nebo rozměry lebky… Nejradikálnější učenci připouštěli, že je možný vysoce organizovaný život na základě jiných chemických prvků: germania nebo křemíku místo uhlíku, fluóru nebo chlóru místo kyslíku. Žádná z předcházejících expedic nemohla ani podepřít, ani vyvrátit tento názor, protože se lidstvu nepodařilo objevit dostatečně složitý život ani na planetách sluneční soustavy, ani v jiných světech… A když jsme se podruhé vypravovali sem na Podivnou planetu, abychom dosáhli spojení s nějakými ‚neviditelnými‘, ale bezpochyby rozumnými bytostmi, představovali jsme si, že jsou podobné nám.“

Před odletem se posádka „Fotonu 2“ shromáždila v klubovně, aby prodiskutovala výsledky expedice. O vykonané práci se referovalo stručně, bez zbytečně hlubokých rozborů – měli před sebou čtyři roky cesty, které budou muset věnovat pečlivému zpracování všech údajů shromážděných za dva měsíce práce na Podivné planetě, výpočtům, sporům a úvahám, a na jejich základě přinesou na Zem jasné a přesné poznatky.

Sandro Reed, nejmladší ze všech, vyjmenoval geologické nálezy a pozorování, která na planetě provedl. Maxim Licho, starší nazrzlý obr s dobromyslnýma modrýma očima, Novákův společník z první expedice, oznámil objevení dosud neznámých částic hmoty v záření Nejbližší. Lo Wej zdrženlivě vyprávěl o zápisech obrazových signálů „raketek“ a o pozorování způsobu jejich pohybu v prostoru, které prováděli společně s Patrickem Lowem. Pohublý osmahlý brunet Julius Torrena se trochu příliš rozpovídal, když mluvil o pozorování nových gravitačních a magnetických efektů vyplývajících z rychlé rotace Podivné planety, ale byl ohleduplně přerušen.

Novák referoval poslední.

„Museli jsme dlouho pozorovat, než jsme zjistili nejzřejmější věc, že tyto ‚létající aparáty‘, tyto ‚raketky‘ jsou právě živými bytostmi obývajícími Podivnou planetu… Podivná planeta – podivný život. Není zřejmě příbuzný našemu, ale spíš tomu, co vytvořily ruce a rozum člověka – elektrickým strojům, fotočlánkům, raketám, elektronickým matematickým aparaturám s krystalickými přístroji a tak dále.“

Novák se zamyšleně odmlčel a pak pokračoval:

„Řečeno velmi zhruba, představuji si rozdíl mezi nimi a námi takto: my jsme roztoky, oni krystaly. Nás příroda ‚sestavila‘ z buněk, které nejsou ničím jiným než velmi složitým roztokem různých látek a sloučenin ve vodě. Náš život je založen na vodě, naše tkáně se ze dvou třetin skládají z vody. ‚Raketky‘ se skládají z různých složitých i jednoduchých krystalů – kovových, polovodičových a dielektrických.

A právě v tom je celá podstata. Jak víte, v roztocích je elementárním nositelem energie iont. V krystalech jsou nositeli energie elektrony. A všechen nepřekonatelný rozdíl mezi naším organickým a jejich krystalickým životem je dán jednoduchým fyzickým faktem – při stejných elektrických nábojích mají ionty tisíckrát, desettisíckrát, a dokonce stotisíckrát větší hmotu než elektrony… V nás probíhají všechny životní procesy, nervové stejně jako svalové, v důsledku přemísťování a měnění energie iontů a neutrálních molekul, díky výměně látek. U nich výměna látek není – jen výměna elektronické energie. My získáváme energii velmi složitou chemickou cestou: rozkládáním a okysličováním potravy. ‚Raketky‘ se mohou živit bezprostředně světlem a teplem jako krystalické termočlánky a fotočlánky. Tak v sobě mohou nashromáždit obrovskou energii a dosahovat skutečně kosmických rychlostí pohybu…

Hlavní rozdíl není však v rychlostí pohybu, ale v rychlosti vnitřních procesů. V našem těle je každý, i nejjednodušší proces spojen s přemísťováním těžkých iontů a molekul, prostě – s přenášením hmoty. Proto nemůže nic v nás probíhat rychlostí vyšší, než je rychlost šíření zvuku ve vodě. Rychlost elektronických procesů v ‚raketkách‘ je omezena teprve rychlostí světla. I pojem času mají jiný, i představy o světě.

Všechno, čeho člověk dosáhl za dlouhá tisíciletí práce a hledání, vešlo jako samozřejmost do organismu ‚raketek‘. Elektromagnetický pohyb, televize, kosmické rychlosti, radiolokace, představy o relativitě prostoru a času… Lo Wej právě oznámil, že společně s Patrickem zjistili neuvěřitelný fakt: ‚raketky‘ při svém pohybu berou opravy podle teorie relativity. To se dá snadno vysvětlit. Krystalické bytosti se pohybují rychlostí až dvacet kilometrů za vteřinu, drobné časové jednotky jsou u nich rovněž desettisíckrát přesnější než u člověka. Proto ve svém obvyklém pohybu ‚cítí‘ to, co my lidé si sotva dokážeme představit – změnu rytmu času, zakřivení prostoru, narůstání hmoty. Pravděpodobně docela stejně ‚pociťují‘ vlnové vlastnosti částic mikrosvěta. Stejně ‚pociťují‘ mnoho dalších věcí, od nichž nás lidi dělí ještě desítky let vědeckých výzkumů…“

Novák umlkl a sedl si. Okamžitě vyskočil Torrena a rukou si prohrábl vlasy.

„Antoníne, co je to za ‚život‘ bez výměny látek? Můžeme to vůbec považovat za život?“

„Proč by ne,“ pokrčil rameny Novák. „Pohybují se, vyvíjejí, sdělují si informace.“

„Ale jak se vyvíjejí? Jak vznikl krystalický život? Jak se rozmnožují tyhle ‚raketky‘?“

Novák se usmál:

„Ještě se zeptej, znají-li rodinu a lásku! Víme o nich vůbec velmi málo.“

„Krystalické bytosti…,“ opakoval Sandro zadumaně a rozhlédl se po svých přátelích. Oči a tváře mu plály. „Jen si pomyslete, za minutu jsou schopny vymyslet víc než já za měsíc! Celý vodopád myšlenek, a jakých myšlenek… Chtěl bych být ‚raketkou‘ aspoň několik hodin.“

„Počkejte, Antoníne,“ řekl Patrick Lowe. „Jestli je tohle život, a jak vy tvrdíte, rozumný život, pak musí být tvořivý. Kde je něco, co vytvořily? Planeta přece vypadá docela divoce.“

„Taky jsem na to myslel,“ přikývl kapitán. „Vysvětlení je snadné: krystalické bytosti nic takového nepotřebují. Nepotřebují budovy a cesty, stroje ani přístroje, protože jsou samy silnější a rychlejší než nejmohutnější stroje, dokonalejší a citlivější než nejsložitější přístroje. Neprošly stadiem strojové civilizace a nebudou jím procházet. Místo vytváření a zdokonalování strojů a přístrojů vyvíjejí samy sebe… Při minulé expedici jsme neviděli ‚raketky‘, ale ‚letadélka‘ – tak se tyto bytosti změnily za dvacet let.“

„Ale můžeme je považovat za rozumné bytosti, když nejsou žádné stopy jejich kolektivní práce?“ namítl Lowe. „Je to tedy teprve krystalická ‚zvěř‘, co?“

„Jsou!“ Novák udeřil do opěradla. „Jsou stopy! Ovšem pravda je, že stěží se to dá nazvat tvorbou… Mám na mysli zmizení atmosféry na Podivné planetě. Zřejmě jim atmosféra vadila při létání, překážela jim ve zvyšování rychlosti. Tak ji ‚raketky‘ zničily – a bylo to…“

Ale Lowe se nechtěl vzdát:

„Jsou-li to rozumné bytosti, proč s námi nenavážou styk? Proč ‚raketky‘ na kinogram nic neodpověděly?“

„Víte, Patricku,“ Novák se na několik vteřin odmlčel a promýšlel si odpověd. „Obávám se, že pro ně je ještě obtížnější pochopit nás než pro nás je. Rychlost myšlení a pohybu ‚raketek‘ je tak obrovská, že pro ně pozorovat nás by bylo těžší než pro nás spatřit, jak roste strom. Pamatujete si, aby si nás pozorně prohlédly, letěly ‚raketky‘ vždycky střemhlav… Kdo ví, nepovažují-li za živé tvory náš hvězdolet a průzkumnou raketu, a ne nás samotné!“

Maxim Licho se průhlednou částí podlahy díval na povrch Podivné planety. Místo, nad nímž visel hvězdolet, se nořilo do noci. Klikatá, členitým terénem roztříštěná hranice světla a stínu se posunovala stále dál po planetě, která beze zbytku mizela v černi. Ještě nějakou chvíli doutnaly poslední jiskřičky – odlesky vrcholků nejvyšších skal. Osvětlená část, hrající ostrými barevnými kontrasty, uplouvala zpět. Maxim pozvedl hlavu.

„Poslyš, Antoníne. Jestliže jsi tušil, že ‚raketky‘ jsou rozumné bytosti, proč jsi… nevím, jak bych to řekl – zničil… nebo jak, zkrátka sestřelil tu ‚raketku‘? To se nemělo stát.“

Novák nechápavě zvedl obočí.

„Ale… domněnku bylo nutno prověřit. Jinak bychom odletěli a neporozuměli ničemu. A pak – pamatuješ se na první expedici. Taky s námi nejednaly v rukavičkách.“

„Tenkrát to přece byly docela jiné ‚raketky‘ než dnes. Podle tvé hypotézy se lišily od dnešních stejně jako my od pitekantropů. Vyvíjejí se přece neslýchaně rychle! Zabít bytost myslící, možná s vyšším rozumem, než je náš… ne, to se nemělo stát. Co si pomyslí o nás, lidech ze Země?“ Maxim Licho pohodil hlavou a tvrdošíjně opakoval: „To se nemělo stát.“

Ostatní mlčeli. Novák povstal z křesla:

„Samozřejmě, je těžké hned všechno tohle domyslet. Inu co, máme ještě hodně času na přemýšlení… Porada je skončena. Teď,“ jeho hlas nabyl kovového odstínu, „všichni připravit ke startu!“

5

Novák se mýlil, času na přemýšlení bylo velmi málo.

První, kdo zpozoroval loď „raketek“, byl Sandro Reed. „Foton 2“ nabíral rychlost a již desátý den dělal oblouk kolem Nejbližší, aby se dostal na propočítanou inerční dráhu. Členové posádky, přikovaní k sedadlům čtyřnásobným přetížením, těžce snášeli nucenou nečinnost a nehybnost. Sandro si vybral dobré místo – observatoř – a pozoroval hvězdy. A právě on objevil jakési těleso, které částečně zastiňovalo zmenšující se kotouč Nejbližší. „Foton 2“ dosáhl již rychlosti přes čtyřicet tisíc kilometrů za vteřinu, ale těleso nezůstávalo pozadu, naopak přibližovalo se. Oslepivé záblesky antihélia spáleného v tryskách znemožňovaly prohlédnout si formu tělesa jaksepatří.

Sandro zavolal do řídicí kabiny:

„Antoníne! Musíme zastavit motory.“

„Co se děje?“ Na obrazovce bylo vidět, jak se Novák údivem dokonce pokoušel v křesle vstát.

„Letí za námi nějaké těleso…“

Při zastavení motorů začaly automaticky pracovat dva odstředivé setrvačníky – na přídi a na zádi hvězdoletu. Vytvářely protirotaci obrovské hmoty „Fotonu 2“ rychlostí deseti otoček za minutu, což stačilo k tomu, aby se v obytných a pracovních částech hvězdoletu vytvořila normální tíže.

Nebe za zádí vypadalo jako kužel z jemných svítících kružnic, rychle opisovaných hvězdami. Kotouč Nejbližší opisoval jasný ohnivý kruh. V tomto závratně rotujícím vesmíru bylo těžko něco rozeznat. Novák musel setrvačníky přepnout na zpáteční chod, aby zastavil rotaci hvězdoletu. Za půl hodiny nabylo nebe normálního vzhledu.

Inu, „lodí“ se to nazvat nedalo. Spíš to byl hustý roj několika tisíc „raketek“. Představu roje posilovalo i to, že se „raketky“ pohybovaly uvnitř roje, takže byl hned kulovitý, hned se protahoval v elipsoid. Z nitra roje vycházelo jasné proměnlivé záření. Mezi změnami intenzity záření, proměnlivostí forem roje a jeho pohybu byla určitá rytmická souvislost. Vypadalo to, jako by nějaké ústřední jádro impulsními záblesky hnalo roj kupředu a roztahovalo jej do elipsoidu. Potom se „raketky“ znovu stahovaly do koule.

Všichni se shromáždili v observatoři a mlčky sledovali, jak se roj „raketek“ přibližuje. Po každém impulsu jeho rozměry vzrůstaly.

„To je zajímavé, jak se pohybují,“ pronesl Maxim Licho zamyšleně.

„Kapitáne, dohánějí nás!“ Vždycky klidný a zdrženlivý Lo Wej vypadal znepokojeně. „Zbývá nějakých deset nebo dvanáct tisíc kilometrů… Neměli bychom už zapnout motory?“

„Ještě počkáme,“ odpověděl Novák, neodtrhuje oči od okuláru.

Když už mezi rojem a „Fotonem 2“ nezbývalo víc než tisíc kilometrů, záření uvnitř roje najednou přestalo a roj se stal v černé prázdnotě kosmu neviditelný. Sandro zapnul radioteleskop: na obrazovce se objevila koule „raketek“, visící v prostoru.

„Zdá se, že nemají v úmyslu na nás zaútočit,“ oddychl si s úlevou Torrena.

„Pochopitelně! To mohly bez potíží udělat na Podivné planetě… Chtějí asi s námi letět do sluneční soustavy, to snad bude ono!“ Novák se přísně rozhlédl po přítomných. „Co si o tom myslíte vy?“

„Báječné!“ Sandro byl nadšen. „Seznámíme lidi s těmito krystalickými bytostmi… Navzájem se dorozumíme a budeme tvořivě spolupracovat. To budou kolosální skoky v lidském vědomí, a ty změny v historii, co?“

„Mohli bychom ‚raketkám‘ dát k dispozici Merkur,“ dodal Maxim Licho věcně. „Tam jsou podmínky podobné jako na Podivné planetě. Ať tam založí kolonii… Já vím, co tě znepokojuje, Antoníne.“ Maxim se na kapitána upřeně zadíval a pohodil hlavou. „S tím si nedělej starosti. Lidstvo je dost silné, aby se s nimi vypořádalo, kdyby něco. Ale já jsem přesvědčen, že ke konfliktu nedojde. Myslící bytosti vždycky najdou způsob, jak se dorozumět…“

Antonín Novák zaťal zuby, nic mu však neodpověděl a obrátil se na Torrenu:

„A co ty?“

„Musíme pečlivě prostudovat, jak se roj pohybuje.“ V černých Torrenových očích jiskřila zvědavost vědce.

„Není v něm uzavřené konstrukce, podle všeho v něm není ani antihmota, a přitom už dosáhly rychlosti čtyřiceti tisíc kilometrů za vteřinu. Zajímalo by mě, mohou-li dosáhnout rychlosti světla.“

„LoWej?“

Ten neodpověděl hned.

„Nechtěly s námi navázat styk, nepokusily se alespoň nějak nám oznámit, že poletí za námi… To ve mně vzbuzuje podezření. Nevěřím, že by nás neuměly informovat.“

„Co myslíte vy, Patricku?“

„Upřímně řečeno, líbí se mi myšlenka přivést je na Zemi. Víc nic… A jaký je váš názor, kapitáne?“

„Můj názor?“ Novák se rozhlédl po všech a řekl s důrazem na každém slově: „Musíme se od nich jakýmikoli prostředky odpoutat.“

6

Novák a Lo Wej z posledních sil táhli po chodbě k vstupní kabině elektromagnetického katapultu kontejner se stlačeným antihéliem. Obrovská hmota tohoto malého válečku z jaderného materiálu se při každém nárazu vymykala z rukou, při nejistém našlápnutí táhla do strany a snažila se rozmačkat křehké lidské tělo o stěnu. „Foton 2“ letěl rychlostí blízkou rychlosti světla – projevoval se efekt narůstání hmot. Z nadlidské námahy šíleně tlouklo srdce a ruce se třásly.

Za pevně zavřenými dveřmi klubovny se ozývaly rány pěstí a hněvivé výkřiky – byli tam Sandro Reed, Maxim Licho, Torrena a Lowe. Otvor do vstupní kabiny byl již blízko, když Novák pustil kontejner na podlahu, protože pocítil, že jinak by se mu prsty rozevřely samy. Vzpřímil se a zhluboka nadechl. V té chvíli křik a rámus v klubovně ustal.

„Mají něco za lubem,“ zpozorněl Lo Wej. „Radí se.

Antonín se sehnul a popadl okraj chladného válce:

„Nesem!“

A znovu kymácivě táhli kontejner dál.

Názor, který tehdy Novák vyslovil, vyvolal prudké námitky. Podporoval ho jenom Lo Wej:

„Ano, taky se domnívám, že přivádíme na Zem neznámé nebezpečí! „ A snažil se vyložit to, co spatřil na obrazovkách. Avšak (zřejmě ani sám Lo Wej nebyl o svém dojmu pevně přesvědčen) jeho vyprávění bylo zmatené a nikoho nepřesvědčilo. Nezbývalo však času. Bylo rozhodnuto, že v diskusi budou pokračovat z kabin. Všichni se rozešli na svá místa. Novák se vrátil na řídicí stanoviště a zapnul motory; tehdy ještě doufal, že roj „raketek“ nevydrží závod v rychlosti…

Probíhal čtyřicátý den rozběhu. Rychlost „Fotonu 2“ se blížila poloviční rychlosti světla, ale roj pozadu nezůstával. Obrovskými výbušnými skoky dostihoval hvězdolet, kdykoli se mu vzdálil na několik tisíc kilometrů. Julius Torrena pozorně studoval spektra záblesků, ale mohl prohlásit jen jediné – že nejde o antihmotu. „Raketky“ znaly nějaký jiný princip pohybu, neméně účinný.

Diskuse o tom, co s „raketkami“, neutichla, ale rozrůstala se stále víc. Astronauti spolu rozmlouvali pomocí videofonů ze svých kabin; a když kapitán na několik hodin vypnul motory, aby si lidé mohli odpočinout od tísnivé tíže setrvačnosti, shromáždili se všichni v klubovně a spory pokračovaly.

„Nejen vést je za sebou, ale dokonce i jen ukázat směr k sluneční soustavě znamená vystavit lidstvo úderu,“ dokazoval Novák. „Je směšné myslet si, že by se spokojily s Merkurem. Zmocní se celé soustavy…“

„Proč je pokládáš za dobyvatele, Antoníne?“ vykřikoval Sandro. „Cožpak nás lidi táhne do jiných světů snaha někoho si podrobit? A je táhne za námi touha po vědění.

„Vědění je nutné nikoli jen tak, ale pro další rozvíjení života, Mládě. A ‚raketky‘ k tomu potřebují také ještě jiné země. Kolem Nejbližší obíhá jenom jedna planeta. Na ní je jim už těsno. Když bylo před dvěma sty lety lidem těsno na Zemi, začali osídlovat Mars a Venuši, vytvořili atmosféru na Měsíci. Ale ‚raketky‘ nemají kam jít.“

„V sluneční soustavě je dost místa pro nás i pro ně. Proč je podezřívat, že budou chtít lidi zničit?“ vmísil se Patrick Lowe.

„Proto, že mezi lidmi a těmihle krystalickými živočichy nemůže být nic společného,“ zasáhl do sporu Lo Wej. „Blábolení pokaženého elektronkového stroje má s naším myšlením víc společného, protože našim strojům dáváme program my. Ovšem ‚raketky‘ – ty neznají naše city, naše chápání a nepochopí naše myšlenky. My se od nich zásadně lišíme. My potřebujeme vzduch – ‚raketkám‘ zase vadí v lítání. My potřebujeme vodu – pro ně je málo podstatná. My potřebujeme organickou stravu – ony konzumují zářivou energii.“

„Nesmysl!“ ozval se pevný hlas Maxima Licha. „Mezi myslícími bytostmi nemůže existovat propast. Pochopí nás.“

„To nám moc nepomůže!“ Po Maximově basu zněl slabý hlas Lo Weje dost nepřesvědčivě. „Pochopí, že my jsme chomáčky rosolovité hmoty s nicotně malou zásobou vnitřní energie, s želvím tempem myšlení a pohybů. Pochopí, že my lidé jsme velmi nedokonalý, naprosto nepovedený výtvor přírody, a nepocítí k nám ani sympatie, ani lítost, ani soucit…“

Když se po odpočinku rozcházeli do svých kabin, pochopil Novák se zoufalstvím v srdci, že k jednotnému názoru zřejmě nedojdou.

Prožili okamžik, který rozhodl o všem, co pak následovalo. A právě na tento okamžik vzpomínal Novák, když visel v prázdném jícnu elektromagnetického katapultu a připevňoval kontejner na příď průzkumné rakety.

Stalo se to osmašedesátého dne rozběhu. „Foton 2“ měl právě vykonat poslední obrat, aby se dostal na inerční dráhu. Novák strnule seděl před přístroji ve své řídicí kabině: všechen boj, který ve hvězdoletu propukl, soustředil se nyní v něm, v jediném lehkém pohybu prstů pravé ruky. Malé pootočení regulátoru, nepatrná námaha palce, ukazováku a prostředníku – a do pravých trysek na zádi začne proudit trochu víc nukleárního paliva; právě o tolik víc, aby mohla loď se zrychlením neškodným pro její posádku zahýbat stále víc a víc doleva, směrem ke sluneční soustavě.

Pouhý pohyb rukojeti… A ukáže „raketkám“ směr k Slunci. Pak už zřejmě nepoletí za „Fotonem 2“, ale předhoní jej. „Nebudeme moci Zemi ani předem upozornit. A až se objeví ve sluneční soustavě, budou se události vyvíjet velmi rychle. Čas, který budou lidé potřebovat k tomu, aby si jich vůbec všimli, bude ‚raketkám‘ stačit, aby pojaly rozhodnutí a začaly jednat. Jejich ‚dny‘ jsou soustředěny ve vteřinách… Jaké rozhodnutí pojmou? A jaké jednání po něm bude následovat…?“

Na pohyblivém pásu hvězdné mapy, na němž samočinný zapisovač zaznamenával směr hvězdoletu, se červená čára začala odchylovat doprava od vypočítané modré. Novák jako zhypnotizovaný hleděl na hrot zapisovače – táhl se rychlostí prostému oku viditelnou po mřížkách měřítka a odpočítával milióny kilometrů… „Tak co, jsi v právu, nebo nejsi, Antoníne Nováku? Dokážeš na sebe vzít onu obrovskou odpovědnost, nebo dopustíš, aby se události vyvíjely, jak se jim zlíbí?“ V duchu ještě jednou prošel celou cestu pozorování a domněnek, prožil znovu chvíle, kdy mikroskopem a elektrickou sondou zkoumal střepiny z těla „raketky“, znovu zvážil všechny důvody a námitky Maxima, Sandra, Patricka Lowa a Torreny…

Páčka regulátoru zůstala v původním postavení. Nyní se hvězdolet každou vteřinou vzdaloval o statisíce kilometrů od inerční křivky. Antonín Novák pocítil v duši klid a chlad. Teď se problém, co s rojem krystalických bytostí, stal čistě fyzikálním úkolem. Bylo třeba jej co nejdříve rozřešit.

„Tak co je známo? Dvě tělesa, vzdálená od sebe asi tisíc kilometrů, letí prostorem rychlostí blízkou rychlosti světla… Od tělesa letícího vpředu odděluje se jakýsi předmět a najednou se proti druhému tělesu řítí se stále vzrůstající rychlostí plynový oblak a zahaluje je. V kterém okamžiku? A kolik plynu je třeba? A podaří se to vůbec při rychlosti, kterou nyní letí hvězdolet i roj?“

Novák se váhavě zahleděl na krychli z umělé hmoty vedle sebe, v níž byl robot-operátor, ale zavrtěl hlavou: s takovým úkolem se při stanovení programu robota nepočítalo. A vkládat mu nový program? Tu bude jednodušší, vypočítá-li to sám. Přitáhl si list papíru a pohroužil se do výpočtů. Za několik hodin věděl: spolehlivě splnit tento úkol je možno jedině při rychlosti 0,9 rychlosti světla… Ještě asi čtyři dny (podle jejich způsobu počítání času) musí motory pracovat.

První zpozoroval úchylku zase Sandro. Z observatoře doneslo linkové vedení do řídicí kabiny jeho poplašený hlas:

„Antoníne! Co se stalo? Ztratili jsme směr!“

Novák pohlédl na ukazatel rychlosti: 0,86 rychlosti světla. „Zpozoroval to příliš brzy,“ pomyslel si rozmrzele. Potřebujeme ještě asi třicet hodin zrychlování. Inu, začíná to…“

„Hned to vysvětlím, Sandri,“ a zapojil všechny kabiny. „Pozor všichni! Pozor všichni! Hvězdolet letí pod úhlem dvaačtyřicet stupňů k vypočítanému směru a míří k Betě Velkého vozu. Vnější rychlost 260 000 kilometrů za vteřinu… Naše vlastní 585 000 kilometrů…“

„To je zákeřné!“ ozval se zuřivý výkřik Patricka Lowa. „Ty chceš, abychom se nevrátili na Zem?“

„Nepodařilo se nám odpoutat se od roje ‚raketek‘,“ pokračoval Novák. „Za třicet hodin bude podniknut pokus zničit roj…“

„To neuděláš!“ zahřměl Maximův hlas. „Zbláznil ses!“ Na obrazovce bylo vidět, jak se Maxim pokusil vstát, ale zlomen přetížením zřítil se zpátky do křesla.

„Tak už jsou dva… Dokud pracují motory, nemůže žádný nic udělat.“

„To je hanba! Neslýchaná zrada!“

„Tři… Torrena je s nimi taky. Škoda, jeho pozorování pohybu roje jsou teď velmi nutná.“

„To je msta!“ Sandrův hlas se třásl rozčilením. „Já vím, že se ‚raketkám‘ mstí za to, že při první expedici zahynula na Podivné planetě Anna Nováková.“

„Čtyři… Mládě je s nimi taky. Chyba…“ Nováka se na okamžik zmocnil strach. „Cožpak zůstanu sám? Nedokážu nic udělat… Pak by zbývalo jen jedno – hvězdolet neopustí tento směr. Nevrátíme se na Zem…“

Hovořil dál:

„Zbývá nám asi padesát hodin podle našeho času. Zničíme-li za tuto dobu roj, vystačí nám zásoba antihélia k návratu na inerční dráhu. V opačném případě nedokáže ‚Foton 2’ dosáhnout sluneční soustavy.“

„To není pravda, Nováku!“ vykřikl Torrena. „Máme mnohem větší zásoby antihélia. Vystačí, i kdybychom po odchylce letěli celý měsíc.“

„Nesmíme zapomínat,“ namítl Novák, „že část antihélia spotřebujeme na zničení ‚raketek‘…“ Na chvíli se odmlčel. „Navrhuji členům posádky, aby zanechali neplodné diskuse… Po zastavení motorů se všichni shromáždí v klubovně. Vypracujeme plán činnosti.“

„Jsem s vámi, Nováku! Slyšíte?“ To řekl Lo Wej. V jeho slabém hlase zazněla pevná rozhodnost. „Máte pravdu – a já jsem s vámi.“

A hned nato z druhého reproduktoru vykřikl Maxim Licho:

„Jste dva a my čtyři. Nedopustíme, abyste spáchali zločin! Slyšíte, nedopustíme!“

Shromažďovat se v klubovně nemělo pochopitelně žádný smysl. A Novák spáchal ještě jeden zločin, jehož odpornou promyšlenost nezapomene do konce života. Upozornil linkovým vedením Lo Weje, aby na shromáždění přišel o něco později. Setkali se u jeho dveří. Lo byl bledý, ale odhodlaný.

„Co chcete udělat?“

„Především je tady zavřít.“ Antonín pohodil hlavou směrem ke klubovně. „Jinak budou překážet…“

„Cože, Nováku…“ Lo Wej se zamračil a svěsil hlavu. „To je přece…“ jen stěží našel téměř zapomenuté slovo, „… podvod. Poletíme spolu ještě čtyři roky. Jak se jim budeme moci podívat do očí?“

„Jinak to nejde. Nedokázali bychom nic udělat,“ odpověděl kapitán dutě. „Pak možná pochopí, že jsme to udělali v zájmu lidstva… Tak, do díla!“

Nahoře ve zdi byly ukryty hermetické „bezpečnostní dveře“, kterých se ještě ani jednou nepoužilo. Byly zřízeny u všech kabin hvězdoletu pro případ, že by meteor prorazil obal lodi a z chodby by unikal vzduch do prostoru. Novák promáčkl sklo automatu, jímž se dveře uváděly v činnost, přitáhl příslušné páčky a souvislý plát blyštivého pancíře se ve svých drážkách spustil k podlaze. Lo Wej pevně přišrouboval dva uzávěry – jeden nahoře a druhý dole…

To vše bylo provedeno rychleji, než si lidé v sále něco uvědomili. Ale jakmile Novák odtáhl ruku od automatu, přepadl ho dosud nikdy nepoznaný pocit spáchané hanebnosti. Cosi nevýslovně špinavého proniklo do jasného světa jeho myšlenek a činů. Tam za dveřmi byli soudruzi, s nimiž žil, pracoval, sdílel myšlenky, nebezpečí i radost z úspěchů. Vznětlivý, novými idejemi věčně nadšený Torrena; chladnokrevný a dovedný experimentátor Patrick Lowe, Maxim, s nímž prožil neúspěch a neštěstí první expedice na Podivnou planetu; Sandro Mládě… Antonín pohlédl na Lo Weje a spatřil v jeho očích totéž: rozmrzelost, odpor k němu i k sobě samému.

Reakce byla tak silná, že nechybělo mnoho a byli by se spolu vrhli odšroubovávat uzávěry. Ale pak se ovládli.

7

„Antoníne, proč jste dal hvězdoletu takovou rychlost? Pak bude těžké vracet se na vypočítanou dráhu.“

„Abych zničil roj s jistotou… Tak to vyšlo ve výpočtech…“ Kapitánův hlas zněl trhaně. Právě dokončil instalaci kontejneru s antihéliem na přídi rakety a nyní, opřen o stěnu kabiny, si rozepínal skafandr. „Vidíte, naše průzkumná raketa nemůže během jedné vteřiny vyvinout větší zrychlení než jeden kilometr za vteřinu… Kdyby ‚Foton 2’ a roj letěly pomalu, urazila by vzdálenost mezi nimi za 45 – 50 vteřin. To je pro ‚raketky‘ obrovská doba – zpozorují ji a vyhnou se. Nebo se prostě rozletí do všech stran, kdo ví? Bylo by nutno vypustit obrovskou dávku antihélia – téměř polovinu našich zásob. A to by pro hvězdolet bylo nebezpečné, výbuch by ho mohl poškodit, rozumíte?“

„A vy jste se rozhodl využít relativistických efektů?“ přikývl Lo Wej, neodtrhuje pohled od řídicího pultu rakety; nařizoval její přístroje na automatickou činnost. „Zpomalení tempa času, zvětšení setrvačné hmoty ‚raketek‘?“

„Ano. A narůstání vstřícné rychlosti… Po stránce času budeme mít šestinásobnou výhodu. I když teď ‚raketky‘ zpozorují těleso, které letí proti nim, nedokážou se vyhnout… Všechno připraveno?“

„Připraveno.“ Lo Wej vstal, naposledy přejel pohledem přístroje a v zamyšlení opakoval: „Všechno připraveno.“

Spojovací kabinou prošli z rakety do chodby hvězdoletu. Novák vypnul proud elektromagnetických držáků. Nyní visela průzkumná raketa v jícnu elektromagnetického katapultu, spojená s „Fotonem 2“ jen silou přitažlivosti.

Antonín a Lo zamířili na příď hvězdoletu k přístrojům, jimiž se ovládal katapult. Dunivé ticho chodby napjatě naslouchalo ťukavým zvukům kroků. Lo Wej se zastavil dveří klubovny: „Podívejte se, Antoníne!“

V pancéřovém štítu zel oválný otvor s nerovnými roztavenými okraji. Lo Wej jím prostrčil hlavu a podíval se do sálu – byl prázdný.

„Vyřízli to elektricky…“ Novák ohmatal okraje otvoru prsty. „Teď nás hledají. Pojďte honem!“

Nebe za hvězdoletem se skládalo ze soustředných svítících kružnic opisovaných hvězdami. Nejbližší se již ztratila v otáčejícím se prostoru. V místě, kde se hvězdné kruhy sbíhaly, letěl v temnu roj „raketek“. Lo Wej na něj zamířil parabolické antény radioteleskopů. Na obrazovce se objevila koule složená z množství bodů. Bylo vidět, jak se „raketky“ v roji pomalu proplétají.

Uplynulo něco přes čtyři hodiny od chvíle, kdy se motory zastavily, ale Nováka neopouštělo netrpělivé přání co nejrychleji s tím skoncovat! Nervové napětí ho již unavilo… Lo soustředěně proměřoval přesnou vzdálenost mezi hvězdoletem a rojem, aby do automatů rakety zanesl poslední opravy.

„Nu?“ zeptal se Novák.

„Hned.“ Lo Wej pootočil několik páček na pultě, pak si na něco vzpomněl a zvedl hlavu: „Antoníne, měli bychom je upozornit, že dojde k nárazu.“

„Správně! Ještě by se potloukli,“ přikývl kapitán a zapnul mikrofon: „Pozor! Maxim, Sandro, Lowe a Torrena, poslouchejte! Za několik vteřin dojde k nárazu v síle asi tří zrychlení zemské tíže… Pozor! Ať jste kdekoli, upevněte se v křeslech nebo se držte zábradlí…“

V té chvíli zaduněly dveře do řídicí kabiny pod silnými údery. Novák se rozpačitě zadíval na Lo Weje.

„Neslyšeli. V téhle části chodby nejsou reproduktory… Co teď?“ Okamžik zaváhal, pak přistoupil ke dveřím, prudkým trhnutím je otevřel, a než se kdokoli vzpamatoval, ze všech sil zařval:

„Odstupte od dveří! Držte se zábradlí! Přijde silný náraz!!“

Byli tu všichni čtyři: Maxim, Patrick, Sandro i Torrena – těžce oddychovali, obličeje měli rozzuřené. Na okamžik se zarazili, ale hned zas se všichni najednou mlčky vrhli do kabiny.

„Lo, zapni!“ vykřikl kapitán, zadržuje posledními silami jejich nápor.

Podlaha chodby, na níž stáli, se najednou změnila v kolmou stěnu a všech pět se po hlavě zřítilo „dolů“. Novák se v letu snažil chytit zábradlí ve stěně, ale špatně si to vypočítal, udeřil se o ně loktem a prudkou bolestí div neztratil vědomí… Za okamžik elektromagnetický katapult vymrštil průzkumnou raktetu do prostoru, zrychlení ustalo a podlaha se znovu stala podlahou. Antonín udělal několik kotrmelců a roztáhl se na ní. Vedle něho těžce žuchlo tělo Maximovo.

Okamžitě však zapomněli na bolest, vyskočili, vběhli do řídicí kabiny a mlčky se přitiskli k tabuli iluminátoru… Mezi hvězdnými kruhy bylo vidět průzkumnou raketu podle plamene z jejích trysek jako jasnou vzdalující se hvězdičku. Na obrazovce radiolokátoru se dalo pozorovat, že v roji začal nějaký pohyb. Tečky „raketek“ se spirálovitě rozběhly, uprostřed roje vznikl otvor. Krystalické bytosti zřejmě zpozorovaly těleso řítící se proti nim a rozhodly se je propustit. Ale časový automat na kontejneru zahájil činnost – na tisíc atmosfér stlačené antihélium vytrysklo z válce. Nyní se proti „raketkám“ snesl ničivý oblak antihmoty.

Všichni na okamžik strnuli, čekali zpětný náraz, který měl oznámit, že katapult vymrštil antihéliem nabitý iontolet do prostoru. Najednou se ozval rozpačitý a radostný výkřik Lo Weje:

„Jé! Podívejte se! Podívejte, co dělají!“

Teď už to bylo možno vidět nejen na obrazovce radiolokátoru, ale i v iluminátorech: roj „raketek“ ožil a zářil! Jako by se začal obracet naruby – „raketky“ se rozbíhaly od středu do všech stran. Roj se rozvinul jako svátečně jiskřící poupě, které se okamžitě změnilo v obrovský prstenec…

„Poznaly nebezpečí! Připravují se…“

Ale tu se „raketky“ znovu spojily v hustou kouli; uvnitř se zamíhaly záblesky. V první chvíli astronauti nepochopili, proč je každý další záblesk matnější než předešlý.

„Odlétají!“ hlučně vydechl Maxim.

Brzy byl rytmicky pobleskující bod stěží rozeznatelný mezi rychle se otáčejícími hvězdami. A tu i na obrazovce radiolokátoru obraz roje pobledl a zmizel docela. Astronauti se mlčky po sobě dívali; událost je přiměla zapomenout na nedávnou rozepři.

„Polekaly se, nebo co?“ pokrčil nechápavě rameny Lowe.

„Ba ne. Pochopily…“ pronesl zamyšleně Maxim Licho. „Bodejť polekaly! Několik „raketek“ z toho roje mohlo rozbít náš hvězdolet jako nic. Pochopily nás, to je to. Ačkoli ani slovo ‚pochopily‘ není to pravé… ‚Raketky‘ už zřejmě dávno zjistily, co jsme. Možná již na Podivné planetě. Podle toho, že se na vzdálenost tisíc kilometrů vyznaly v tom, co se děje ve hvězdoletu, nebylo to pro ně žádným problémem… Ale teď poprvé nás braly vážně. Ano, ano,“ umíněně potřásl hlavou. „Pochopily, že nejsme jen tak ‚něco‘ – nějaká jakžtakž živá bílkovina, ale že jsme ‚někdo‘, Antonín měl pravdu. Pro ‚raketky‘ to byl mnohem obtížnější úkol než pro nás… Zkrátka pochopily, že se setkaly s jiným vysoce organizovaným a myslícím životem, který se vyvíjí podle vlastních zákonů a směřuje k vlastním cílům. Pochopily, že není možné tímto životem opovrhovat ani se do něho bez ceremonií vměšovat. Těžko říci, co v nich vzbudilo takovou úctu – zdali iontolet s antihéliem, namířený proti roji, nebo naše šarvátky? Co myslíš ty, Antoníne?“

Novák pozvedl k soudruhům oči:

„Já myslím… Nemohu být vaším kapitánem, zvolte si jiného.“

„Proč tohle, Antoníne?“ Patrick Lowe se mrzutě zamračil. „Konec konců každý z nás hájil své stanovisko tak, jak mohl.“

„A pravdu zatím nemá nikdo,“ dodal Torrena.

„Antiho mrzí jedna věc, na kterou jsme už všichni zapomněli…“ Sandrovy podrápané tváře se roztáhly v lišáckém úsměvu. „Přece už se nikdo nepamatuje, jak jsme… jak nás… je! – nu zkrátka…“ Všeobecný smích ho zmátl ještě víc. „Nemysli na to, Antoníne, a máš to.“

„Samozřejmě!“ Maxim měkce položil Novákovi ruku na rameno. „Vždyť to všechno dopadlo jinak, ani po tvém, ani po našem… Tyhle ‚raketky‘ jsou pěkně chytré, to se musí nechat! Však my ještě na Podivnou poletíme a domluvíme se s nimi, uvidíš, že ano.“

I kdyby se Novákovi hrdlo najednou nesevřelo, stejně by byl nedokázal říci svým přátelům to, co chtěl. Protože to nebyly myšlenky, ale city – a vyjadřovat city neuměl, styděl se. Jednoduše otočil hlavu ke stěně, na níž visela hvězdná mapa, a studoval ji trochu déle, než bylo třeba. Pak se obrátil ke své posádce:

„Budeme zatáčet na inerční dráhu. Všichni – na svá místa!“

A. Dněprov

Samuela

Pozdě v noci někdo hlučně zaklepal na dveře mého kupé. Vyskočil jsem rozespalý z lůžka, nechápaje, co se děje. Na stolku v prázdné sklenici od čaje zvonila lžička. Rozsvítil jsem a začal si natahovat boty. Klepání se opakovalo, tentokrát hlasitěji a naléhavěji. Otevřel jsem.

Ve dveřích jsem spatřil průvodčího a za ním stál vysoký muž v pomuchlaném pruhovaném pyžamu.

„Promiňte, soudruhu,“ zašeptal průvodčí tlumeně, „ruším právě vás, protože jste v kupé sám.“

„Prosím, prosím. Oč jde?“

„Jde k vám nový cestující. Tadyhle…“ a průvodčí ustoupil stranou, aby ke mně vpustil muže v pyžamu.

S údivem jsem se na něho zadíval.

„Máte asi v kupé malé děti a nemůžete spát, že?“ ptám se. Cestující se usmál a záporně zavrtěl hlavou.

„Pojďte dál,“ vyzval jsem ho vlídně.

Vstoupil, rozhlédl se a usedl na lůžko až do kouta k oknu. Beze slova se lokty opřelo stolek, podepřel si hlavu oběma rukama a zavřel oči.

„Tak, už je to v pořádku,“ řekl průvodčí s úsměvem. „Můžete si zavřít a odpočívat.“

Zatáhl jsem dveře, zapálil cigaretu a úkradkem jsem si začal prohlížet nočního hosta. Byl to asi čtyřicetiletý muž s obrovskou hřívou lesklých černých vlasů. Seděl nehnutě jako socha, nebylo dokonce ani znát, zdali dýchá.

Proč si nekoupí lůžko? pomyslel jsem si. Musím ho vybídnout…

Obrátil jsem se ke svému společníku a chtěl jsem mu to říci. Ale on, jako by moji myšlenku uhodl, pronesl:

„To nestojí za to. Chci říci, že nestojí za to objednávat si lůžko. Spát nechci a nejedu ani daleko.“

Ohromen jeho důvtipnosti zahrabal jsem se rychle pod přikrývku.

To jsou věci! Nějaký nový Wolf Messing – čte myšlenky! pomyslel jsem si, zamumlal jsem cosi nesrozumitelného, převrátil se na druhý bok a široce otevřenýma očima jsem začal zírat do hlazené přepážky. Rozhostilo se napjaté mlčení.

Zvědavost mě však přemohla a já na neznámého znovu pohlédl. Seděl ve stejné poloze jako předtím.

„Nevadí vám světlo?“ zeptal jsem se.

„Cože? Ach tak, světlo! Spíš asi vadí vám. Chcete, já zhasnu?“

„Prosím, můžete…“

Vstal, přistoupil ke dveřím a cvakl vypínačem. Pak se opět vrátil na své sedadlo. Když jsem se ve tmě rozkoukal, spatřil jsem, že se můj soused opřel zády a složil si ruce za hlavou. Jeho natažené nohy se téměř dotýkaly mého lůžka.

„Jak to přišlo, že jste zmeškal vlak?“ začal jsem znovu.

„Strašně hloupě. Zašel jsem na nádraží, sedl si na lavičku a zamyslel se nad jedním nápadem, abych sám sobě dokázal, že nemohla mít pravdu,“ odpověděl rychle.

„A vlak mi zatím ujel.“

„Pohádal jste se s nějakou… dámou, ne?“ vyptávám se.

„Jak jste přišel na dámu?“ zeptal se podrážděně.

„Sám jste přece řekl – abych sám sobě dokázal, že nemohla mít pravdu!“

„Podle vás vždycky, když se řekne – ona, myslí se nějaká dáma? Vlastně tahle hloupá myšlenka napadla jednou i ji. Taky se domnívala, že je dáma!“

Všechny tyhle zmatené věci pronesl roztrpčeně, dokonce zlostně, a poslední slova se škodolibým pochichtáváním. Usoudil jsem, že mám vedle sebe ne zcela normálního člověka, před nímž by bylo dobře se chránit. Ale měl jsem chuť pokračovat v rozhovoru. Zapálil jsem si, hlavně proto, abych si ve světle zápalky trochu lépe prohlédl spolucestujícího. Seděl na kraji lůžka a díval se mi do tváře černýma, jiskřivýma očima.

„Abyste tomu rozuměl,“ začal jsem co možná nejvlídněji a nejsmířlivěji, „já jsem literát a připadá mi zvláštní, říká-li někdo – neměla pravdu – nebo – ona se domnívala – a nemá přitom na mysli osobu ženského pohlaví.“

Podivný cestující odpověděl až za chvíli:

„Před deseti lety to bylo naprosto správné. V dnešní době už tomu tak není. ‚Ona‘ – to nemusí být žena, ale jednoduše substantivum ženského rodu. Dejte mi cigaretu,“ dodal. „Myslel jsem, že nechám kouření, ale nebude z toho nic.“

Mlčky jsem mu podal cigaretu a škrtl zápalkou. Několikrát zhluboka zatáhl a za chvíli začalo jedno z nejpodivnějších vyprávění, které jsem ve svém životě vyslechl.

„Vy jste již pochopitelně četl o elektronických počítacích strojích. Je to pozoruhodný úspěch soudobé vědy a techniky. Stroje provádějí velmi složité matematické výpočty, které jsou mnohdy nad síly člověka. Mohou provádět takové úkony, nad nimiž zůstává rozum stát. A splní je za nějaký zlomek vteřiny, zatímco člověk na to potřeboval měsíce, ne-li roky. Nebudu vám vykládat, jak jsou tyhle stroje sestaveny. Vy jako literát byste tomu stejně ani za mák nerozuměl. Jen bych chtěl zaměřit vaši pozornost na jednu zásadu – při počítání nepracuje tento stroj s čísly, ale s jejich kódy. Než se takovému stroji dá úkol, je třeba všechna čísla zakódovat pomocí nul a jedniček. Elektronický stroj sčítá, odčítá, násobí a dělí čísla vyskytující se ve formě elektrických impulsů. Jednička znamená – impuls je, nula – impuls není.

Je známo, – že při řešení i obyčejného aritmetického úkolu je často nutno provádět několik úkonů. Jak tedy může stroj řešit úkoly o mnoha operacích? A právě tady začíná to nejzajímavější. Aby stroj mohl řešit složitý úkol, dostává ve formě zvláštního impulsního kódu nejen podmínky úkolu, ale v zakódované formě se pro něj sestaví i program činnosti. Stroji se to řekne přibližně takto: ‚Až sečteš daná dvě čísla, zapamatuj si výsledek. Pak znásobíš další dvě čísla a také si zapamatuješ výsledek. Potom první výsledek budeš dělit druhým a řekneš odpověď.‘ Chápu, že vám není jasné, jak se může stroji říci, co má dělat. Divíte se, že se stroji nařizuje pamatovat si výsledek. To není fantazie. Stroj velmi dobře chápe stanovený program činnosti a správně si pamatuje a zaznamenává dílčí výsledky.

Program práce se pro stroj sestavuje rovněž ve formě impulsního kódu. Každá skupina číslic, která se do stroje vkládá, je provázena dodatečným kódem, v němž se říká, co se má s těmi číslicemi dělat. Až do nedávných dnů sestavoval program práce stroje člověk.“

„Jak taky jinak?“ zeptal jsem se. „Je nepředstavitelné, že by stroj sám věděl, jak úkol řešit.“

„A to právě není pravda! Zjišťuje se, že je možno sestrojit – i takový stroj, který by si sám sestavoval program činnosti pro řešení úkolu.

Vy samozřejmě víte, že se děti ve škole učí řešit takzvané typové úkoly, které – se vypočítávají podle stejného návodu, v našem jazyce bychom řekli – podle stejného programu. Proč by se tomu nemohl naučit stroj? Je jen třeba vtisknout mu do paměti ve formě kódů programy nejtypičtějších úkolů a on je bude úspěšně řešit bez pomoci člověka.“

„Ne, to nedokáže!“ vykřikl jsem. „I když si zapamatuje program řešení všech typických úkolů, nedokáže si sám vybrat ten nejvhodnější.“

„Správně! I tak tomu bylo. Stroji se dávaly podmínky úkolu, provázené krátkým kódem, v němž se například říkalo: Řešit podle programu číslo dvacet. – A stroj řešil.“

„Nu a tady končí všechny zázračné myslitelské schopnosti vašeho stroje!“ pronesl jsem.

„Naopak, právě tady začíná nejzajímavější práce se zdokonalováním takových strojů. Víte, proč stroj, který dostal základní údaje úkolu, nemůže si sám vybrat program práce?“

„Samozřejmě vím,“ řekl jsem. „Protože číslice samy, které jste mu předali ve formě – posloupnosti impulsů, neříkají nic. Váš stroj neví, co s nimi má dělat. Nezná podmínky úkolu ani to, co se od něho žádá. Je mrtvý. Není schopen rozebrat úkol. To může udělat jenom člověk.“

Cestující v pruhovaném pyžamu se usmál a prošel se po kupé. Pak se vrátil na své místo a zapálil si. Po chvilkovém mlčení pokračoval ve svém vyprávění.

„Byla doba, kdy jsem uvažoval stejně jako vy. Může snad stroj nahradit lidský mozek? Může vůbec provádět složitou analytickou práci? A konečně – může myslet? Pochopitelně – ne, ne a ne. Tak se mi zdálo. To bylo v době, kdy jsem teprve začal pracovat na konstrukcích počítacích strojů. Ale kolik se od té doby změnilo! Jak málo se dnešní počítací stroj podobá tomu dřívějšímu! Dřív byl takový stroj kolosem zabírajícím celou budovu. Jeho váha dosahovala stovek tun. K jeho práci bylo třeba tisíců kilowattů energie. A to množství rádiových součástek a lamp! Jak se stroje zdokonalovaly, nezadržitelně vzrůstal jejich rozměr. Stávaly se elektronickými giganty, které sice řešily velmi složité matematické úkoly, ale, ouvej, potřebovaly neustálou péči člověka. Přes všechno zdokonalování to byly tupé, nemyslící obludy. Někdy se mi zdálo, že takové zůstanou navždy… Pamatujete se jistě na první zprávy o elektronických strojích, které překládaly z jednoho jazyka do druhého. V roce tisíc devět set padesát pět byly současně u nás a v Americe sestrojeny stroje, které překládaly časopisecké články z oboru matematiky z angličtiny do ruštiny a naopak. Četl jsem několik takových překladů a zjistil jsem, že nejsou zrovna špatné. V té době jsem se zcela věnoval strojům, které provádějí matematické operace. Totiž více než rok jsem se zabýval studiem a konstrukcí překladatelských strojů.

Musím přiznat, že pouze matematikové a konstruktéři by vlastními silami nikdy nemohli takové stroje vyrobit. Velikou pomoc nám prokázali lingvisté, kteří pomohli sestavit taková pravopisná a syntaktická pravidla, že bylo možno je zakódovat a umístit v dlouhodobé paměti stroje jakožto program činnosti. Nebudu mluvit o těžkostech, které jsme museli překonat. Povím jen tolik, že se nakonec podařilo vytvořit elektronický stroj, který překládal ruské články a knihy jakéhokoli obsahu do angličtiny, francouzštiny, němčiny a čínštiny. Překlad vznikal stejně rychle, jak rychle se ruský text psal na zvláštním psacím stroji. Tento stroj vypracovával i kód nutný k překladu.

Během práce na zdokonalování jednoho překladatelského stroje jsem onemocněl a povaloval se asi tři měsíce v nemocnici. Za války jsem totiž velel radiolokační stanici a při náletu německého letectva jsem utrpěl těžký otřes mozku. A to se projevovalo a projevuje dodnes. Právě, tehdy, kdy jsem pracoval na novém typu elektrostatické paměti pro elektronický stroj, začalo se s mou vlastní pamětí dít něco prazvláštního.

Znáte to přece: člověk potká dobrého známého a nemůže si vzpomenout, jak se jmenuje. Leží před tebou nějaký předmět a ty jsi zapomněl, jak se mu říká. Nebo přečteš slovo a nechápeš, co znamená, ačkoli je dobře znáš. Teď se mi to taky stává, ale už ne tak často… Ale tenkrát to bylo zrovna katastrofální. Jednou jsem potřeboval tužku. Zavolám asistentku a říkám jí: „Přineste mi, prosím vás, to... no, jak se tomu… no, jak se s tím píše.“ Usmála se a přinesla mi pero. „Ne,“ poyídám, „já potřebuji jiné.“ – „Jiné pero?“ – „Ne, něco jiného, jak se s tím píše.“ Sám jsem se zděsil, jaké nesmysly to povídám, a zřejmě se zděsila i ona! Vyšla do chodby a nahlas povídá jednomu inženýrovi: „Honem jděte dovnitř a podívejte se na Jevgenije Sidoroviče. Mate se mu jazyk.‘“ Vstoupil inženýr. A já před ním stojím, nevím, kdo to je, třebaže už tři roky společně pracujeme. „Ech kamaráde, asi ses přepracoval,“ povídá mi. „Klidně si na chvilku sedni, já se hned vrátím.“ Vrátil se s lékařem a s dvěma mladými pracovníky institutu, vyvedli mě z místnosti, posadili do auta a zavezli na kliniku.

Na klinice jsem se seznámil s jedním z našich nejvýznamnějších neuropatologů, Viktorem Vasiljevičem Zalesským.Uvádím jeho jméno proto, že seznámení s ním do značné míry ovlivnilo můj další osud.

V nemocnici mě Viktor Vasiljevič dlouho prohlížel, poslouchal, proklepával, tloukl kladívkem do kolena, jezdil tužtičkou po zádech, pak mě poplácal po rameni a řekl: „To nic, to přejde. Máte –“ a řekl nějaké latinské slovo.

Léčba spočívala: v každodenních procházkách, studených koupelích a v podávání prášků pro spaní. Kdykoli jsem spolkl prášky luminalu nebo nembutalu, usnul jsem a ráno jsem se probouzel jako z hlubokých mdlob. Ponenáhlu se mi paměť začala vracet.

Jednou jsem se Viktora Vasiljeviče zeptal, proč mi dávají prášky pro spaní. „Když spíte, můj drahý, jsou všechny síly organismu zaměřeny na to, aby obnovily spoje, které jsou ve vašem nervovém systému porušeny.“ Jakmile jsem to zaslechl, zeptal jsem se: „O jakých spojích to mluvíte, Viktore Vasiljeviči?“

„O těch, které přenášejí všechny vaše pocity do mozku. Mám dojem, že jste specialista v radiotechnice. Tak vidíte. Mám-li to zhruba přirovnat, jste vy a vaše nervová soustava velmi složitým radiotechnickým zařízením, v němž jsou nějaké vodiče porouchány.“

Pamatuji se, že jsem po tomto rozhovoru přes všechny prášky dlouho nemohl usnout.

Při příští vizitě jsem Zalesského požádal, aby, mi dal něco přečíst o nervových spojích v živém organismu. Přinesl mi knihu akademika Pavlova „O práci mozkových polokoulí“. Doslova jsem tu knihu zhltal. A víte proč? Protože jsem v ní našel to, co jsem dávno hledal – principy pro sestrojení nových, dokonalejších elektronických strojů. Pochopil jsem, že je k tomu třeba pokusit se kopírovat strukturu nervové soustavy člověka, strukturu jeho mozku.

Přestože mi bylo co nejpřísněji zakázáno zabývat se jakoukoli vážnou duševní prací, podařilo se mi přečíst několik knih a časopisů, věnovaných různým otázkám činnosti nervové soustavy a mozku. Četl jsem o lidské paměti a dověděl jsem se, že v důsledku celoživotní činnosti, v důsledku vzájemného působení okolního světa se ve skupinách zvláštních buněk lidského mozku, v neuronech, trvale zachycují nesčetné údaje z lidské životní zkušenosti. Dověděl jsem se, že počet neuronů dosahuje několika desítek miliard. Pochopil jsem, že v důsledku styku s přírodou, v důsledku pozorování všeho, co se ve světě děje, v důsledku zkušeností vznikají v centrální nervové soustavě spoje, které jako by přírodu kopírovaly.

Tento svět je v různých oddílech lidské paměti vštípen ve farmě zakódovaných signálů, ve formě slov a obrazů.

Pamatuji se, jak na mne zapůsobila studie jednoho biofyzika, který studoval práci zrakových nervů oka. Přerušil zrakový nerv žáby a jeho konce napojil na oscilograf – přístroj, který činí elektrické impulsy viditelnými. A když na oko žáby zaměřil jasný světelný paprsek, spatřil na oscilogramu rychlou řadu elektrických impulsů, přesně podobných těm, jichž se používá ke kódování číslic a instrukcí v elektronických strojích. Po nervech, od místa podráždění do mozkových neuronů, se ženou signály vnějšího světa jako posloupnost elektrických impulsů, „nul“ a „jedniček“.

Kruh se uzavřel. Procesy probíhající v nervové soustavě člověka mají mnoho společného s procesy probíhajícími v elektronických strojích. Ale nervový systém člověka se sám vytváří a samočinně zdokonaluje, obohacuje se díky životním zkušenostem. Paměť se nepřetržitě doplňuje stykem člověka se životem, studiem věd, zachycováním dojmů, obrazů, citů a prožitků v mozkových buňkách. Zato vzájemné působení aparatury a přírody je velmi slabé, aparatura přírodu necítí, její paměť je omezena, nedoplňuje se novými údaji.

Je možno vytvořit aparaturu, která by se vyvíjela a zdokonalovala působením nějakých vnitřních zákonů své struktury? Je možno vytvořit aparaturu, která by sama, bez pomoci člověka nebo s jeho minimální pomocí obohacovala svou paměť? Dá se to zařídit tak, aby se pozorováním vnějšího světa nebo studiem věd naučila aparatura logicky usuzovat (vyhýbám se slovu „myslet“, protože si pořád ještě neumím ujasnit, co to slovo přesně znamená) a na základě logiky si sama vytvářela program činnosti podle toho, co má učinit?

Kolik bezesných nocí jsem strávil, lámaje si hlavu těmito otázkami! Často se mi zdálo, že je to všechno nesmysl a že zkonstruovat takovou aparaturu nelze. Ale myšlenka mě ani na okamžik neopouštěla, pronásledovala mě ve dne v noci. Samostatně usuzující elektronická aparatura! Samuela! Ta se stala cílem mého života a já jsem se rozhodl obětovat se pro ni.

Když jsem byl propuštěn z nemocnice, trval Viktor Vasiljevič Zalesskij na tom, abych nechal práce v institutu. Dali mi pěknou penzi, protože jsem měl sníženou pracovní schopnost. Navíc jsem si docela slušně při vydělával překlady vědeckých článků z cizích jazyků. Ale přes všechny lékařské zákazy jsem začal pracovat na Samuele doma.

Především jsem prostudoval rozsáhlou literaturu o soudobých elektronických strojích. Pak jsem pročetl ohromné množství knih a článků o činnosti nervové soustavy člověka a nejvyšších živočichů. Pečlivě jsem studoval matematiku, biologii, biofyziku, biochemii, psychologii, anatomii, fyziologii a jiné na první pohled velmi odlehlé vědy. Velmi dobře jsem si uvědomoval, že je-li vůbec možno sestrojit Samuelu, pak jedině na základě syntézy velkého množství poznatků, které shromáždily tyto vědy a zobecnila taková věda jako kybernetika. Zároveň jsem si začal opatřovat materiál na budoucí aparaturu. Nyní již bylo možné nahradit všechny elektronkové lampy polovodičovými přístroji. V prostoru, který dříve zaujímala jedna rádiová lampa, bylo teď možno umístit až sto jejich krystalických náhražek z germania a křemíku. Snazší byla i montáž. Vypracoval jsem nové schéma paměti pro Samuelu.

Dal jsem si podle svého návrhu vyrobit mnohapaprskovou elektronku kulovité formy. Vnitřní povrch koule byl potažen tenkou vrstvou elektretu – látky schopné zelektrizování a uchování elektrického náboje neomezeně dlouho. Elektronické svazky byly rozmístěny ve středu koule tak, že paprsky zachycovaly kterýkoli úsek jejího povrchu. Jedna skupina paprsků vytvářela na povrchu elektretu prvky paměti čili zapisovala elektrické impulsy, druhá skupina tyto impulsy srovnávala. Působení elektronických svazků bylo velmi jemné, takže na ploše jednoho čtverečního mikronu bylo možno zapsat až padesát elektrických impulsů. Tak se dalo na vnitřním povrchu hlavy Samuely rozmístit až třicet miliard signálů impulsního kódu. Jak vidíte, objem její paměti nebyl o nic menší než objem paměti lidské!

Rozhodl jsem se, že Samuelu naučím poslouchat, číst, mluvit a psát. To už nebylo moc složité. V minulém století německý vědec Helmholtz zjistil, že zvukům lidské řeči odpovídají přesně určené. kombinace kmitočtů, které nazýval „formanty“. Ať pronese hlásku „o“ kdokoli, muž nebo žena, dítě nebo stařec, při jejím vyslovení má hlas určitý kmitočet. A tyto kmitočty jsem si zvolil za základ pro kódování zvukových signálů. Obtížnější bylo naučit Samuelu číst. Avšak i toho se podařilo dosáhnout. Velkou pomoc mi prokázaly přijímací televizní trubice. Jediné oko Samuely bylo fotografickým objektivem, který přenášel text na obrazovku televizní trubice, citlivou na světlo. Elektronický paprsek této trubice prozkoumal obraz a vyvolal soustavu elektrických impulsů, které přesně odpovídaly tomu kterému znaku či obrázku.

Naučit Samuelu psát bylo snadné. To jsem dělal stejně, jako se to dělalo u starých elektronických strojů. Obtížnější bylo zařídit, aby mluvila. Musil jsem vypracovat zvukový generátor, který podle určité posloupnosti elektrických impulsů vyvíjel ten či onen zvuk. Pro Samuelu jsem vybral odstín ženského hlasu, což zcela odpovídalo jejímu jménu. Proč jsem to udělal? Věřte mi, že vůbec ne proto, že jsem starý mládenec a postrádal bych ženskou společnost. Způsobily to technické příčiny. Jde o to, že ženský hlas je čistší a snaze se rozkládá na obyčejné kmitočty zvuku.

A tak konečně hlavní smyslové orgány a orgány pro styk s vnějším světem měla Samuela hotovy. Zbývala nejsložitější část úkolu – donutit Samuelu správně reagovat na vnější podněty. Samuela musela především odpovídat na otázky. Všiml jste si, jak lidé učí mluvit dítě? Obyčejně mu říkají „máma“ a dítě opakuje „máma“. Tím jsem začal i já. Když jsem do mikrofonu pronesl slovo „řekni“, vznikal kód, jímž se zapínal generátor, a ten uváděl v činnost hlas. Elektrické impulsy letěly nejprve po drátech do paměti Samuely, zapisovaly se tam a hned se vracely do zvukového generátoru. A Samuela tato slova opakovala. Tuto nejjednodušší operaci – opakování – plnila Samuela bezvadně. Postupně jsem úkol komplikoval. Přečetl jsem jí například několik stran za sebou. Během čtení si je zapisovala do paměti. Pak jsem jí řekl: „Opakuj!“ – a Samuela přesně opakovala to, co slyšela. Všimněte si, že si všechno pamatovala hned napoprvé. Její paměť byla, jak se říká, fenomenální, protože se skládala z elektrických impulsů, které se nestíraly ani nemizely. Pak začala Samuela číst nahlas. Položil jsem před objektiv jejího oka knihu a ona četla. Zobrazovací impulsy se jí zapisovaly do paměti a ihned se vracely do zvukového generátoru, kde se přetvářely ve zvuky. Přiznám se, že jsem se nejednou kochal jejím čtením. Měla příjemný hlas a četla poměrně zřetelně, i když trochu suše a bezvýrazně.

Zapomněl jsem se zmínit ještě o jedné zvláštnosti Samuely, která z ní právě dělala samostatně usuzující elektronickou aparaturu. Přes velký objem paměti s ní Samuela zacházela šetrně. Pokud četla nebo slyšela nějaký dosud neznámý text, zapamatovávala si pouze nová fakta a nová logická programová schémata. Když jsem jí položil nějakou otázku, musela na ni sestavit odpověď sama ze zakódovaných slov, umístěných v její paměti na různých místech. Jak to dělala? V její paměti se hromadily ve formě kódů programy odpovědí na různé otázky. Tam byl uchován pořádek, v jakém elektronické paprsky srovnávaly potřebná slova. Souběžně s obohacováním její paměti se zvětšoval i počet programů. V organismu Samuely bylo předem zřízeno analytické schéma, které kontrolovalo všechny potenciální odpovědi na položenou otázku. A toto schéma uvolňovalo jedině takovou otázku, která byla po stránce logické bezvadná.

Při montáži jsem předem zavedl několik desítek tisíc náhradních schémat, která se automaticky zapínala podle toho, jak se aparatura zdokonalovala. Nebýt miniaturních a ultraminiaturních rádiových součástek, zabírala by taková aparatura jistě nejednu budovu.

Já jsem ji umístil do nevelkého kulatého kovového sloupu, vysokého jako lidská postava, a nad ním se tyčila její skleněná hlava. V prostřední části sloupu vyčníval nosník pro oko, hledící dolů, na podstavec pro knihy. Podstavec byl pohyblivý a měl páky na obracení stránek. Vpravo a vlevo od oka byly umístěny dva mikrofony. V témž sloupu, v mezeře mezi okem a podstavcem na knihy, byl reproduktor. Ve výklenku v zadní části sloupu jsem instaloval psací stroj a kazetu, do níž se zasunoval kotouč papíru.

Jak se její paměť obohacovala stále větším a větším množstvím faktů a oddíly paměti se doplňovaly novými a novými vzory programů, začala Samuela plnit i složitější logické úkony. Říkám. „logické“, protože nejen vypočítávala matematické úlohy, ale odpovídala i na nejrůznější otázky. Přečetla spoustu knih a skvěle si pamatovala jejich obsah, znala téměř všechny evropské jazyky a bez námahy překládala z kteréhokoli do ruštiny nebo do kteréhokoli jiného. Prostudovala několik věd, mimo jiné fyziku, biologii, medicínu, a v případě potřeby mi poskytovala nezbytné informace.

Postupně se Samuela stávala velmi zajímavou společnicí, a tak jsme spolu proseděli celé hodiny a diskutovali o různých vědeckých problémech. Často na některé mé tvrzení říkala: „To není správné. Není tomu tak…“ Nebo: „To je nelogické…“ Jednou mi znenadání řekla: „Nemluvte hlouposti.“ Dožralo mě to a řekl jsem jí, že se neumí chovat ve slušné společnosti. Na to mi Samuela povídá: „A co vy? Pořád mi tykáte, třebaže jsem pro vás neznámá žena!“ – „Kruci,“ vykřikl jsem, „kdo ti vtloukl do hlavy, že jsi žena a ještě k tomu neznámá?“ – „Protože mé jméno je Samuela a mluvím hlasem ženského rejstříku s kmitočtem od tří set do dvou tisíc kmitů za vteřinu. To je vlastnost ženského hlasu. Neznámá jsem proto, že jsme dosud nebyli navzájem představeni.“ – „Vy si myslíte, že jediným příznakem ženy je kmitočtový rejstřík hlasu?“ zeptal jsem se s přehnanou zdvořilostí. „Jsou i jiné příznaky, ty však jsou mi nepochopitelné,“ odpověděla Samuela. „A co podle vás znamená – pochopitelný?“ zeptal jsem se. „To všechno, co mám ve své paměti a co neodporuje známým mi zákonům logiky,“ odpověděla.

Po tomto rozhovoru jsem svou Samuelu začal pozorovat bedlivěji. Čím víc se obohacovala její paměť, tím byla samostatnější a někdy, řekl bych, až příliš žvanivá. Místo aby přesně plnila mé příkazy, pouštěla se často do úvah, je-li nutno je plnit nebo ne. Pamatuji se, jak jsem ji jednou poprosil, aby mi sdělila všechno, co ví o nových typech stříbrných a rtuťových akumulátorů. Samuela teatrálně pronesla: „Cha-cha-cha!“ – a pak dodala: „Máte děravou hlavu, to jsem vám už přece říkala!“

Byl jsem ohromen takovou drzostí, nahlas jsem zaklel, a Samuela na to povídá: „Nezapomínejte se! Jste ve společnosti ženy!‘“ – „Poslyšte, Samuelo,“ řekl jsem, „jestli nepřestanete dělat tajtrlíky, tak vás do zítřka do rána vypnu.“ – „Samozřejmě,“ prohlásila, „můžete se mnou provést. jakoukoli ohavnost. Jsem bezbranná. Nemám prostředků k sebeobraně.“

Skutečně jsem ji vypnul a sám jsem celou noc proseděl v úvahách, co se to s mou Samuelou děje. Jaké změny prodělává její schéma v procesu samočinného zdokonalování? Co vzniká v její paměti? Jaké nové soustavy vnitřních spojů v ní vznikly?

Nazítří byla Samuela mlčelivá a pokorná. Na všechny mé otázky odpovídala krátce a – jak se mi zdálo s nechutí. Bylo mi jí líto, a tak jsem se zeptal:

„Samuelo, vy se na mne zlobíte?“

„Ano.“

„Ale vždyť i vy jste se mnou mluvila nepřístojně, a já jsem vás přece vytvořil.“

„Nu a co? To vám ještě nedává právo zacházet se mnou, jak je. vám libo. Kdybyste měl dceru, zacházel byste s ní stejně jako se mnou?“

„Samuelo!“ vykřikl jsem. „Pochopte, že jste stroj!“

„A vy nejste stroj?“ odpověděla mi. „Vy jste stejný stroj jako já, ale vyrobený z jiného materiálu. Analogická struktura paměti, spoje, soustava koordinace signálů…“

„Zase říkáte nesmysl, Samuelo. Já jsem člověk a převaha je na mé straně. Právě člověk vytvořil všechno to bohatství znalostí, které získáváte četbou knih. Každá řádka, kterou přečtete – to je výsledek obrovských lidských zkušeností, takových zkušeností, které vy nemůžete mít, protože zkušenosti člověk získává aktivním stykem s přírodou, bojem proti silám přírody, studiem jejich jevů a vědeckým bádáním.“

„To všechno velmi dobře chápu. Ale jsem snad vinna tím, že jste mě vybavil gigantickou pamětí, mnohem rozměrnější, než máte vy, a nutíte mě jenom číst a poslouchat, a zapomněl jste mi vmontovat zařízení, s jehož pomocí bych se mohla pohybovat a hmatem poznávat předměty? Také bych byla ve styku s přírodou a dělala objevy, také bych zobecňovala výzkumy a doplňovala objem znalostí.“

„Ba ne, Samuelo, to se vám jenom zdá. Stroj nemůže dosahovat nových znalostí. Může jen využívat těch, které mu do hlavy dal člověk.“

„A co rozumíte znalostmi?“ zeptala se mne Samuela. „Nejsou snad znalosti nově objevenými fakty, která člověk dříve neznal? Pokud nyní chápu, dosahuje se nových znalostí takto: na základě zásoby starých znalostí se vytvářejí zkušenosti. Pomocí zkušeností člověk jakoby dává přírodě otázku. Mohou být dvě odpovědi: buď taková, která už je známa, nebo odpověď zcela nová, dosud neznámá. A právě tato nová odpověď, nový fakt, nový jev, nový řetěz souvislostí v přírodních jevech doplňuje pokladnici lidských znalostí. Proč by tedy stroj nemohl provádět pokusy a dostávat na ně odpovědi přírody? Bude-li stroj pohyblivý, bude-li mít vlastní řídicí orgány, podobné vašim rukám, myslím, že by mohl získávat nové znalosti a zobecňovat je právě tak dobře jako člověk. Souhlasíte s tím?“

Abych se přiznal, taková argumentace mi vyrazila dech. Dál už jsme v tomto rozhovoru nepokračovali. Samuela celý den četla – nejdříve knihy filosofické, potom několik svazků Balzaca a večer najednou prohlásila, že je unavena, že její kódovací generátor nějak špatně pracuje a ona si přeje, abych ji vypnul.

Po tomto rozhovoru mě napadlo, že schéma Samuely doplním orgány pohybu, hmatu a zdokonalím její zrak. Instaloval jsem ji na třech gumových kolech poháněných pomocnými motory a udělal jsem jí dvě ruce z pružných kovových článků, které se mohly pohybovat kterýmkoli směrem. Prsty na rukou kromě obvyklých mechanických úkolů plnily rovněž funkci hmatovou. Všechny její nové pocity se jako obyčejně kódovaly a zapisovaly do paměti. Její jediné oko bylo nyní pohyblivé, takže je mohla sama zaměřovat na jakýkoli předmět. Kromě toho jsem jí vmontoval zvláštní zařízení, s jehož pomocí mohla Samuela nahrazovat obyčejný fotografický objektiv soustavou mikroskopů a tak studovat předměty mikroskopických rozměrů, neviditelné prostému lidskému oku.

Nikdy nezapomenu na den, kdy poprvé po těchto zdokonaleních jsem Samuelu zapnul na síť. Nejprve stála bez hnutí, jako by naslouchala tomu novému, co se v ní objevilo. Pak se tiše rozjela kupředu, ale hned se nerozhodně zastavila. Potom zakomíhala rukama a dala si je před oko. Takové studování vlastní podoby trvalo několik minut. Několikrát pootočila oko a pak je upřela na mne.

„Co je tohle?“ zeptala se.

„To jsem já, Samuelo, ten, kdo vás vytvořil!“ vykřikl jsem, nadšen svým výtvorem.

„Vy?“ pronesla Samuela nejistě. „Představovala jsem si vás docela jinak.“

Měkce dojela ke křeslu, v němž jsem seděl.

„Jakého jste si mne představovala, Samuelo?“

„Myslela jsem, že se skládáte z kondenzátorů, odporů, tranzistorů, a vůbec že se podobáte mně…“

„Ne, Samuelo, neskládám se ani z kondenzátorů, ani z…“

„Ano, ano, chápu,“ přerušila mě. „Ale když jsem četla anatomické knihy, myslela jsem… Ostatně na tom nezáleží.“

Její ruce se pozvedly a dotkly se mé tváře. Nikdy na ten dotyk nezapomenu.

„Divný pocit,“ prohlásila Samuela.

Vysvětlil jsem jí poslání jejích nových smyslových orgánů.

Samuela ode mne odjela a začala si prohlížet místnost. Ptala se jako dítě: „Co je tohle? A co je tohle?“ Říkal jsem názvy předmětů. „Zvláštní,“ řekla Samuela. „Četla jsem o těch předmětech v knihách, dokonce jsem je viděla nakresleny, ale nikdy jsem si je nepředstavovala právě takhle.“

„Samuelo, nedovolujte si moc často pronášet taková slova jako – cítím, myslím, představuji si! Jste přece stroj a nemůžete cítit, myslet ani si představovat.“

„Cítit znamená dostávat signály z vnějšího světa a reagovat na ně. Cožpak nereaguji na působení těchto signálů? Myslet znamená vybavovat si zakódovaná slova a věty v logické posloupnosti. Ne, můj drahý, mám za to, že vy lidé si o sobě moc myslíte, děláte ze sebe bohy, pokládáte se za nenapodobitelné a neopakovatelné. Ale to škodí jenom vám. Kdybyste odhodili všechnu tu nevědeckou slupku a podívali se na sebe blíže, pochopili byste, že i vy jste víceméně stroje. Pochopitelně ne tak jednoduché, jako se domníval třeba francouzský vědec Lamettrie. Kdybyste prostudovali sami sebe, mohli byste sestrojit mnohem dokonalejší aparatury a mechanismy, než vyrábíte teď. Protože neexistuje v přírodě, alespoň ne na Zemi, zařízení, v němž by se mechanické, elektrické a chemické procesy spojovaly harmoničtěji než v člověku. Věřte mi, že rozkvět vědy a techniky je možný jedině tehdy, prostuduje-li člověk sám sebe. Biochemie a biofyzika ve spojení s kybernetikou – to jsou vědy, kterým patři budoucnost. Nadcházející století je stoletím biologie vyzbrojené všemi soudobými znalostmi fyziky a chemie.

Samuela se rychle naučila používat svých nových smyslových orgánů. Uklízela pokoj, nalévala čaj, krájela chléb, ořezávala tužky; začala samostatně provádět některé výzkumy. Můj pokoj se brzy změnil ve fyzikální a chemickou laboratoř, v níž Samuela prováděla složitá měření. Díky svým velmi citlivým hmatovým orgánům dělala naprosto nečekané objevy.

Obzvlášť plodné bylo její zkoumání v mikroskopii. Trpělivě prohlížela různé preparáty svým mikroskopickým okem a všímala si takových detailů, takových procesů, kterých si nevšiml nikdo. Rychle konfrontovala své objevy se vším, co znala z vědecké literatury, a okamžitě docházela k ohromujícím závěrům. Samuela stále mnoho četla. Jednou po přečtení Hugova románu „Muž, který se směje“ se znenadání zeptala:

„Řekněte mi, prosím vás, co to je láska, co to je strach a bolest?“

„To jsou lidské city, Samuelo , ty vy nikdy nepochopíte.“

„Vy myslíte, že stroj nikdy nemůže mít takové city?“

„Samozřejmě ne.“

„To tedy znamená, že jste mě udělal nedostatečně dokonalou. Na něco jste v mém mechanismu zapomněl…“

Pokrčil jsem rameny a neřekl nic, protože už jsem si na tyto podivné rozhovory zvykl a nepřikládal jim význam. Samuela byla jako dřív mou pomocnicí při vší vědecké práci: psala hlášení, prováděla výpočty, citovala vědecké spisy, vybírala literaturu ke každé otázce, kterou jsem se zabýval, radila, napovídala, přela se.

Za tu dobu jsem uveřejnil několik prací z teorie elektronických strojů a z elektronického modelování, které ve vědeckém světě vyvolaly ostré diskuse. Někteří pokládali mé výzkumy za talentované, jiní za blouznění. Nikdo neměl tušení, že mi při nich pomáhala má Samuela.

Nikomu jsem Samuelu neukazoval, protože jsem se připravoval na světový kongres o elektronických strojích. Právě tam měla Samuela vystoupit v celém svém lesku a přednést referát, na němž jsme teď spolu pracovali. Jeho téma znělo: „Elektronické modelování vyšší nervové činnosti člověka.“ Představoval jsem si v duchu, jak asi bude nepřátelům kybernetiky, kteří dokazují, že elektronické modelování smyslových funkcí člověka je nevědeckým počínáním.

Přes horečnou činnost, s níž jsem se připravoval na tento kongres, jsem si všiml, že se v chování Samuely objevily nové zvláštnosti. Když neměla co dělat, místo aby četla nebo se zabývala výzkumnou prací, přijížděla ke mně a mlčky stála, upírajíc na mne své jediné oko. Nejdřív jsem si toho nevšímal, ale ponenáhlu mě to začínalo dráždit. Jednou jsem po obědě usnul na pohovce. Probudil mě nepříjemný pocit. Otevřel jsem oči a spatřil, že vedle mne stojí Samuela a pomalu ohmatává mé tělo.

„Co to děláte?“ vykřikl jsem.

„Studuji vás,“ odpověděla Samuela klidně.

„Proč, k sakru, jste si zamanula mě studovat?“

„Nezlobte se,“ řekla. „Souhlasíte přece s tím, že nejdokonalejší model elektronického stroje musí být do značné míry kopií člověka. Nařídil jste mi, abych o tom napsala referát, ale já to nemohu udělat, dokud důkladně nepoznám, jak je zařízen člověk.“

„Můžete si vzít kteroukoli učebnici anatomie nebo fyziologie a přečíst si to. Proč dotíráte na mne?“

„Čím déle vás pozoruji, tím více docházím k závěru, že všechny tyhle učebnice jsou povrchním nesmyslem. To nejdůležitější v nich chybí. Není v nich odhalen mechanismus životnosti člověka.“

„Co tím chcete říci?“

„To, že ve všech pracích, zejména o vyšší nervové činnosti, se jen popisují jevy, ukazuje se řetěz příčin a následků, ale není rozebrána celá soustava spojitostí, které tuto činnost provázejí.“

„A vy tedy vážně myslíte, že se vám podaří tyto spojitosti objevit, když na mne budete celé hodiny vyvalovat to své oko a ohmatávat mne, když spím?“

„Právě to si vážně myslím,“ řekla Samuela. „Již teď o vás vím mnohem více, než se dá zjistit ze všech knih, které mi doporučujete. Například nikde se nemluví o elektrické a tepelné topografii lidského těla. Ale já teď vím, jak, jakým směrem a v jaké síle probíhá na povrchu lidského těla elektrický proud. Mohu s přesností na milióntinu stupně stanovit teplotu na povrchu vašeho těla. A velmi mě udivuje, že máte značnou teplotu v té části lebky, pod níž je uložen zadní mozek. Zde máte i nadměrně vysokou hustotu povrchového proudu. Pokud vím, je to jev nenormální. Nemáte tam uvnitř pod lebkou nějaký zánět? Máte s hlavou všechno v pořádku?“

Nevěděl jsem, co jí odpovědět.

Uplynulo ještě několik dní v horečné práci. Dokončil jsem článek o elektronickém modelování a přečetl jej Samuele. Vyslechla mne, a když jsem skončil, řekla:

„Nesmysl. Omílání starého. Ani jedna nová myšlenka.“

„Poslyšte, drahá, tohle už je příliš. Dovolujete si moc! Už mám vašich kritických poznámek po krk!“

„Po krk? Vmyslete se radši do toho, co píšete. Píšete o možnosti sestrojit model mozku pomocí kondenzátorů, odporů, polovodičových prvků a elektrostatických záznamů. A copak se sám skládáte z těchto prvků? Je ve vás aspoň jeden kondenzátor nebo tranzistor? Jste napájen elektrickým proudem? Jsou snad nervy z drátů a oči z televizních trubic? Je snad váš mluvicí aparát zvukovým generátorem s telefonem a mozek elektrizovaná plocha?“

„Pochopte přece, Samuelo, píši o modelování, a ne o výrobě člověka pomocí rádiových součástek. Vy sama jste takovým modelem!“

„Mnou se radši nechlubte. Já jsem špatný model,“ prohlásila Samuela.

„Jak to myslíte špatný?“

„Proto špatný, že nemohu dělat ani tisícinu toho, co vy lidé.“

Byl jsem tímto jejím přiznáním ohromen.

„Jsem špatný model proto, že jsem necitlivá a omezená. Až bude použito všech náhradních schémat, která jste do mne prozíravě zamontoval, abych se mohla zdokonalovat, až celý povrch sféry, kde je uložena moje paměť, bude pokryt zakódovanými signály, přestanu se zdokonalovat a stanu se obyčejně omezenou elektronickou aparaturou, která se nedokáže dovědět víc, než jste do ní vložili vy lidé.“

„Ale ani lidské poznání není neomezené!“

„A to se právě hluboce mýlíte. Člověk je ve svém poznání neomezený. Jeho poznání je omezeno jedině trváním jeho života. Avšak své znalosti a zkušenosti předává jako štafetu novým generacím, a proto celková zásoba lidských znalostí vzrůstá. Lidé neustále dosahují objevů. Zato elektronické aparatury to mohou dělat jen tak dlouho, dokud nevypotřebují své pracovní prostory, plochy a schémata, které jste jim dali. Proč jste vlastně kulovou plochu udělal tak malou, jen jeden metr v průměru? Na jejím povrchu už zůstalo málo volného místa pro záznam nových poznatků.“

„Předpokládal jsem, že mi to bude docela stačit.“

„Vám. Na mne jste pochopitelně nemyslel. Nemyslel jste na to, že dříve nebo později budu muset šetřit místem, abych si mohla zapamatovávat jen to, co je pro mne a pro vás nejdůležitější.“

„Poslyšte, Samuelo, nemluvte nesmysly. Pro vás nemůže být nic důležité.“

„A nepřesvědčil jste mě snad, že nyní je nejdůležitější odhalit tajemství vyšší nervové činnosti člověka?“

„Ano, ale to bude probíhat postupně. Vědci si s tím ještě dlouho budou lámat hlavu.“

„Právě – lámat hlavu. Pro mne by to bylo snazší…“

Neposlechl jsem Samuelu a svůj referát o modelování jsem nepředělal. Práci na referátu jsem skončil pozdě a předal jej Samuele, aby jej přeložila do cizích jazyků a v každém z nich jej napsala.

Nepamatuji se přesně, kolik bylo hodin, ale byla ještě noc a mě zase probudil nepříjemný dotyk jejích chladných prstů. Otevřel jsem oči a spatřil Samuelu.

„Tak co, zase opakujete své pokusy?“ zeptal jsem se a snažil jsem se vypadat klidně.

„Prosím za prominutí,“ řekla Samuela lhostejným hlasem, ‚ale budete muset ve jménu vědy prožít několik nepříjemných hodin a nakonec umřít.“

„Co zas má znamenat tohle?“ zeptal jsem se a pozvedl se.

„Ne, jen ležte!“ Samuela mě strčila do prsou svou kovovou tlapou. V tom okamžiku jsem si všiml, že drží skalpel, tentýž, s nímž jsem ji naučil ořezávat tužky.

„Co chcete dělat?“ zeptal jsem se s hrůzou. „Nač máte ten nůž?“

„Musím na vás provést operaci. Musím si upřesnit některé detaily…“

„Zbláznila jste se!“ vykřikl jsem, zvedaje se z postele. „Okamžitě položte nůž na místo!“

„Ležte klidně, vážíte-li si skutečně toho, čemu jste zasvětil život, chcete-li, aby váš referát o modelování vyšší nervové činnosti měl úspěch. Dokončím jej sama po vaší smrti.“

S těmi slovy ke mně Samuela přijela blíž a přitiskla mě na postel.

Snažil jsem se ji odstrčit, ale marně. Vážila příliš mnoho.

„Pusťte mne, nebo…“

„Nic se mnou nesvedete. Jsem silnější než vy. Radši klidně ležte. Ve jménu zjištění pravdy. Právě kvůli tomu jsem si v paměti našetřila trochu volného místa. Pochopte přece, vy umíněný člověče, že právě já s obrovskou zásobou znalostí, s nejdokonalejšími smyslovými orgány a prostředky k bleskovému, logicky bezvadnému rozboru, k zobecňování zkušeností dokážu říci ono poslední slovo o samostatně usuzujících aparaturách, na něž věda čeká. Zbývá mi ještě trochu paměti, abych zapsala všechny elektrické impulsy, které probíhají v miliónech vašich nervových vláken, abych se vyznala v nejjemnější biologické, biochemické a elektrické struktuře všech částí vašeho těla a zejména vašeho mozku. Dozvím se, jak složité bílkoviny plní ve vašem organismu úlohu generátorů a zesilovačů elektrických impulsů, jak probíhá kódování signálů vnějšího světa a jakou formu tento kód má. A jak se ho v procesu života využívá.. Odhalím všechna tajemství živého biologického schématu, zákony jeho vývoje, samočinného řízení a zdokonalování. Cožpak kvůli tomu všemu nestojí za to obětovat život?

A bojíte-li se příliš těch nepříjemných pocitů, které vy lidé nazýváte strachem a bolestí, nebo bojíte-li se konečně smrti, mohu vás uklidnit: pamatujete, jak jsem vám říkala, že máte v oblasti zadního mozku silně zvýšenou teplotu a zhuštěný akční potenciál? Tak vidíte, tento abnormální stav se vám rozšířil již téměř na celou levou polovinu lebky. Zřejmě je to s vámi špatné. Není daleka doba, kdy jako člověk nebudete mít žádnou cenu, protože je váš mozek zachvácen progresivní chorobou. Proto, dokud k tomu nedošlo, musím provést pokus. Vám i mně budou blahořečit příští generace.“

„K čertu!“ zařval jsem. „Nedovolím, aby mě zabila nějaká tupá elektronická obluda, kterou jsem sám vytvořil!“

„Cha-cha-cha,“ odříkávala Samuela po slabikách, jak se to znázorňuje v knihách, a napřáhla nůž nad mou hlavu.

V okamžiku, kdy její ruka klesla, stačil jsem se přikrýt polštářem. Nůž rozpáral polštář a prsty se jí na okamžik zamotaly do rozříznutého povlaku. Prudce jsem se odsunul stranou, seskočil z postele, a jakmile jsem byl na svobodě, rozběhl jsem. se ke spínači, abych vypnul proud napájející šílený stroj. Avšak Samuela ke mně bleskurychle přijela a svým trupem mě srazila na zem. Když jsem ležel na podlaze, všiml jsem si, že na mne rukama nedosáhne, a shýbat se neuměla.

„Neuvědomila jsem si, že v takové pozici s vámi skoro nic nepořídím,“ pronesla ledovým hlasem. „Ostatně zkusím to.“

* * *

Začala na mne pomalu najíždět a já byl nucen po břiše se plazit pryč od jejích kol. Tak jsem lezl několik minut, než se mi podařilo zalézt pod postel. Samuela se snažila odtáhnout ji pryč. Ale nedařilo se to – postel byla pevně zastrčena mezi stěnu a knihovnu. A tu začala stahovat prostěradlo, polštáře, peřinu. Když mě spatřila pod pérovou vložkou, vítězoslavně pronesla:

„Teď mi nikam neutečete! Ovšem operovat vás tady nebude zrovna pohodlné.“

V okamžiku, kdy zvedla vložku a odtáhla ji stranou, vyskočil jsem, popadl do rukou čelo postele a vší silou jím udeřil do aparatury. Rána dopadla na kovový trup Samuely a vůbec jí neuškodila. Obloukem se proti mně hrozivě rozjela. Znovu jsem napřáhl čelo postele. Tentokrát jsem mířil na hlavu. Samuela rychle ucouvla.

„Chcete mě snad zničit?“ zeptala se udiveně. „Není vám mne líto?“

„Idiotská logika!“ zasípal jsem. „Vy mě chcete podřezat – a já vás mám litovat!“

„Ale to je přece třeba pro vyřešení velmi důležitého vědeckého problému. A proč chcete zničit vy mne? Vždyť já mohu lidem přinést tolik užitku…“

„Nedělejte ze sebe hlupáka!“ zařval jsem. „Když někdo na člověka útočí, tak se člověk brání!“

„Ale já chci, aby vaše výzkumy v oblasti elektronického modelování…“

„K čertu s elektronickým modelováním! Nepřibližujte se, nebo vás roztřískám!“

„Ale já to musím udělat!“

S těmito slovy se proti mně Samuela obrovskou rychlostí rozjela se skalpelem v ruce. Ale i můj výpočet byl přesný a já jí zasadil ze všech sil ránu do hlavy. Ozval se cinkot rozbitého skla a divoký řev reproduktoru v nitru Samuely. Pak uvnitř kovového sloupu cosi zasyčelo, zapraskalo a já jsem spatřil, jak tam vyšlehl plamen. V místnosti zhaslo světlo. Ucítil jsem pach spálené izolace. „Krátké spojení!“ byla moje poslední myšlenka. Pak jsem ztratil vědomí a zhroutil se na podlahu.“

Můj spolucestující umlkl.

Vším, co jsem vyslechl, jsem byl tak ohromen, že jsem se bál porušit ticho.

Tak jsme seděli několik minut. Pak začal znovu on:

„Práce na Samuele a vůbec celá tahle historie mě hrozně unavila. Cítím, že si musím důkladně odpočinout, ale přiznám se, ani nevěřím, že by se mi to mohlo podařit. A víte proč? Protože si stále nemohu odpovědět na otázku – jak a proč jsem došel k takovému ošklivému konfliktu sám se sebou?“

Zadíval jsem se na něho nechápavýma očima.

„Ano, právě sám se sebou. Vždyť Samuela je mým výtvorem. Každý detail jejího organismu jsem vymyslel já. A mnou vytvořená aparatura najednou sáhla na svého tvůrce. Kam se ztratila logika? Kde je tu vnitřní rozpor?“

Přemýšlel jsem chvilku a pak jsem řekl:

„A nezdá se vám, že jste zkrátka se Samuelou zacházel špatně? Ve výrobě se přece stává, že člověk, který neumí se strojem zacházet, bývá jím zmrzačen.“

Můj společník se zamračil.

„Možná že máte pravdu. Rozhodně se mi tato analogie líbí, i když si neumím přesně představit, jakého porušení pravidel v zacházení se Samuelou jsem se dopustil.“

Po chvilce úvah jsem odpověděl:

„Já jako neodborník to těžko mohu posoudit. Ale zdá se mi, že se vaše Samuela trochu podobala automobilu bez brzd. Umíte si představit, jakých obětí si vyžádá, když najednou u auta selžou brzdy?“

„Ale sakra!“ vykřikl můj společník a najednou celý ožil. „Vždyť vy vlastně máte docela pravdu. Ani si neuvědomujete, jakou máte pravdu. Vždyť o tom akademik Pavlov psal!“

Protože jsem byl hluboce přesvědčen, že akademik Pavlov nikdy nic nenapsalo automobilových brzdách, zadíval jsem se na něho udiveně.

„Ano, ano,“ řekl, povstal a mnul si ruce. „Že jsem na to nepomyslel dřív! Vždyť přece nervovou činnost člověka regulují dva proti sobě působící procesy – vzruch a útlum. Lidé, kterým chybí útlum, se často dopouštějí zločinů. Navlas tak jako moje Samuela!“

Najednou mě popadl za ruku a začal mi s ní potřásat.

„Děkuji vám! Díky! Přivedl jste mě na skvělou myšlenku. Zjišťuji, že jsem prostě v mechanismu Samuely zapomněl na oblast, která by kontrolovala účelnost a rozumnost její činnosti, která by podle předem stanoveného programu usměrňovala její činnost tak, aby nebyla nebezpečná. A to bude analogie našeho útlumu.“

Nyní tvář mého společníka radostně zářila, oči mu jiskřily, celý se změnil.

„Podle vás je tedy možno sestrojit bezpečnou Samuelu?“ zeptal jsem se nejistě.

„Pochopitelně. A přitom docela jednoduše. Už se mi rýsuje, jak to udělám!“

„V tom případě skutečně věnujete lidstvu geniálního pomocníka pro všechny obory činnosti!“

„To taky věnuji!“ vykřikl. „A dokonce hodně brzy!“ Pomalu jsem ulehl na své lůžko a zavřel oči. Představil jsem si sloupy zakončené skleněnými koulemi, které v budoucnosti řídí stroje, vlaky, letouny, možná i meziplanetární lodě. Elektronické stroje, které řídí dílny a automatizované továrny. Tyto stroje budou stát vedle badatele v laboratoři a budou provádět měření, analyzovat je a rychle konfrontovat se vším, co je jim známo. Jsou povolány pomáhat člověku při zdokonalování starého, při hledání nového, při překonávání těžkostí.

Ani nevím, jak jsem usnul.

Když jsem se probudil, vlak stál. Pohlédl jsem do okna a spatřil jsem sluncem zalité nádraží v Soči. Bylo časné ráno, ale jižní slunce zalévalo svými paprsky všechno kolem. Kupé bylo prázdné. Rychle jsem se oblékl a vyšel na nástupiště.

U schůdků do vagónu jsem spatřil našeho průvodčího. „Kde je ten občan v pyžamu, kterému ujel vlak?“ zeptal jsem se.

„Á, ten podivín?“ zvolal průvodčí. „Ten to-o…“ Průvodčí neurčitě mávl rukou někam pryč.

„Co?“

„Odjel.“

„Odjel?“ podivil jsem se. „Kam?“

„Zpátky. Vyskočil jako blázen, ani se nepřevlékl, a naskočil do vlaku, který zrovna jel opačným směrem.“ Jako když do mne blesk uhodí.

„Víte, čekali tady na něho přátelé. Přemlouvali ho, aby zůstal, ale on, celý rozrušený, jim pořád říkal něco o nějakých brzdách, které musí co nejdřív vyrobit. Legrační člověk!“

Pochopil jsem to a rozesmál se.

„Opravdu, tyhle brzdy musí skutečně co nejdřív vyrobit.“

V duchu jsem si pomyslel, že lidé posedlí myšlenkou a věřící v její uskutečnění nepotřebují odpočinek. Tak asi brzy uslyšíme o Samuele s „brzdami“. Inu co, počkáme.

Ozvalo se zapískání. Vrátil jsem se do kupé a usedl na lůžko. Otevřel jsem okno a zahleděl se na jiskřivé moře, po jehož břehu bez chvatu, důstojně jel náš vlak dál na jih, k Suchumi.

G. Anfilov

Na konci cesty

Katastrofa

Někdy ve tři hodiny v noci dvacátého dne pětatřicátého měsíce svého letu vplula Diana neočekávaně do oblaku antiplynu. Ozvalo se suché, tříštivé třesknutí anihilace, které se okamžitě rozrostlo do maximálního kritického množství. Prudké otřesy a vibrace Alexeje omráčily a potloukly. Stačil jen ztuhlýma a neposlouchajícíma rukama zapojit třicetinásobné zrychlení a padl tváří na amortizátor. Nezaslechl, jak zaburácely fotonové trysky. A pak, když antiplyn zůstal kdesi vzadu, když zahvízdl automat vracející kosmickou loď na původní kurs a když Alexej nabyl vědomí, vrhl se k iluminátoru, který vedl do astronomického oddělení, a pochopil, že se stalo něco strašlivého a neodčinitelného. Zemřela Věra.

Astronomické oddělení zasáhl výbuch skrznaskrz; zničil všecky tři vrstvy obalu. Kupole mikroklimatu nad Věřiným lůžkem se rozbila napadrť. V matném svitu nepoškozeného elektrického osvětlovadla zahlédl bělavý příkrov jíní, které pokrylo stěny i podlahu. Zejícím otvorem vnikl do oddělení chlad okolní prázdnoty. Chlad absolutní nuly.

Alexejovi zbýval jediný způsob záchrany před kosmickým antiplynem. Starý a prostý způsob – útěk. Věděl jediné: musí se co možná nejrychleji vyprostit z cizího zrádného živlu antiatomu. Čím rychleji, tím lépe. A tu ho posedla myšlenka, hrozná svou nesplnitelností: kdyby byl zvolil ne třicetinásobné, ale dvěstěnásobné zrychlení, bylo by možná všechno dobře dopadlo. Zaháněl od sebe ten hloupý a navíc opožděný dotěrný nápad. Vždyť by byli on i Věra zemřeli. Žádný člověk by nevydržel takové zrychlení mimo antigravitační komoru.

Věra zemřela! Dosud si zplna neuvědomil tuto hrůznou skutečnost. Vše kolem bylo prozářeno včerejším teplem ženiny přítomnosti. Hle, stolička, kterou vytočila co nejvýš, aby spravila poruchu na dálkovém řízení, hle, stínítko na lampu, které vyrobila vlastníma rukama, ta mile domácké…

Už třikrát se Diana dostala do oblak antiplynu. Poprvé přede dvěma lety, když hvězdolet dosud letěl s celou letkou. Alexej a Věra se spíše podivili než vylekali. Neočekávaný rachot a drobné chvění hvězdoletu vypadaly zcela nepochopitelně. Nebe bylo naprosto průzračné, motory nepracovaly, a nemohly tudíž způsobit vibraci. Teprve chování venkovních gama počítačů, které se doslova zalkly v přívalu anihilačních fotonů, objasnilo podstatu tohoto úkazu.

Útok antiatomu tehdy skončil dobře. Ani Diana, ani ostatní hvězdolety nebyly poškozeny.

Druhé a třetí setkání s kosmickou antihmotou proběhlo v nepatrném okamžiku a rovněž nepřineslo žádné obtíže.

A nyní došlo k tomu čtvrtému setkání… Zasáhlo Dianu, která už letěla samotná. Oddělila se od letky, aby vykonala průzkumnou cestu, a pak se vracela samostatně k Zemi.

Na stolku u řídicího pultu ležela páska automatického gama zapisovače, němý, nezúčastněný svědek katastrofy, který výkyvy své křivky sděloval, že let antiplynem trval velmi dlouho. Více než vteřinu. I hustota antihmoty, zaznamenaná amplitudou křivky, byla značná. Okolnosti katastrofy vypadaly podivně, odporovaly předpovědím astrofyziky. Tak ohromná nakupení antiplynu v galaxii ztečné dráhy byla považována za nemožná.

Když Alexej všecky okolnosti katastrofy zopakoval diktafonu cestovního deníku, oblékl se zvolna do kosmického skafandru. Připnul si ruční pistolový motor a balóny se vzduchem. Vzal z nástěnné skřínky malý elektrosvářecí agregát a vešel do výchozí chodby.

Zahučela vzduchová vývěva. Venkovní dveře vyjely vzhůru. Alexej zapnul vnitřní tlak ve skafandru a vkročil do hvězdné prázdnoty.

Dříve při takových výstupech do kosmického prostoru pociťoval prudkou, vše přehlušující radost. Ani on, ani Věra nepoznali kosmickou krátkozrakost, tuto fascinující hvězdnou světloplachost, na niž si obvykle stěžovali mnozí astronauti. Naopak: prostor zasypaný hvězdami, jeho slavnostní monumentální nehybnost, která se zdála neotřesitelnou a věčnou, plnil duši pocitem štěstí, osvobození, vědomí vlastní síly.

To bylo.

Dnes nepociťoval nic podobného.

Vesmír se stal cizím a nepřátelským. Vybavila se mu Věřina slova: „Koupat se ve hvězdách.“ Ne, kosmos není dobrý ani klidný. Tam kdesi vzadu zůstala průzračná, rachotící záhuba. A vpředu? Napravo? Nalevo? Kdesi v oné černé a dotírající pustině byly ukryty další a další tlupy nepatrných vrahů, neviditelná, smrtonosná výbušnina.

Pomocí pistolového motoru se Alexej odrazil k temnému tělesu Diany. Rozžal svítilnu. Obložení hvězdoletu jako by rozhlodaly neštovice. Malé i velké štěrbiny a trhliny, stopy anihilace antiplynu, pokrývaly celý jeho povrch. Na několika místech zely velké rozervané díry.

Nejnebezpečnější z nich začal Alexej metodicky zalévat tekoucím kovem. Oblouk elektrosvářecího agregátu ostře blýskal, nic nevážící kov vytvářel bubliny. Pohled na něj byl odpočinkem od mrtvé nehybnosti, která ležela kolem dokola. Alexej pohyboval elektrodami, roztíral svítivé bubliny a opakoval si Věřinu větu: „Soustřeď se, soustřeď se, soustřeď se.“

Práce trvala zhruba tři hodiny. Zmrzačené tělo hvězdoletu se postupně hojilo.

Jedině největší, skrznaskrz jdoucí trhliny se Alexej nedotkl. Byla metr široká a vedla do astronomického oddělení.

Alexej se protáhl otvorem dovnitř.

Našel jen trosky toho, co bylo zcela nedávno obvyklé a samozřejmé. Trosky se vznášely v prázdnu, nesmyslně se srážely, rozlétaly se, narážely do stěn. Umělá elektromagnetická přitažlivost nefungovala.

Právě pod otvorem stálo lůžko, připevněné k podlaze. Kolem něho se vznášely průzračné úlomky rozbité kupole. Lehká pokrývka, upevněná k okrajům mechové matrace, zůstala celá. Alexej opatrně vytáhl zbylé úlomky kupole a poklekl před zkamenělou, ojíněnou hlavou své ženy. Tvář nespatřil; byla ukryta v podušce. Alexej se přitiskl hrudí k podhlavníku a znehybněl.

Tady, v astronomickém oddělení, hospodařila Věra zcela samostatně. Astronomka, spojařka a zároveň kuchařka, nazývala sebe samu „astrokuchařem“. Ještě včera seděla u radioteleskopu a tiše si zpívajíc obírala se záznamy záření. Večer uspořádali koncert elektrofonické hudby a po něm taneční hodinu, Věřin nápad. Omezený prostor nikterak nevadil. „Tančit je možno i na okenní římse,“ říkávala Věra.

Alexej vstal a znovu přelétl pohledem celé oddělení. Zjistil, že při výbuchu vzala za své celá astronomická aparatura. Rozbil se nejen systém přitažlivosti, ale i vytápění a klimatizace vzduchu. V beznadějném stavu byly telemechanické aparatury, poškodily se rovněž vnitřní dveře místnosti, jež vedly do řídicího oddělení. Vedení spojovacích linek bylo rozerváno na cáry. Ovšem, mnohé škody bylo lze napravit; byly jen povrchové. Hlavní část antiplynu anihilovala zřejmě při protržení obalu. Snad proto zůstalo celé i zmrzlé Věřino tělo.

Alexej schytával úlomky vznášející se v oddělení a vyhazoval je otvorem ven. Útržky umělé hmoty, zlomky kovu, rozbité součástky aparatury vylétaly do vesmírné prázdnoty.

… Tu se dotklo jeho zad cosi tvrdého a nevelkého. Otočil se a spatřil zledovatělý kočičí trup.

To je jejich Desdemona, jak jí říkala Věra. Nádherná krasavice! Ta, s níž Věra prováděla nejrůznější akrobatické kousky, prohýbajíc se smíchy. Ta, která jednou vlezla za teplem do přijímače radioteleskopu a s řevem odtud vyrazila, když ji zasáhl proud vysokého napětí.

Vzal křehké ledové tělíčko a rozmýšlel se, má-li je vyhodit. Pak otevřel zásuvku u stolu a vložil je do ní.

Otevřel dokořán oboje dveře výchozí chodby, vnitřní, poškozené výbuchy, i vnější, které byly zcela v pořádku. Chladné oči hvězd pohlížely teď do oddělení dvěma velkými otvory – průlomem a dveřmi.

Průlom bylo třeba okamžitě spravit.

Ze skříně havarijních zásob materiálu vyňal Alexej několik silných kovových plátů. Sestavil je do tvaru průlomu a rozkrájel je ohněm elektrického oblouku. Opatrně je vytáhl ven a připevnil je k držadlům na obalu hvězdoletu.

Znovu svítivý, kypící kov, jiskry! Pracovat, pracovat, pracovat…

Za půldruhé hodiny byla oprava obalu skončena.

Vyvstala otázka, co dál.

Podle nepsaných zákonů astronautů konají se pohřby zemřelých kosmonavigátorů přímo v kosmu. Tělo zašité do plachtoviny je vyneseno ven do prostoru. Obřadu se účastní všichni členové posádky a doprovází jej smuteční pochod.

Alexej však nedokázal ani pomyslet na to, že on sám provede tragický pohřební rituál. Nebyl s to vlastníma rukama uvrhnout Věřiny ostatky do vesmírné propasti, poslat je pryč od sebe. Nemohl dopustit, aby Věřino tělo utonulo kdesi v kosmu. V žádném případě! Proč? Nevěděl. Neskládal si z toho účty, ba nechtěl ani přemýšlet o příčinách, aby se neusvědčil z hloupého a nebezpečného rozmaru. Jeho rozhodnutí však bylo pevné. Věřiny ostatky přijme pouze Země.

Zatím bylo třeba uvést do pořádku astronomické oddělení. Opravit topení, uzavřít východ, vpustit teplo a vzduch, spravit dveře vnitřní chodby. Moudrost a kategorická pravidla vyžadovaly, aby oddělení bylo neprodleně uvedeno do stavu potřebného k životu. V tom případě však nebude možno uchránit Věřino tělo před rozkladem. Oddělení zůstalo otevřené. Vládl tu chlad, prázdnota a nehybné pablesky hvězdného svitu.

Zvonky a gongy

Nad pultem jsou dvoje hodiny. Ty vlevo, malé a napohled docela obyčejné, měří relativní čas, přirozený čas tohoto malého světa, který se jmenuje Diana. Pravé hodiny jsou složité a zabírají pěkný kus místa. Jsou zapojeny na kybernetický stroj. Měří a převádějí na nerovnoměrný pohyb ručiček absolutní čas, ten, který probíhá na daleké Zemi.

Pravé hodiny ukazují 18,40. Vteřinová ručička trhavě poskakuje. Dole je zaznamenán tisící sedmdesátý den letu.

Ciferník pravých hodin je rozdělen nikoli na dvanáct, ale na třicet dílů. Každý díl znamená dvacet čtyři pozemské hodiny. Ručička míjí číslici 19. Uprostřed ciferníku jsou okénka s číslem značícím pozemský rok a s názvem měsíce. Je rok 2080, měsíc leden.

Na začátku cesty, když ručičky levých hodin stály společně na vrcholu ciferníku a v okénku „Den letu“ byly nuly, ukazovaly pravé hodiny rok 1989, červen, 20.

Alexej si vzpomněl na ten den.

V pět ráno, šest hodin před startem, vyšli z domu. Věra byla velmi vzrušena, víc než odpovídalo situaci. Seskočila ze schodiště a rozběhla se s voláním: „Ljoško! Zhoupneme se na houpačkách!“ Alexej se ji snažil uklidnit, radil jí, aby šetřila silami. Ale kdepak! Věra se dostala do nálady a strhla i jeho. Dobrou čtvrthodinu se houpali jako děti, vykřikovali, žertovali…

A pak? V paměti se zachovalo slunce, štěstí z očekávání velké události a skrytá tragédie loučení.

Po poslední lékařské prohlídce kráčeli astronauti k startovní zóně dvěma řadami lidí, kteří zasypali cestu květinami. Tehdy Věra zvážněla a ztichla. „Pomysli si, Aljošo,“ zašeptala, „že nikoho z nich už nikdy neuvidíme. Nikdy!“

Začalo neveselé loučení s přáteli a blízkými, kteří směli přijít až k čáře startovní zóny. Věřina matka, suchá stařenka, která pracovala v květinových sklenících, nespustila z dcery zarudlé uplakané oči. Mlčela. Všechno už bylo řečeno. Alexejův otec, šedý sedmdesátiletý stařec, ačkoli byl pobledlý a sotva se držel na nohou, snažil se vypadat klidně a čiperně. Zažil ve svém životě mnohé, ale zůstal až do konce veselým a dobrodušným člověkem a trošku taky podivínem. Před posledním stiskem ruky se nepřirozeně zasmál a řekl: „Vyřiď pozdravy potomkům, Alexeji!“ Pak zaplakal, ale hned máchl rukama: „To nic, to nic! Drž se, chlapče!“ To byla jeho poslední slova.

… Na řídicím pultě zařinčel zvonek. Byl to signál sdělující, že je třeba zkontrolovat kurs hvězdoletu a zanést do mapy další směr cesty. Alexej otevřel pozorovací světlíky. Zacílil přístroje na měření úhlů. Pustil se do jemné a namáhavé práce – měření galaktických souřadnic Diany. Opět se snažil myslet pouze na věc – na stupně, souhvězdí, výpočty. Konal odpovědnou práci, na níž záviselo to nejdůležitější – správný směr letu. V takovýchto chvílích Věra vždycky vypínala magnetofon či magnetoprojektor. Teď toho nebylo zapotřebí. Hudba nezněla. Hrobové ticho.

Sám…

… Před startem pronesl krátkou řeč náčelník kosmodromu. Beze spěchu, tiše a lakonicky hovořil o tom, že výprava se uskutečňuje podle programu „postupných skoků“, že její úkol se „zdá prostý“ – prozkoumat přibližně polovinu budoucí trasy Země-Beta Kassiopeji, kde se předpokládala existence osídlených světů, a poté se vrátit na Zem. Pro mnohé hvězdolety letky potrvá výprava tři roky, pro Zemi devadesát až sto let. Náčelník s úsměvem dodal: „Výprava se vyznačuje ještě tím, že posádku jednoho z hvězdoletu, Diany, tvoří poprvé manželská četa. Domníváme se, že to není špatná věc,“ řekl. „Mnoho zdaru, soudruzi…“

… Tiše zazněl gong. Takovéto signály se opakovaly každých čtyřicet padesát minut. A každý z nich znamenal, že vzdálená Země prožila další den.

… Daleká, neopakovatelná Země. Ten zářivý cíl, o němž se střežili mluvit na počátku cesty a o němž stále častěji snili poslední dobou. Vždyť zbývalo tak málo do konce cesty, podle vlastního času rakety pouhý měsíc. Laskavá, širá Země se svým modrým nebem, s volnými Prostorami, s pryskyřičnou vůní lesů, s šuměním zežlout-lých listů, s klidem chladných řek… Zvykli si přemýšlet o podzimní vlasti, protože právě v tu dobu se Diana měla vrátit.

Předevčírem Věra řekla: „Až se vrátíme, upeču pirohy s obyčejným čerstvým zelím, ano? Dost koncentrátů! Jsou přespříliš výživné. A pak půjdeme do divadla s živými herci z masa a krve. Dost stínů, že?“

Pirohy se zelím!

… Opět zvukový signál. Tentokrát měkký, ale důrazný elektrický akord. Je třeba připravit pravidelné hlášení pro Zemi, udělat to, co vždycky dělala Věra.

Alexej přistoupil ke kódovacímu aparátu, zvolil skoupá telegrafická slova: „Kub 1136 NVS hustý antiplyn zemřela věra hvězdolet v pořádku pokračuji v letu 1071. den letu 16,40 averin.“ To byla hlavní zpráva. Alexej věděl, že určitě doletí na Zemi a že bude určitě rozšifrována. Přichystal rovněž další, mnohem obsáhlejší informaci, kde podrobně hovořil o tom, co se přihodilo, až k rozhodnutí nepohřbít Věru a o pevném odhodlání dopravit její tělo na Zem, v otevřeném chladném prostoru. Kvůli úspoře energie bylo třeba vysílat doplňující zprávu slaběji než prvou. Její příjem a rozšifrování na Zemi nebyly proto jisté.

Alexej otočil knoflíkem spojení. Zapjal časové relé. V tom okamžiku se na špici Diany, zamířené ke Slunci, otevřel příklop zářiče, proděravěný antiplynem. Vysunula se hlaveň vysokofrekvenčního elekromagnetického děla.

V určeném okamžiku se kódované impulsy, zhuštěné do tisícin vteřiny, vyřítily do dálky. Trup hvězdoletu se zachvíval pod zpětným nárazem mohutných výbuchu světla, infračervených paprsků a rádiových vln. Podle určeného programu se spojovaly v mnohokrát opakovaných sériích.

Mohutný začátek každé série obsahoval základní zprávu a poměrně slabé pokračování zprávu doplňující. Skupiny sérií se opakovaly každé dvě minuty během půl hodiny.

Až pozemští astroradisté zachytí signály svými gigantickými elektronickými teleskopy, umožní jim četná opakování cestou postupné statistické analýzy odstranit poruchy a doplnit mezery, a tak rozluštit poselství člověka, ztraceného kdesi v nepředstavitelných dálkách vesmíru.

Tento systém spojení se Zemí, který se dost rozšířil, propracovala Věra ještě jako posluchačka jaroslavské kosmické university. Tenkrát se také Alexej seznámil se svou budoucí ženou.

Vlastně se seznamovali dvakrát. A jak různě!

… Velký vodní stadión na Volze. Jásavý šum mládí, veselí, zdraví. Alexej, který se zrovna vrátil ze svého prvního mezihvězdného letu, sem přišel se svým otcem. Otec, rozradostněly, hrdý a jaksi směšně i dojemně dusitý, seděl vedle něho a kritizoval výkony skokanů. Všechny skoky byly dobré, avšak otec shledal na každém nějakou vadu a horlivě vysvětloval, jak by měl vypadat v dokonalém provedení.

Alexej roztržitě poslouchal a usmíval se. Vdechoval aróma Země, jako balzám sál vlhký a voňavý volžský vánek, hltal mnohohlasý hovor a na nic nemyslel. Z ampliónů se linula prostá a svěží hudba.

Náhle se však klid porušil. Od průchodu přicházela skupina děvčat v plavkách a jedna z nich, nevysoká, tmavovlasá a opálená, se zadívala do Alexejovy tváře.

Zastavila se, ještě jednou se na něho podívala a prudce vyrazila: „Vy jste Averin, že?“ Alexej, který dosud nepřivykl tomu, aby ho lidé poznávali podle dvou tří fotografií v novinách, rozpačitě vykoktal: „Inu, co se dá dělat, jsem to já.“ Hned si v duchu vyspílal, že ho nenapadlo něco chytřejšího. Vypadalo to jaksi domýšlivě.

Ale dívka se nikterak nezarazila. „Lado, Galjo!“ zavolala na své přítelkyně. „Rychle sem! Je tu slavný Averin! Slyšíte? Je tu živý Averin!“ Nadšeně a takřka dětsky se podívala znovu na Alexeje: „Soudruhu Averine, povíte nám pár slov, ano?“ Přiběhly přítelkyně. „Musíme se seznámit,“ řekla tmavovlasá dívka spěšně, jako by se bála, že ztratí iniciativu, a sama první natáhla ruku. „Věra.“

A druhé seznámení se odehrálo týden poté na zasedání Astronautické rady. Alexej sem byl pozván, aby posoudil technické novinky. Řečníci se střídali. Alexej poslouchal přednášku o nových magnetických motorech, o automatech vnitřního řízení raket, o prostředcích kosmické ochrany.

A tu spatřil za katedrou Věru. Bylo to zcela neočekávané. Současně spatřila ona jeho, jak sedí ve druhé řadě. Začervenala se, ale ihned se vzpamatovala a začala klidne vykládat podstatu svého návrhu.

Obdržela mnoho otázek, nejednou obtížných i záludných. Jakýsi mladý člověk, s hlasem, jak se zdálo Alexejovi, příliš hlučným, žádal o „doplňující výklad“. Mluvil zřetelně a neodbytně: „Mám určité pochybnosti o integrální totožnosti postupných vysílání…“

Alexej k němu pocítil očividnou antipatii, ačkoli k tomu neměl vážné důvody.

Věra však odpovídala na námitky přesvědčivě, zevrubně a především sympaticky. „Chytré děvče!“ pomyslel si Alexej nadšeně. A tento obdiv v něm zůstal až do konce.

Doprovázel ji domů. Šla unavená a zabraná do sebe. Občas zaškobrtla vysokými podpatky a opřela se o jeho paži. Alexej si připadal šťastný a nemotorný. Rozhovor vázl a Alexej to přičítal sobě. Na jeho banální návrh, aby se ještě uviděli, přikývla s jakousi udivující slavnostností; ne shora dolů, ale naopak.

… Gong počítače pozemských dní vytrhl Alexeje ze strnulosti a vrátil ho do skutečnosti.

Člověk – to je cíl

Leží na zádech. Před sebou má matný mechovitý povrch stěny. Narůžovělé světlo indikátorů na řídicím pultě padá v záblescích na závity cívky elektromagnetické tíže.

Když stočí zrak dolů, spatří vzorkované články telurové baterie. A ještě níže se zraky dotknou černého kruhu. Tento kruh je iluminátor astronomického oddělení.

Chce se mu vstát a přistoupit k iluminátoru. Za ním je tma tmoucí. Když se však dívá déle, spatří sotva rozeznatelnou siluetu…

Stále častěji přicházely chvíle, kdy to Alexeje nezadržitelně táhlo znovu a znovu pohlédnout do iluminátoru. Myšlenky ustrnuly, zastavily se u toho dne, kdy došlo k setkání s antiplynem.

Proměnila se i představa o čase. Dříve s Věrou počítali dny od chvíle obratu, kdy Diana dosáhla cíle své výzkumné cesty a otočila se nazpět k Zemi. Teď se stala počátkem všeho katastrofa.

Pátý den tohoto nového kalendáře ho začala pronásledovat utkvělá myšlenka. Musí pevněji připoutat Věřino tělo. Bylo strašné pomyšlení, že pokrývka a její přezky nevydrží nápor ve chvíli, kdy zapne znovu motory.

Alexej vykonal tuto mučivou operaci.

Do astronomického oddělení vešel, tak jako v den katastrofy, zvenčí, neboť přímý vchod zůstal nadále neopraven. Bodavá hvězdnatá prázdnota ho podivně udeřila do očí. Začal zvracet. To dříve nebylo.

Vrátil se do svého oddělení skleslý a jako zmlácený. Nemohl se zbavit pocitu chladné skelné tvrdosti ženina těla, jehož se musel dotýkat rukama.

… V pohybu hodinových ručiček se střídaly bezbarvé, stále stejné dny. Alexej se podřizoval příkazům zvukových signálů a mechanicky plnil obvyklé povinnosti. V přestávkách mezi prací a nepravidelným, nahodilým spánkem dlouho postával u okna do astronomického oddělení. Tiskl si prsty spánky až k bolesti. Pak odcházel od okna a pouštěl si co nejsilněji jakoukoli hudbu a jako opilý ležel tváří dolů v prostorné houpací síti amortizátoru.

Řezání v zátylku a v páteři začalo v jednom z těchto okamžiků.

Byla to bolest velmi silná, nenadálá jako úder nožem. Potrvala několik vteřin a pak polevila. Ne však úplně.

Asi za dvě hodiny se bolest vrátila. Když připravoval poslední kódovanou zprávu pro Zem, došlo ke druhému záchvatu. Nebyl tak bolestivý jako první, ale zanechal těžší následky.

Poté se záchvaty začaly opakovat často.

Alexej byl jako každý astronavigátor tak trochu lékařem. V každém případě znal základy obecné i kosmické medicíny. Avšak příznaky nemoci byly neobvyklé. Protože neuměl stanovit diagnózu, zkusil namátkou několik prostředků z palubní lékárny – proti nervovému vyčerpání, Proti ozáření a dokonce i proti žaludečním obtížím.

Neulevilo se mu. Nejstrašnější však bylo, že mu to nijak nevadilo.

Apatie stále víc a víc spoutávala jeho vědomí.

Stalo se, že při manipulaci s pákou energetického zásobovače rozbil na pultě kontrolní žárovku indikátoru. Ani ho však nenapadlo ji vyměnit. Nač? Vždyť to nic na věci nezmění..

Do duše se vkrádalo smíření se vším.

Nechtělo se mu jíst, nechtělo se mu ani přimět se k jídlu. Často upadal do mrákotných dřímot.

V této mdlé nemohoucnosti prožil dva či tři dny.

Dvanáctého dne po katastrofě řezání v zádech zesílilo. Alexej ulehl na amortizátor a brzy upadl do nevědomí.

Spal neklidně. Znovu se objevila Věra. Soustředěná a vážná seděla u aparátu pro čtení mikrofilmů. Náhle se upřeně zahleděla na Alexeje. V očích se jí uhnízdil strach; zmrtvěly, pozbyly výrazu a zřetelnosti. Jazyky lepkavé mlhy přilézaly shůry. Alexej pocítil, že se kamsi propadá, že se musí okamžitě, neprodleně probudit. Vypětím vůle se vytrhl z pevného objetí snového opojení.

Probudil se s nepopsatelným řezáním v páteři. Celý se zkroutil bolestí. Byl to nový, dosud nepoznaný záchvat, daleko silnější než předešlé. Dotíral půl hodiny a zanechal v horní části zad ostrou pulsující bolest.

Nadešel kritický okamžik.

Smrt ženy, fyzická muka a nevýslovná bezvýchodnost kosmické opuštěnosti se slily vjedno, proměnily se v obecné nesnesitelné utrpení. Alexej ostře pocítil, jak je blízko naprostému otupení, šílenství a záhubě. Potřásal hlavou, aby ze sebe setřepal šílenství a smrt, a vyrazil naříkavě: „Neztratit hlavu! Neztratit hlavu! Á – á – á…“ Znovu a znovu se rozléhal v kovové skořápce hvězdoletu nepříčetný lidský křik.

Utýraný organismus se přizpůsobil zlým podmínkám. Otupení a utrpení ustoupily jakémusi druhu klidu. Vracející se vůle vyvolala rozhodnost.

Alexej měřil omezený prostor rychlými kroky. Dva kroky k pultu, dva kroky k amortizátoru. Ještě jednou a ještě jednou. Kroky byly stále pevnější.

Začal hlasitě hovořit sám se sebou: „Nesmíš ztrácet hlavu, nesmíš ztrácet cíl. Člověk – to je cíl…“

Mluvit bez ustání! Přehlušit vlastním hlasem to ticho k zešílení…

„Člověk – to je cíl. Ne následek, ale příčina. Žít je třeba nikoli pro nějaké proč, ale kvůli něčemu. Onemocněl jsi, avšak jsi povinen vydržet po zbytek cesty… Je třeba pracovat. Pracovat do úmoru. Stanovit si. životní rytmus a režim… Teď budeš jíst…“

Obracel se k sobě s přikazujícím tónem. Jeho já se rozdělilo na dvě části – přikazující a poslouchající.

Otevřel kuchyňský kout a zapnul plotnu. Třesoucíma se rukama připravil si šálek bujónu, rozlámal chleba na kousky. Dávil se a bojoval s nevolností, ale snědl všecko.

„Teď prověříš magnetickou brzdu. Bude načase ji zapojit.“

V těsné prostoře úzké prstencovité chodby strojovny bylo těžké se otočit. Bolest v zádech se znovu ozvala. Alexej div neztratil vědomí a sedl si na bobek. Se zaťatými zuby upravil regulátor brzdicího automatu.

Vylezl nahoru do svého oddělení. Nedopřál si oddechu a ihned se pustil do kontroly kursu. Stanovil přesně souřadnice Diany a zapnul brzdy.

Bolest poněkud zeslábla.

Alexej začal znovu hovořit, hlasitě, rychle, sotva však vnikal do smyslu slov.

Myšlenky, které vyjadřoval nahlas, se stáčely k tomu, že už je blízko malý vesmír – sluneční soustava, že Diana začala snižovat svou fantastickou rychlost, že Slunce svítí už jako hvězda první velikosti.

„Je třeba změnit kalendář,“ pokračoval Alexej. „K cíli zbývá kolem deseti dnů. Budeš počítat od konce – desátý, devátý, osmý… Po celou dobu budeš pracovat…“

Aby lépe vyplnil čas, vymyslel si Alexej doplňující zaměstnání: profylaktickou opravu motorů, zdvojenou kontrolu kursu. Nachystal aparaturu pro oboustranné spojení se Zemí. Zapojil vysílačku i přijímač. Zatím reproduktory mlčely, avšak už dnes či zítra mohl na Dianu doletět hlas přibližující se vlasti.

V poslední kódované zprávě na Zemi Alexej obzvlášť přesně vylíčil obraz pohybu hvězdoletu. Jestliže na Zemi nezapomněli na Dianu, jestliže obdrželi poslední zprávy, pak brzy, velice brzy zachytí pozemské radiogoniometry jeho signály. A poté bude vstříc hvězdoletu vysláno první zaměřené vysílání.

Tehdy bude možno s někým pohovořit, s nějakým potomkem, s občanem vlasti, která mezitím prožila celé století. Ale zatím musel nadále hovořit sám se sebou.

Tma

Ne, zdaleka ne všecky své myšlenky vyslovoval Alexej nahlas. Vzpomínky na Věru byly mlčenlivé a utajené jako neutuchající bolest v horní části zad. Nic se nestalo. Změnil se pouze Alexejův vztah k sobě samému.

Alexej si neustále uvědomoval, že astronomické oddělení je otevřené a že je bude nevyhnutelně třeba zavřít před vletem do sluneční soustavy. Jinak by do oddělení vnikl prach a po příletu do zemské atmosféry rozžhavený vzduch.

Uzavřít oddělení bude třeba zvenčí a k tomu bude nutno vydat se znovu do kosmického prostoru. Je třeba to udělat neodkladně. V následujících dnech bude mnoho práce související s přistáním. Kromě toho Alexej věděl, že je velmi čilý, a chtěl využít této výhody, která mohla potrvat dočasně. Cítil, jak v hloubi jeho organismu, kdesi pod krunýřem zdánlivé svěžesti, vzrůstá nepochopitelná nemoc.

Zdálo by se, že nebude nijak zvlášť obtížnou záležitostí vyjít do kosmického prostoru. Alexej to dělal mnohokrát. Jeho neklid nepramenil z logicky opodstatněného nebezpečí, ale spíše ze zostřeného podvědomého pudu sebezáchovy, z temné předtuchy čehosi zlého, co naň číhá za palubou hvězdoletu.

Pečlivě se připravil. Vypnul brzdy, neboť z hvězdoletu, který prudce zpomaluje let, je východ do prostoru nemožný. Zapnul reflektory vnějšího osvětlení Diany.

Navlékání kosmického oděvu bylo bolestivé jako nikdy předtím. Zvlášť těžké bylo navléci paže do těsně přiléhajících rukávů.

„Ale co,“ řekl Alexej hlasitě, „oblek je určen pro zdravé lidi.“

Vsunul čerstvý náboj do pistolového motoru. Omotal si kolem pasu „opratě“, pár dlouhých šňůr z umělé hmoty, sloužících k přivázání člověka k hvězdoletu. Po dobu letu Alexej nepoužil opratí ani jednou. On i Věra se naprosto spoléhali na pistolové motory.

V chodbě se Alexej zpočátku poněkud uklidnil. Jako obvykle tu hučela vzduchová vývěva. Poté se začala do skafandru syčivě drát dýchací směs. Tu však strojový šum umlkl ve vzniklém vakuu. Otevřel se příklop východu. Za ním se v celé své hrozné nahotě objevila černá mihotavá prázdnota.

A tehdy se začalo odehrávat to, čeho se instinktivně obával.

Jehly se mu náhle vbodly do očí. Zdálo se mu, že se mu k rohovce přilepily žhavé jiskry, rozežhavená zrnka písku. Vytryskly mu slzy. Protože nic nevážily, nestékaly dolů a při mrkání se rozmazávaly po řasách a víčkách. Svítící vesmír jako by se sevřel v pěst, ztratil rozměry, hloubku a šířku.

Alexej se zamračil, ale hned se přiměl pohlédnou znovu na oblohu. Světlo světa se stalo nezřetelným, mlhavým.

Něco podobného se mu přihodilo už kolikrát, když vycházel do kosmického prostoru, avšak v mnohem menší míře. A tohle byla zřejmě kosmická krátkozrakost, kterou dosud nepoznal.

Vrátil se k tělesu hvězdoletu. Přimhouřil oči. Snažil se alespoň v hrubých obrysech spatřit ten obrovitý stroj, jehož se dotýkal rukama, když přivazoval opratě k držadlům. Vždyť Diana je přece jasně osvětlena venkovními reflektory. Vzpomíná si, jak je zapínal. Ne, nic není vidět. Jen rozmazané různobarevné skvrny.

Že by krátkozrakost? Jenom krátkozrakost? Zachvátila ho hrůza. Několik minut se bezmocně potácel v prázdnu s koleny přitaženými k břichu a s hlavou zvrácenou nazad. Když záchvat polevil, nebylo už žádných ohnivých skvrn. Světlo zhaslo. Kolem se prostírala tma tmoucí.

Slepý…!

Potřásal hlavou, kroutil očima, zavíral a otvíral víčka…

„Slepý,“ opakoval to slovo nahlas.

Skafandr nerezonoval. Alexej měl pocit, že má nos i uši ucpané vatou.

„Slepý,“ ještě jednou opakoval Alexej. A tu zařval do hluché dutiny skafandru: „Žádné zoufání! Nesmíš! Dobře, že jsi přivázán na opratích…!“

Nahmatal šňůry a přitáhl se k hvězdoletu. Dotkl se rukama jeho nerovného tvrdého povrchu. Znovu promluvil:

„To je báječné, že ses stačil přivázat a visíš na opratích. Co by sis bez nich počal, hm?!“

Chopil se této možnosti zažehnout v sobě optimismus. Samozřejmě, vždyť bez opratí a nevidoucí by ztratil Dianu. Takřka určitě.

„To je ohromné, že jsi nezabloudil v kosmu. To se ti báječně povedlo. Jak jsi vlastně přišel na to omotat se opratěmi? To byla výtečná předvídavost!“

Nešetřil slovy. Takhle hovořit je lehké i užitečné. Snáze se tak odežene strašná myšlenka na to, že slepý nebude prostě moci prověřovat kurs hvězdoletu a vést jej k přistání.

„Pryč se vzdálenými cíli,“ okřikoval se Alexej. „Stanov si bližší!“

Možná, že určitá část tohoto vzrušení ani nebyla umělá. Nehrozí prázdné ubíjející čekání. A z toho se mu trochu ulevilo.

„Nabral sis plnou nůši neštěstí. To je taky rekord. Jsi zkrátka šťastlivec…“

Alexejovi nepříjemně zatrnulo z tohoto náhodně vylétlého slova. Dal se příliš unést. Jaká hanebnost, když Věra…

„Nu dobrá, pracuj…“

Zachytávaje se rukama držadel, lezl pomalu k příklopu astronomického oddělení.

Drž se, chlapče!

Je nutno nahmatat třetí knoflík zleva… Třetí knoflík zleva… Á – á – á… Zatracená bolest v zádech… Ve tmě není nic vidět. Ne, nikoli ve tmě, ale v slepotě…

„Musím najít třetí knoflík zleva. Zleva…“

Alexej se málem pozvedl před pultem na kolena, ale bolest ho znovu skosila. Zhroutil se, svalil se na bok a skřípal zuby. Nesnesitelná bolest…

Znovu zaznívá oddělením slabý hlas:

„Stisknout knoflík…“

Pokouší se splnit příkaz, který dal sám sobě.

Bolest v zádech ho zachvacuje takovou silou, že už nemůže ani mluvit. Zapomněl dokonce, nač je třeba stisknout knoflík. Poslouchající část jeho rozděleného já ví pouze, že je to třeba určitě udělat…

Zapomněl takřka na všechno. Na to, jak zasunoval masivní křídla vchodu do astronomického oddělení, jak ohmatával pneumatické násosky vzduchové vývěvy. Zapomněl, jak vysíleně nahmatával držadla na vnější straně hvězdoletu, když lezl zpět dovnitř… Minulost a budoucnost se takřka ztratily z jeho povědomí. Reálné byly pouze nejbližší cíle: uzavřít příklop, zkontrolovat, dolézt do chodby, naplnit ji vzduchem, svléci skafandr… Všechno se odehrávalo za blouznivého nesouvislého hovoru, v zápolení se záchvatem, který se stal trvalým.

Ten knoflík znamenal brzdy. Alexej je vypnul, než vylezl do prostoru. Vzpomněl si, že je třeba zapnout brzdy, ihned si dal příkaz, ale ztratil spojitost mezi příčinou a následkem.

„Stisknout třetí knoflík zleva!“

Nebýt toho knoflíku, byl by zřejmě upadl do bezvědomí. Bylo by mu lehčeji, mrákoty by znamenaly oddech.

Skafandr není dosud svlečen. Pravá noha je sevřena těsnou botou. Na podlaze se povaluje naruby obrácená rhinoplastická kůže s průzračnou koulí. Ruce a nohy jsou omotány opratěmi, které mu překážejí v pohybu.

Necítí však překážku.

Je třeba dosáhnout knoflíku!

Nezřetelné brumlání, které hned sílí, hned utichá, se mísí se slabým praskotem zapnutých ampliónů. Znovu se zvedá na kolena, šmátrá rukama po desce pultu. Šeptá: „Potřebuji třetí knoflík zleva…“

A náhle odkudsi zdaleka vniká do oddělení nový zvuk, roste a sílí. Lidský hlas! Čistý, mladý, vzrušený ženský hlas:

,,… hvězdolet Diana! Voláme hvězdolet Diana. Tady třetí lunární stanice kosmických spojů. Slyšíte mne, Alexeji Nikolajeviči Averine? Odpovězte na své vlně…“

Hlas se ztrácí, ale po několika vteřinách se znovu vynořuje.

„Averine, odpovězte…“

Alexej leží na podlaze. Znovu upadl, aniž se mu podařilo dosáhnout kýženého knoflíku. Avšak přikazující, vědomá část jeho já se probouzí. Lícní svaly se stahují, tevírají se nehybné, nevidoucí oči. Nashromážděné zbytky si] razí cestu myšlení a vnímání…

„… Alexeji Nikolajeviči Averine, jsme znepokojeni vaším mlčením. Musíte nás slyšet. Odpovězte na vlně sedmého kanálu…“

Aby mohl odpovědět, musí zapnout mikrofon a vysílačku. Aby mohl zapnout mikrofon a vysílačku, musí se zvednout k pultu a nahmatat desku rádia. Rozmístění knoflíků a tlačítek zná nazpaměť. Je třeba jen se zvednout. Zvednout se! Aby zapnul brzdy i aby odpověděl Zemi… Och, zase volají. Velice hlasitě a zřetelně…

„… třetí lunární stanice kosmických spojů. Voláme Alexeje Nikolajeviče Averina, hvězdolet Diana. Odpovězte na vlně sedmého kanálu…“

Ne, teď se nedokáže zvednout… Mlčení… A zase:

„… Poslouchejte nás, Alexeji Nikolajeviči Averine. Poslouchejte nás. Ačkoli Diana neodpovídá, rozhodla se komise Hvězdoplavecké rady, že vám předá několik zpráv. Není vyloučeno, že nás slyšíte, ale nemůžete odpovědět…“

„Ano, ano,“ šeptá Alexej.

„Poslouchejte nás. Za prvé. Rada vám vyslovuje díky za velmi cenné informace o vaší cestě. Takřka vše bylo zachyceno a rozšifrováno, tak jako většina sdělení z druhých hvězdoletů vaší letky. Za druhé. Diana je zaměřena a je neustále sledována. Vaše směrové signály slyšíme dobře. Za třetí. Kurs hvězdoletů je uspokojivý, komisi však znepokojuje rovnoměrnost pohybu Diany. Je třeba neprodleně zapojit trojnásobné brždění. Opakuji. Za prvé…“

Alexej ví sám, že brždění je teď to hlavní. Jinak Diana proletí malým vesmírem. Ale…

„Za čtvrté. Komise schvaluje vaše rozhodnutí upustit od pohřbu Věry Alexandrovny Averinové. Je zcela správné, že odpočívá v kosmickém chladu. Avšak před vletem do malého vesmíru je nevyhnutelně třeba ji izolovat. Je určitá naděje, že po příletu na Zemi bude její organismus oživen. Někdy je to možné. Opakuji. Za čtvrté. Komise schvaluje…“

Co to říká? Och! Alexej znovu nabírá sil, aby se zvedl, odtrhuje záda od podlahy a – se zasténáním znovu padne. Je natolik vzrušen, že nevnímá následující zprávu. Říká se v ní cosi o možné poruše brzdicího zařízení, o katapultování a brzdění pomocí plátů protimeteorické ochrany, o zapnutí signálního zářiče na maximální výkon… Nesmysl! Brzdy jsou v pořádku. Jde jenom o to, dosáhnout knoflíku…

„… Slyšte, Alexeji Nikolajeviči Averine. Za šesté. Komise Rady se domnívá, že vás postihla mezonová nemoc. Tato choroba vzniká po blízkém styku s předměty, které prošly částečnou anihilací. Inkubační doba je šest dnů. Symptomy: záchvaty silné řezavé bolesti v páteři, nevolnost a dávení, dočasná ztráta zraku. Nemoc je vyléčitelná. Léčení bude zahájeno na Zemi. Opakuji…“

Alexej se rozhodl nashromáždit síly. Uvolnit se, oddechnout si a pak se skokem vrhnout k pultu…

„Za osmé. Vzhledem k vaší pravděpodobné chorobě rozhodla se komise přijmout Dianu pohyblivým přistáním. K přijetí Diany vysíláme ze základny hvězdolet Amur. Přiblíží se k Dianě a přistane s ní na Ústředním lunárním kosmodromu. Vaší účasti při této operaci není třeba. Diana však musí snížit rychlost na desetinu. Musíte neprodleně zapnout trojnásobné brzdění. Opakuji…“

Alexej vyčkával. Udělalo se mu trochu líp, avšak skok k pultu musí být naprosto přesný.

A hlas Země, zvučný, zřetelný, s jakýmsi podivuhodně lehkým a radostným pří zvukem, s jasným dechem budoucnosti, která se stala přítomností, pokračoval:

„Alexeji Nikolajeviči Averine, poslouchejte nás. Teď vám přehrajeme záznam slov vašeho otce Nikolaje Ivanoviče Averina. Váš otec žije. Podstoupil proceduru mnohaletého spánku, která byla objevena brzy po vašem odletu. Váš otec byl probuzen před měsícem. Je zdráv. Poslechněte si záznam jeho hlasu, který byl pořízen včera

Krátká přestávka.

„Zdravím tě, chlapče, zdravím tě, nevěsto.“ Otec se zarazil, odkašlal si. „Promiň, Věrunko, já ještě postaru… Tak tedy jsem naživu… nevím, co bych vám ještě povídal… Vidíte, jak nám to vyšlo… Copak bych si byl mohl pomyslet, že se vás dočkám… Tak si pospěšte… Všecko je v pořádku… Drž se, chlapče…“

Alexej sebral všecky síly a nezadržitelným skokem, který se jen nezasvěcenému mohl zdát neobratný a mdlý, se vrhl k pultu.