NEBULA 66

TAJNÉ MÍSTO

Dnes ráno se mě můj syn zeptal, co jsem dělal za války. Je mu už patnáct a není mi jasné, proč se mě nezeptal nikdy předtím. Nevím, proč jsem tu otázku nikdy neočekával.

Odjížděl na tábor, a tak jsem ho mohl odbýt tím, že jsem dělal pro vládu. Na táboře bude čtrnáct dní. Pokud na něho budou vychovatelé tlačit, povede si ve skupinové činnosti docela dobře. Ve chvíli, kdy povolí, vytratí se studovat mraveniště nebo bude číst nějakou ze svých knih. Zabývá se teď astronomií. Jakmile se vrátí domů, zeptá se mě znovu, co jsem teda za války dělal, a já mu to budu muset říct.

Jenže já sám nechápu, co jsem tenkrát dělal. Někdy mě napadá, že má jednotka bojovala na život a na smrt s místním mýtem a pouze plukovník Lewis si to uvědomoval. Nevím, kdo zvítězil. Vím jen, že válka vyžaduje od některých mužů rizika nejasnější a méně čestná, než je smrt v boji. A vím, že to byl můj případ.

Začalo to v roce 1931, když v poušti poblíž Barkeru, ve státě Oregon, nalezli mrtvého chlapce. Měl u sebe pytlík se zlatou rudou a krystal oxidu uraničitého velikosti palce. Krystal skončil jako kuriozita v analytické laboratoři v Salt Lake City, dokud v roce

1942 nenabyl zvláštní důležitosti. Armádní experti zjistili jeho pravděpodobný původ v oblasti asi sta čtverečních mil poblíž Barkeru. Povolali doktora Lewise, plukovníka v záloze, do služby a dali mu rozkaz najít žílu. Celá oblast však byla v miocénu pokryta několikametrovou vrstvou lávového toku, a tak bylo samozřejmě z geologického hlediska šílenstvím hledat tady pegmatickou žílu. Oblast neměla žádnou soustavu odtékání povrchových vod a nebyla nikdy zaledněna. Doktor Lewis protestoval, že kiystal se sem musel dostat už dříve, prostřednictvím člověka.

To mu nepomohlo. Řekli mu, že tu není od toho, aby hledal vysvětlení. Vysoce postavení lidé nebudou mít klid, dokud se nevydá spousta peněz a vědeckého úsilí na pátrání. Z armády mu poslali mladé absolventy geologie, včetně mne, a požadovali hlášení o postupu. Z morálních důvodů, v jakémsi bezmocném zoufalství, se doktor Lewis rozhodl vypracovat projekt modelové cvičebnicové úlohy na mapování počtu a síly čedičových vrstev v průzkumové oblasti, a to až úplně dolů, k zemskému povrchu existujícímu ještě před miocénem. Byl by to taky pozitivní důkaz, že se tady uranová ruda nevyskytuje, takže by to ani nebyl skutečný podvod.

Ten kus oregonské krajiny bylo příšerné místo. Průzkumová oblast byla plochá, beztvará krajina, kde černá láva všude vystupovala k povrchu skrze rovnou skrovnou šedou hlínu, na níž pelyněk dorůstal sotva ke kolenům. V létě byla vyprahlá a suchá, v zimě bezútěšná s popraškem sněhu. Větry se po ní s kvílením proháněly ve všech ročních obdobích. Městečko Barker tvořila asi stovka dřevěných domků na prašných ulicích a pár farem, produkujících seno, podél zavodňovacího kanálu. Všichni mladí byli ve válce, nebo nasazení ve válečném průmyslu, a staří vypadali, že nás nesnášejí. Kromě osádek pronajatých vrtných souprav, které bydlely ve vlastních maringotkových táborech, nás bylo dvacet, a tak jsme svým způsobem vytvářeli opozici vůči městu. Spali jsme a jedli v Colthorpe House, jednu ulici od naší základny. Měli jsme tam svůj vlastní ‚opoziční‘ stůl, a tak jsme mohli být třeba Marťané.

To se mi líbilo, stejně jako skutečnost, že doktor Lewis s námi jedná jako se studenty – přednášky, zkoušení a povinná četba. Byl to skvělý učitel a vynikající vědec a my jsme ho měli rádi. Nechal nás vystřídat se u každé etapy práce. Začal jsem u mapování povrchu, pak jsem pracoval s vrtači, kteří se prokousávali čedičem do žuly stovky metrů pod povrchem. Potom jsem dělal u gravimetrických a seismických měření. Vládl mezi námi výborný kolektivní duch a všichni jsme si uvědomovali, že se nám dostává nesmírně cenného výcviku v geofyzice. Soukromě jsem se rozhodl, že si po válce udělám z geofyziky doktorát. Samozřejmě u doktora Lewise.

Na začátku léta 1944 skončily terénní práce. Najatí vrtači odjeli. Sbalili jsme tuny vrtných vzorků a mnoho krabic papíru s gravimetrickými záznamy a seismické pásky, abychom všechno přesunuli na Středozápadní univerzitu doktora Lewise. Tam bychom získali další měsíce cenného výcviku tím, že bychom zpracovávali údaje v soubor strukturních a profilových map. Byli jsme všichni rozrušení a hodně se toho napovídalo o tom, že budeme zase chodit s holkama na mejdany. Pak přišel rozkaz, že část personálu musí pokračovat v terénním výzkumu. Aby formálně vyhověl, rozhodl se doktor Lewis ponechat tu jednoho muže. Vybral si mě.

Těžce se mě to dotklo. Bylo to jako být nespravedlivě vyhozen od zkoušky. Myslím, že to bylo od něj bezohledně tvrdé.

„Vezmete si džíp a projedete jednou denně oblast s Geigerovým počítačem,“ řekl. „Pak seďte v kanceláři a zdvihejte telefony.“

„Co když zavolají, až budu pryč?“ zeptal jsem se rozmrzele.

„Sežeňte si sekretářku,“ odvětil. „Máte na to přidělenou částku.“

Tak odjel pryč a nechal mě tady, abych si sám sobě šéfoval s titulem velitel terénního výzkumu. Cítil jsem se zrazen, zanechán napospas nepřátelskému městečku. Rozhodljsem se, že plukovníka Lewise nenávidím, a přál jSem si, abych se mu mohl pomstít.

O několik dní později mi starý Dave Gentry řekl, jak.

Byl to hubený, seschlý stařec s bílým knírem a já jsem seděl vedle něj na mém novém místě u ‚městského‘ stolu. Byly to ale neradostné chvíle u jídla. Slýchal jsem poznámky o zdravých mladících ulejvajících se v uniformě a promrhávajících peníze daňových poplatníků. Jednoho večera jsem praštil vidličkou do nedojedeného jídla a postavil jsem se.

„Armáda mě sem poslala a armáda mě tady drží,“ řekl jsem těm dvanácti starcům a ženám u stolu. „Já bych rád jel za moře podřezávat Japončíkům krky pro vás, laskaví a milí lidé, opravdu. Proč teda nenapíšete vašemu kongresmanovi?“

Vypotácel jsem se ven a zastavil jsem se na konci verandy a všechno ve mně vřelo. Starý Dave vyšel za mnou ven.

„Počkej synku,“ skřehotal. „Nemaj rádi válku, ne tebe. Ale vláda je jako počasí a na tebe si můžou houknout.“

„Pěkně zostra,“ řekl jsem hořce.

„Maj pro to důvody,“ uvažoval Dave. „Zapomenutý doly se nemaj hledat takovým způsobem, jakým na to jdou vaši lidi. Krom toho, důl Bláznivýho kluka patří nám tady v Barkeru.“

Bylo mu přes sedmdesát a staral se o koně v místní kovárně. Byl oblečen do otrhané, rozepnuté vesty, pod ní měl vytahané šle a šedou flanelovou košili; nikdo by nikdy nehledal v tomto starci moudrost. Ale měl ji.

„Tohle je velká, mladá a opuštěná země a je pro lidi drsná,“ řekl. „Každý městečko má historku o zapomenutým dolu, nebo o ztraceným pokladu. Jen děcka je ale hledají. Většině lidí stačí, že vědí, že to tady je. Pomáhá jim to snášet tuhle zem.“

„Chápu,“ řekl jsem. Něco se mi rozvířilo v hlavě.

„Barker nikdá neměl zapomenutý důl, až před třinácti lety,“ pokračoval Dave. „Lidi přirozeně nemůžou vydržet jen se tak dívat, jak ho vy hrubou silou a tak brzo najdete.“

„My víme, že tady žádný důl není,“ řekl jsem. „Jenom dokazujeme, že tady není.“

„Kdybyste mohli dokázat tohle, bylo by to ještě horší,“ řekl. „Jenomže to nemůžete. Všichni jsme tu rudu viděli a měli v ruce. Byl to křemen, úplně prožraný zlatýma žilkama a šupinama. Ten kluk pro něj došel z domova pěšky. Hlavní žíla musí bejt tady poblíž.“

Máchl rukou směrem, kde jsme dělali průzkum. Vzduch nad námi byl ozářen zapadajícím sluncem a já jsem pocítil zvláštní náhlý poryv zájmu. Plukovník Lewis nás vždycky zrazoval od spekulací o této historce. Když ji někdo z nás nadnesl, byl jsem obyčejně první, kdo si z dotyčného začal utahovat a posílat ho do průzkumové oblasti s proutkem. Fakt, že žíla neexistuje, byl pro nás něco jako článek víry. Ale já jsem byl teď úplně sám a sám jsem si v terénu velel.

Oba jsme se opřeli jednou nohou o zábradlí na verandě a ruce jsme měli opřené o kolena. Dave ukousl žvanec tabáku a vyprávěl mi o Owenu Priceovi.

„Bylo to vždycky ztřeštěné dítě, hádám, že četl každou knížku ve městě,“ řekl Dave. „Měl zvídavou povahu, tenhle kluk.“

Nejsem folklorista, ale i já jsem viděl, jak se do historky vkrádá mýtus. Jednak Dave trval na tom, že chlapcova košile byla roztrhaná, a jednak že měl rozdrásaná záda.

„Jako kdyby hó napadla puma,“ řekl Dave. „Jenomže v tyhle poušti pumy nikdá nebyly. Sledovali jsme klukovy stopy, až se tolikrát překřížily, že byly k ničemu, ale stopy pumy jsme nikde neviděli.“

Samozřejmě, že jsem tomu nemusel přikládat význam, přesto mě ta historka chytla. Možná to byl Daveův pomalý jistý hlas; snad to zvláštní příšeří, nebo má dotčená pýcha. Přemýšlel jsem o tom, jak se obrovské lávové proudy občas utrhly a vynesly veliké kusy skal. Třeba tam někde taková bludná skála leží, třeba má napříč jen několik desítek metrů, a proto unikla vrtným jádrům, ale přesto je prolezlá uranem. Kdybych ji dokázal najít, zesměšnil bych doktora Lewise. Zdiskreditoval bych celou geologii. Já, Duard Campbell, zavržený a zneuznaný, bych to dokázal. Rozum křičel, že je to nesmysl, ale hluboko v podvědomí začalo něco skládat drtivý dopis plukovníku Lewisovi a celým tělem se rozlilo uspokojení. ^

„Říká se, že nejmladší sestra toho kluka by mohla poznat, kde to našel, kdyby chtěla,“ řekl Dave. „Chodívala s ním hodně do tý pouště. Hrozně vyváděla, když se to stalo, a pak oněměla, ale slyšel jsem, že už zas mluví.“ Potřásl hlavou. „Chudák malá Helena. Vypadalo to, že z ní bude pěkná holka.“

„Kde bydlí?“ zeptal jsem se.

„U svý matky v Salemu,“ odpověděl Dave. „Chodila do obchodní školy a teď tam přej pracuje u advokáta.“

Paní Priceová byla stará žena, tvrdá jako kámen, a zdálo se, že svou dceru zcela ovládá. Souhlasila, aby byla mou sekretářkou, jakmile jí řeknu výši platu. Jedním telefonátem jsem obdržel povolení zkusit to s Helenou – už byla jednou vyšetřována v souvislosti s pátráním po tom uranovém krystalu. Paní Priceová jí zařídila bydlení ujedné známé rodiny v Barkeru, aby ochránilajejí pověst. Ta nebyla v žádném nebezpečí. Měl jsem sice v úmyslu se s ní milovat, kdyby bylo třeba, abych z ní vymámil její tajemství, má-li nějaké, ale neublížil bych jí. Naprosto jasně jsem věděl, že jenom hraju hru, která se jmenuje.Pomsta Duarda Campbella‘. A věděl jsem, že stejně žádný uran nenajdu.

Helena byla nevýrazná drobná dívka a vypadala jako vytvořená z ledu. Nosila boty s nízkým podpatkem, bavlněné punčocháče a obyčejné šaty s bílými manžetami a límečkem. Jediným jejím výrazným rysem byla dokonalá pleť; zašpičatělé velšské obočí a kouřově modré oči jí tu a tam propůjčovaly skřítkovský vzhled. Ráda sedávala roztomile schoulená, nohy u sebe, ruce založené a se sklopeným zrakem; její hlas byl sotva slyšet, byla nesmírně uzavřená. Stůl, který jsem jí určil, stál čelně proti mému a ona za ním sedávala, plně zaměstnána prací, a já jsem k ní vůbec nemohl proniknout.

Zkoušel jsem to s vtipkováním, zkoušel jsem zdvořilé dárečky a pozornosti, zkoušeljsem to na ni s tím, že jsem smutný a potřebuji soucit. Poslouchala, pracovala a zůstávala vzdálená jako měsíc. Teprve po čtrnácti dnech a vyloženou náhodou jsem k ní našel klíč.

Zkoušeljsem to zrovna se soucitem. Řekljsem, že být odloučen od přátel a rodiny by nebylo tak zlé, ale co nemůžu vystát, je ta bezútěšná jednotvárnost zdejší krajiny. Každičký kousek země je stejný jako všechny ostatní a v celém prostoru není jediné rozeznatelné místo. Něco se v ní probudilo a obořila se na mě.

„Je tu plno kouzelných míst!“

„Pojďte, vyjedeme si s džípem a ukážete mijedno,“ vyzval jsem ji.

Zdráhala se, ale přesto jsem ji přinutil. Řídil jsem džíp mezi obnaženými skalami, házelo to s námi a kodrcalo. Měl jsem naši mapu otisknutou v paměti jako fotografii, a tak jsem věděl, kde se každou minutu nacházíme, ale jen podle souřadnic. Na poušti sice byly po nás stopy: místa vrtů, krátery po výbuších k seismickým měřením, dřevěné kolíky, plechovky, láhve a papír poletující v ustavičném větru, stejně však byla celá bezútěšně stejná.

„Řekněte mi, až přijedeme k nějakému ‚místu‘, a já zastavím,“ řekl jsem.

„Všude jsou místa,“ odpověděla. „Zrovna tady je jedno.“

Zastavil jsem džíp a podíval jsem se na ni překvapeně. Její hlas byl pevný a zněl hrdelně. Zeširoka otevřela oči a usmála se; nikdy předtím jsem ji takhle neviděl.

„Co je na tomhle místě zvláštního?“ zeptal jsem se.

Neodpověděla. Vystoupila a ušla několik kroků. Její držení těla se změnilo. Téměř tančila. Sel jsem za ní a dotkl jsem se jejího ramene.

„Řekněte mi, co je tu zvláštního,“ naléhal jsem.

Otočila se a upřeně se dívala přímo za mě. Měla jakýsi jiný půvab, jako by do ní vstoupil nový život. Byla to velmi krásná dívka.

„Tady jsou všichni psi,“ prohlásila.

„Psi?“

Sklouzl jsem pohledem po zakrslém pelyňku ve sporé hlíně, na ošklivou šedivou skálu, a potom zpátky na Helenu. Něco nesouhlasilo.

‚Velcí a hloupí psi, kteří běhají ve stádech a žerou trávu,“ řekla. Neustále se otáčela a pozorně se rozhlížela. „Veliké kočky honí psy a požírají je. A psi skučí a skučí. Copak je neslyšíte?“

„To je šílenost!“ zvolal jsem. „Co se to s vámi děje?“

Zrovna takjsem ji mohl udeřit. Stáhla se ihned do sebe a sotva jsem slyšel její odpověď.

„Omlouvám se. Hrávali jsme si tady s bratrem na pohádky. Všechno to pro nás byla pohádková země.“ Oči jí zvlhly slzami. „Nebyla jsem tady od… ztratila jsem nervy. Promiňte.“

Musel jsem přísahat, že potřebuju diktovat,terénní poznámky‘, abych přinutil Helenu znovu vyjet do pouště. Seděla strnule v džípu s blokem a tužkou, zatímco já jsem předstíral úkony s Geigerovým počítačem a sypal ze sebe odbornou hantýrku. Rty měla bledé a stažené a viděl jsem, jak zápasí s kouzlem, kterým na ni působila poušť, a jak pomalu prohrává.

Nakonec upadla do toho podivného rozpoložení a já si dával dobrý pozor, abych ji nevyrušil. Bylo to tajemné a okouzlující a získal jsem spoustu údajů. Vyjížděli jsme spolu pro.terénní poznámky‘ každé ráno a pokaždé bylo snazší ji zlomit. Zpátky v kanceláři vždycky zase ochladla a já jsem žasnul nad tím, jak dvě tak rozdílné osoby mohou sídlit v jednom těle. Nazval jsem ty dvě podoby.Kancelářská Helena‘ a ‚Pouštní Helena‘.

Často jsem si povídal po večeři na verandě se starým Davem. Jednoho večera mě varoval.

„Lidi vodsud si myslej, že Helena to nemá v hlavě v pořádku, co umřel její bratr,“ řekl. „Dělaj si o vás starost.“

„Cítím se jako její starší bratr,“ prohlásil jsem. „Nikdy bych jí neublížil, Dave. Jestli najdeme hlavní žílu, budu pro ni uplatňovat právní nárok.“

Potřásl hlavou. Kdybych mu tak mohl vysvětlit, že to všechno je jen neškodná hra a nikdo tam nikdy žádné zlato nenajde. Nicméně, jako hra mě to strhlo.

Pouštní Helena mi učarovala, když musela bezmocně odkrývat svůj tajný svět. Byla to malá holka v ženském těle. Hlas zpevněl, zalykala se vzrušením a dotýkala se mě se stejným kouzlem, kterým se proměnil její obličej na živý a skřítkovský. Rozesmátá pobíhala mezi černými kameny a v zakrslém pelyňku a dodávala jim na okamžik krásu. Vláčela mě za sebou za ruku a někdy jsme běželi až míli od džípu. Jednala se mnou, jako bych byl slepý, nebo hloupé děcko.

„Ne, ne, Duarde, to je útes,“ říkávala a táhla mě zpátky.

Vždycky chodila první, takže jsem našel našlápne kameny přes říčku. Hrál jsem s vervou. Ukazovala na lesy, útesy, řeky a hrady. Byli tu chundelatí koně s drápy, zlatí ptáci, velbloudi, čarodějnice, sloni a mnoho dalších bytostí. Předstíraljsem, že je všechny vidím, a tak mi důvěřovala. Vyprávěla a přehrávala pohádky, které kdysi hrávali s Owenem. Někdy byl zakletý on, jindy ona, a pak se jeden musel postavit zlému kouzlu nějaké čarodějnice nebo obra, aby zachránil toho druhého. Občas jsem byl Duard, jindy jsem byl Owen.

Helena ajá jsme se plížili do zakletých zámků, skrývali jsme se s tlukoucím srdcem, když po nás obr s hromováním pátral, a utíkali jsme, ruku v ruce, před jeho hněvem.

Tak, teď jsem ji měl v moci. Hrál jsem její hru, ale nikdy jsem nepustil ze zřetele svou vlastní. Každý večer jsem si načrtl na mapě všechno, co jsem se ten den dozvěděl o topografii pohádkové země. Její geomorfologie pozoruhodně odpovídala.

Když jsme si hrávali, často jsem dělal narážky na obrův poklad. Helena nikdy nepopřela jeho existenci, ale zdálo se, že je kvůli tomu ztrápená a vyhýbavá. Dávala si prst na rty a dívala se na mě vážnýma, velkýma očima.

.Vybíráte si jen věci, o které nikdo nedbá,“ říkávala. „Když vezmete zlato nebo drahokamy, přinesou vám hrozné neštěstí.“

„Mám kouzlo proti neštěstí a vám ho taky přenechám,“ řekl jsem jednou. „Je to největší a nejmocnější kouzlo na celém světě.“

„Ne, všechno se to změní na nepotřebné krámy. Změní se to na kozí bobky, mrtvé hady a jiné svinstvo,“ prohlásila mrzutě. „Owen mi to řekl. Takový je zákon pohádkové země.“

Když jsme o tom mluvili podruhé, seděli jsme v tmavé rokli poblíž vodopádu. Museli jsme ztišit hlasy, jinak bychom probudili obra. Vodopád byl skutečné obrovo chrápání, a rovněž to byl vítr, jenž se věčně proháněl pouští.

„Copak si Owen nikdy nic nebere?“ zeptal jsem se.

Už jsem se naučil, že o Owenovi musím mluvit vždycky v přítomném čase.

„Někdy musí,“ odpověděla. „Zrovna tady mě čarodějnice jednou měla zakletou v ohyzdnou ropuchu. Owen mi položil na hlavu květinu, a tak jsem byla zase Helenou.“

„Opravdu skutečnou květinu? Takovou, že jste si ji mohla odnést domů?“

„Cervenožlutou květinu větší než mé dvě dlaně,“ řekla. „Zkusila jsem šiji vzít domů, ale všechny květní lístky opadaly.“

„Odnáší si Owen někdy něco domů?“

„Kamínky, občas,“ přikývla. „Máme je schované v tajném hnízdě v kůlně. Myslíme si, že by to mohla být kouzelná vajíčka.“

Vyskočil jsem na nohy. „Pojďte mi je ukázat.“

Zavrtěla důrazně hlavou a odtáhla se. „Nechcijít domů!“ řekla. „Už nikdy.“

Snažila se vymanit a sešpulila rty, ale vytáhl jsem ji za nohy.

„Prosím vás, Heleno, kvůli mně,“ řekl jsem. „Jen na jednu jedinou minutku.“

Natlačil jsem ji do džípu a jeli jsme do starého domu Priceových. Nikdy jsem neviděl, že by se na něj podívala, když jsme projížděli kolem, a nepohlédla na něj ani teď. Rychle chladla zpátky na Kancelářskou Helenu. Přesto mě vedla okolo starého rozpadajícího se domu s vytlučenými okny do polozřícené kůlny. V jednom rohu odhrábla trochu slámy, a tam byly ty kameny. Ani jsem si neuvědomoval, jak jsem rozrušený, dokud mě neskolilo zklamání jako rána do žaludku.

Byly to bezcenné, vodou obroušené oblázky z křemene a růžové žuly. Jediná zvláštnost byla, že nemohly rozhodně pocházet z této čedičové pouště.

Po několika týdnech jsme opustili záminku terénních poznámek a jednoduše jsme si jezdili do pouště hrát. Měl jsem už Heleninu pohádkovou krajinu skoro úplně zmapovanou. Vypadálo to, že je to mladé zlomové pohoří s řekou rovnoběžnou s jeho úpatím a mírně se svažující plošinou za řekou. Strmá strana byla porostlá lesem a zařezávaly se do ní hluboké rokle. Na odříznutých horských výběžcích byly vysoko posazené hrady. Pořád jsem si to s Helenou ověřoval a nikdy jsem ji nepřistihl, že by si odporovala. Několikrát, když byla na pochybách, jsem byl schopen jí říct, kde je, a to mi dovolilo dostat se ještě hlouběji dojejího tajného světa. Jednoho rána jsem objevil, jak velmi hluboko.

„Na co si budeme hrát dneska, Owene?“ zeptala se.

Tohle jsem neočekával, byl jsem pyšný, jak rychle jsem toho dosáhl. Křepčil jsem, odskákal jsem od ní, a pak nazpátky, a přikrčil jsem se u jejích nohou.

„Sestřičko, sestřičko, jsem zakletý,“ řekl jsem. „Jenom ty na celém světě mě můžeš odčarovat.“

„Odčaruji tě,“ pravila tím dívčím hláskem. „Copakjsi, bráško?“

,yelký černý pes,“ řekl jsem. „Zlý obr Lewis Rawbones mě drží na řetězu za svým hradem, když všechny ostatní psy bere na lov.“

Urovnala si šedou sukni přes kolena. Ustájí poklesla.

„Jsi opuštěný a vyješ celý den a celou noc,“ řekla. „Ubohý pejsánku.“

Zvrátil jsem hlavu a zavyl.

„Je to hrozný zlý obr, má spoustu strašných kouzel,“ řekl jsem. „Nesmíš se bát, sestřičko. Hned jak mě odčaruješ, stane se ze mne krásný princ a useknu obrovi hlavu.“

„Nebojím se.“ Oči jí jiskřily. „Nebojím se ani ohně, ani hadů, ani mravenců, ničeho.“

„Odvedu si tě do svého království a budeme tam žít šťastně až do smrti. Budeš ta nejkrásnější královna na světě a všichni tě budou mít rádi.“

Vrtěljsem ocasem a položiljsem si hlavu na její kolena. Hladila moji hedvábnou hlavu a tahala mě za dlouhé černé uši.

,yšichni mě budou mít rádi.“ Byla teď velmi vážná. „Odčaruje tě kouzelná voda, ubohý pejsánku?“

„Musíš se dotknout mého čela kouskem obrova pokladu,“ řekl jsem. „To je jediný způsob, jak mě odčarovat.“

Cítil jsem, že se ode mě odtahuje. Stoupla si, její tvář se zkrabatila smutkem a zlostí.

„Ty nejsi Owen, jsi jenom člověk! Owenje zakletý, já jsem taky zakletá a nikdo nás nikdy nevysvobodí!“

Utíkala pryč a stala se zase Kancelářskou Helenou, dříve, než doběhla k džípu.

Den poté rozhodně odmítla jet se mnou do pouště. Vypadalo to, jako by se má hra vyčerpala. Ale vsadil jsem na to, žé Pouštní Helena mě někde pod povrchem pořád slyší, a tak jsem zkusil novou taktiku. Kancelář byla místnost v patře nad starou tančírnou a je možné, že za pionýrských časů se tady odehrávaly vzájemné šarvátky mezi ženami a muži. Ale pochybuju, že se tu dělo něco tak podivného jako moje nová hra s Helenou.

Byl jsem zvyklý chodit po kanceláři a mluvit, když Helena pracovala. Nyní jsem však začal mísit do normální mluvy naši pohádkovou řeč a neustále jsem se vracel k zlému obru Lewisi Rawbonesovi. Kancelářská Helena se snažila nevěnovat tomu pozornost, ale tu a tam jsem ji přistihl, jak jí z očí vykukuje Pouštní Helena. Mluvil jsem o své zkažené kariéře geologa a o tom, jak by se to napravilo, kdybych našel tu žílu. Nahlas jsem uvažoval, jak bych žil a pracoval v exotických krajinách, a jak bych potřeboval manželku, aby mi vedla domácnost a pomáhala s kancelářskou prací. Kancelářskou Helenu to rušilo. Dělala překlepy a věci jí padaly z rukou. Pokračoval jsem v tom několik dní, snažil jsem se, aby to byla ta přesná kombinace skutečnosti a fantazie, a to bylo pro Kancelářskou Helenu těžké.

Jednoho večera mě starý Dave znova varoval.

„Helena vypadá vycmrdlá a povídá se vo tom. Slečna Fowlerová říká, že Helena nespí a brečí celý noci a nechce slečně Fowlerový říct, co s ní je. Nevíš náhodou, co ji trápí?“

„Mluvím s ní jen o pracovních záležitostech,“ odvětil jsem.

„Možná se jí stýská po domově. Zeptám se jí, jestli nechce dovolenou.“ Nelíbil se mi pohled, kterým si mě Dave měřil. „Neublížil jsem jí. Nemám v úmyslu jí nějak uškodit, Dave,“ řekl jsem.

„Lidi zabíjej pro to, co dělají, a ne pro to, co mají v úmyslu,“ zamručel. „Chlapi z tohohle městečka by tě odpráskli stejně rychle jako kojota, kdybys ublížil Heleně Priceový.“

Pracoval jsem na Heleně celý příští den a odpoledne jsem natrefil na tu správnou poznámku a prolomil její obranu. Nebyl jsem připravený, že to tak bude fungovat. Řekl jsem pouze: „Celý život je jen takové hraní. Když se nad tím člověk zamyslí, všechno, co děláme, je hra.“ Její tužka znehybněla a Helena se podívala přímo na mě, jak to v kanceláři nikdy předtím neudělala. Cítil jsem, že se mi rozbušilo srdce.

„To ty jsi mě naučila, jak si hrát, Heleno. Býval jsem tak vážný,. že jsem ani nevěděl, jak si hrát.“

„Owen mě to naučil. Znal kouzlo. Moje sestry si neuměly hrát jinak než s panenkami a na bohaté manžele a já jsem je nesnášela.“

Otevřela oči do široka a její rty se zachvívaly, byla to téměř Pouštní Helena přímo tady v kanceláři.

,y obyčejném životě jsou taky kouzla a zakletí, když se na to podíváš správným způsobem,“ poznamenaljsem. „Nemyslíš si to, Heleno?“

„Já to vím!“ řekla. Zbledla a pustila tužku. „Owen byl zakletý – měl ženu a tři dcery a byl to teprve chlapec. Ale byl to jediný mužský, kterého jsme měly, a všechny, kromě mě, ho neměly rády, protože jsme byli takoví chudí.“ Začala se chvět a její hlas zněl rozmazaně. „Nemohl to vydržet. Vzal poklad a to ho zabilo.“ Po tvářích jí stékaly slzy. „Zkoušela jsem si myslet, že je jenom zakletý v mrtvého jako ve hře, a kdybych nepromluvila, ani se nezasmála sedm let, osvobodila bych ho.“

Hlava jí klesla do dlaní. Polekal jsem se. Přistoupil jsem k ní a položil jí ruku na rameno.

„A přece jsem promluvila.“ Její ramena se otřásala vzlyky. „Přinutili mě mluvit a Owen se teď už nikdy nevrátí.“

Sehnul jsem se a objal ji.

„Neplač, Heleno. Vrátí se,“ utěšoval jsem ji. „Existují jiná kouzla, která ho vrátí.“

Ani jsem moc nevěděl, co říkám. Měl jsem strach z toho, co jsem provedl, a chtěl jsem ji utěšit. Vyskočila a odhodila mou paži.

„Nemůžu to už vydržet. Odcházím domů!“

Vyběhla do chodby, dolů po schodech, a z okna jsem ji viděl utíkat po ulici stále ještě plačící. Najednou mi ta hra připadala krutá a hloupá, a v tu chvíli jsem s ní skončil. Roztrhal jsem mapu pohádkové krajiny a moje dopisy plukovníku Lewisovi a žasnul jsem, jak jsem jen proboha tohle všechno mohl někdy provést.

Ten večer mi po jídle starý Dave pokynul k jednomu rohu verandy. Obličej měl jako vyřezaný ze dřeva.

„Nevím, co se dneska stalo v kanceláři, a v tvým zájmu je, abych to radši nezjistil. Ale pošleš Helenu ranním autobusem zpátky k mámě, rozuměls?“

„Dobře, pokud chce jet ona,“ řekl jsem. „Já ji jen tak z práce vyhodit nemůžu.“

„Mluvím teďka za chlapy. Radši ji posaď na ten ranní autobus, nebo se objevíme a popovídáme si s tebou.“

„Dobrá, udělám to, Dave.“

Chtěl jsem mu říct, že už jsem s tou hrou přestal a že chci příležitost, abych to Heleně vynahradil, ale raději jsem si to rozmyslel. Daveův hlas byl rozhodný a divoký opovržením, a třebaže byl tak starý, šla z něho hrůza.

Helena ráno do práce nepřišla. V devět hodin jsem šel sám pro poštu. Vrátil jsem se do kanceláře s poštovním tubusem a několika dopisy. První dopis, který jsem otevřel, byl od plukovníka Lewise a téměř jako kouzlem vyřešil všechny mé problémy.

Na základě předběžných strukturních konturních map dostal doktor Lewis povolení uzavřít terénní fázi. Kopie těch map byly v tubusu, pro mou informaci. Měl jsem udělat inventář a být

J

připraven všechno předat týmu důstojníků, kteří přijedou za několik dní. K upřesnění map se bude muset ještě zpracovat velká spousta údajů. Měl jsem se znovu připojit ke skupině s tím, že konečně dostanu příležitost k laboratorní práci.

Cítil jsem se velmi příjemně. Kráčel jsem sem a tam, pohvizdoval jsem si a luskal prsty. Přál jsem si, aby Helena přišla a pomohla mi s tím inventářem. Pak jsem otevřel tubus a ledabyle jsem si prohlížel mapy. Bylo jich spousta, jedno beztvaré čedičové podloží za druhým, jako polevy dortu o průměru deseti mil. Ale když jsem se dostal ke spodní mapě předsopečné krajiny z miocénu, zježily se mi vlasy na temeni.

Vždyť tuto mapu jsem udělal já sám. Byla to Helenina pohádková země. Topografie byla kousek po kousku totožná.

Sevřel jsem pěsti a přestal dýchat. Pak mě to udeřilo podruhé a zamrazilo mě v zádech.

Ta hra byla skutečná. Nemůžu ji skončit. Po celou tu dobu si ta hra hrála se mnou. A hraje si dál.

Vyběhl jsem ven a na ulici jsem předhonil starého Davea, který spěchal do jídelny. Na každém boku měl pouzdro s pistolí.

„Dave, musím najít Helénu,“ vykřikl jsem.

„Někdo ji viděl, jakjde za rozbřesku do pouště,“ řekl. „Já právě jdu pro koně.“ Ani nezvolnil tempo. „Radši bys tam měl jet s tou smradlavou károu. Ajestliji nenajdeš dřív než my, radši pokračuj dál v jízdě, synku.“

Utíkal jsem zpátky, vzal džíp a s rachotem jsem ho hnal zakrslým pelyňkem. Narážel jsem do kamenů a není mi jasné, jakto že jsem nic nerozbil. Věděl jsem, kam mám jet, a bál jsem se toho, co tam najdu. Věděl jsem, že miluju Helenu Priceovou víc než vlastní život, a věděl jsem, že jsem ji uštval k smrti.

Uviděl jsem ji daleko před sebou, jak utíká a uskakuje. Směřoval jsem džíp tak, abych jí nadjel, křičel jsem na ni, ale neslyšela mě, ani neviděla. Zastavil jsem, vyskočil z džípu a běžel za ní. Svět ztemněl. Viděl jsem jedině Helenu. Ale nemohl jsem ji dohonit.

„Počkej na mě, sestřičko!“ křičel jsem. „Miluju tě, Heleno! Počkej!“

Zastavila se a přikrčila a já jsem ji málem porazil. Klekl jsem, objal ji, a potom to přišlo.

Říká se, že lidé při zemětřesení, když se všechno obrací a kymácí, pociťují strach, kterýje dohání k šílenství, jestliže na něj poté nedokážou zapomenout. Tohle bylo horší. Nahoru a dolů, sem a tam, a občas se všechno hroutilo do sebe. Vítr burácel ve skalách pod námi a vzduch nám nad hlavami houstl a hrozil nás rozdrtit. Vím, že jsme se jeden druhého drželi a že jsme existovali jen pro sebe a mimo nás nebylo nic, to je všechno, co si pamatuju, dokud jsme nebyli zpátky v džípu a já ho neřídil směrem k městu stejně bezhlavě, jako jsem přijel.

Potom svět dostal znovu svou podobu pod zářícím sluncem. Na horizontu jsem uviděl hlouček jezdců. Mířili tam, kde byl nalezen Owen. Ten chlapec uběhl pěkný kus cesty, sám, zraněn a se zátěží.

Donesl jsem Helenu do kanceláře. Seděla u svého stolu, hlavu v dlaních a prudce se chvěla. Pořád jsem ji objímal kolem ramen.

„Byla to jen bouře v našich hlavách, Heleno,“ říkal jsem znovu a znovu. „Hra skončila, jsme volní a já tě miluju.“

Tohle jsem říkal pořád dokola, bylo to v mém i jejím zájmu. Myslel jsem to upřímně a věřil jsem tomu. Řekl jsem, že je moje žena a že se s ní ožením a odjedeme tisíce mil od pouště vychovávat naše děti. Zklidnila se a už se jen zachvívala, ale nemluvila. Pak jsem uslyšel dole na ulici dusot koňských kopyt a vrzání kůže a vzápětí pomalé kroky na schodech.

Ve dveřích stál starý Dave. Dva revolvery k němu patřily stejně přirozeně jako ruce a nohy. Pohlédl na Helenu, sklonil se nad stolem, a potom se podíval na mě, stojícího vedle ní.

„Pojď dolů, synku. Chlapi s tebou chtějí mluvit,“ řekl. Vyšel jsem za ním na chodbu a zastavil se.

„Nic se jí nestalo,“ prohlásiljsem. „Ta žíla tam opravdu je, Dave, ale nikdo ji nikdy nenajde.“

„Tohle řekni chlapům.“

„Za pár dní končíme s projektem,“ dodal jsem. „Ožením se s Helenou a vezmu ji s sebou odsud.“

„Pojď dolů, nebo si tě stáhneme dolů sami!“ řekl drsně. „A Helenu pošlém zpátky k mámě.“

Měl jsem strach a nevěděl jsem, co mám dělat.

„Ne, nepošlete mě domů k matce!“

Helena stála vedle mě na chodbě. Byla to Pouštní Helena, ale byla dospělá a nádherná. Byla sice bledá, ale krásná, vyrovnaná a jistá sama sebou.

„Odcházím s Duardem,“ řekla. „Nikdo na světě mě už nebude posílat sem a tam jako balík.“

Dave si mnul bradu a podíval se na ni úkosem.

„Miluju ji, Dave,“ řekl jsem. „Budu se o ni starat celý život.“

Objal jsem ji kolem ramen a ona se pohodlně opřela. Napětí v Daveovi povolilo, usmál se. Nespustil oči z Heleny.

„Malá Helena Priceová,“ řekl s údivem. „Kdopak by si to bejval pomyslel?“ Natáhl k nám ruce a laskavě s námi zatřásl.

„Bůh vám žehnej, děti,“ zamručel a zamrkal. „Povím chlapům, že je všechno v pořádku.“

Otočil se a pomalu sešel se schodů. Pohlédli jsme s Helenou na sebe a myslím, že ona v tu chvíli taky spatřila novou tvář.

Toto se stalo před šestnácti lety. Jsem teď profesor se šednoucími skráněmi. Jsem zrovna takový pozitivistický vědec, jakého můžete najít kdekoliv v povodí Mississippi. Když říkám studentovi na semináři, že „snaha prosadit se je z hlediska řešení problému nesmyslná,“ dávám si záležet, aby to znělo vyloženě jedovatě. Studenti se červenají a nesnášejí mě, ale je to pro jejich dobro. Věda je ta jediná bezpečná hra a zůstává bezpečnou, jen když se udržuje čistá. Usilovně se o to snažím, čeká mne však ještě ten jediný student, kterého neumím zvládnout.

Můj syn je totiž jiná otázka. Dali jsme mu jméno Owen Lewis, má oči a pleť po Heleně. Učil se číst na moderních, logických knihách bez fantazie. Nemáme doma jedinou pohádku – ale mám vědeckou knihovnu. A tak si Owen vytváří pohádky z vědy. Zabývá se teď Jeansem a Eddingtonem, hranicemi prostoru a času. Nemůže rozhodně chápat stejným způsobem jako já ani desetinu toho, co čte. Ale rozumí tomu všemu nějakjinak, svým soukromým způsobem.

Není to tak dávno, co mi řekl: „Víš, táto, nejen prostor se roztahuje. Taky čas se roztahuje, a to je to, co nás nutí stále se vzdalovat času, kdy jsme byli.“

A já mu mám říct, co jsem dělal za války. Vím, že jsem dospěl a našel si ženu. Pokud se týká toho, jak a proč, myslím si a doufám, že to nejsem schopen plně pochopit. Avšak Owen má po Heleně zvídavou povahu. Bojím se. Bojím se, že on pochopí.

Z anglického originálu THE SECRET PLÁCE

přeložil Vít Kabelka.

Poprvé vyšlo ve sborníku

Orbit 1 v roce 1966.

Bob Shaw

„Světlo jiných dnů“ je jednou ze tří povídek, které se v konečném hlasování dělily o první místo. Její autor, Bob Shaw, je novinář, od něhož do scifistických časopisů plyne nepříliš silný, avšak stálý proud příběhů. Přiznává, že je náruživým milovníkem slovních hříček a whiskey –a to ‚e’ve slově, whiskey‘ nám prozrazuje něco o jeho původu; Bob Shaw je totiž asi pětatřicetiletý irský pořízek, který se narodil a vyrostl v Belfastu. Je ženatý a je otcem tří dětí. Tvrdí, že je obdivovatelem díla Lawrence Durrella; jediným autorem science fíction, jehož jméno je ochoten uvést, je Anthony Burgess. Přestože Shaw není ani zdaleka tak plodným autorem jako Burgess, pracuje právě na svém prvním románu, který vyjde v nakladatelství Avon.

SVĚTLO JINÝCH DNŮ

Vesnice zůstala za námi a ujížděli jsme po závratně se klikatící silnici do kraje pomalého skla.

Ještě nikdyjsem žádnou z těch farem neviděl a na první pohled mi připadaly tak trochu strašidelné – tenhle pocit posilovala i moje představivost a okolnosti, za nichž jsme tam jeli. Motor auta ve vlhkém vzduchu nehlučně a spokojeně táhl, takže se zdálo, jako bychom byli vlásenkovitými zatáčkami silnice unášeni v jakémsi nadpřirozeném tichu. Po naší pravé ruce spadal horský sráz do neuvěřitelně dokonalého údolí prastarých borovic a všude stály velké tabule pomalého skla, vpíjející do sebe světlo. Občasný záblesk paprsků odpoledního slunce na podpěrách, kterými byly zajištěny proti větru, vytvářel iluzi pohybu, ve skutečnosti však byly tabule opuštěné. Řady oken tu na horském úbočí stály už dlouhá léta, hleděly do údolí a lidé je chodili čistit jen uprostřed noci, kdy jejich přítomnost žíznivé sklo nerušila.

Bylo to úžasné, ale Selina ani já jsme se o oknech nezmínili jediným slůvkem. Myslím, že jsme se nenáviděli tak silně, že ani jeden z nás nechtěl pošpinit nějakou další věc tím, že by ji zatáhl do našich vzájemných emocí. Začínal jsem si uvědomovat, že celý ten nápad s dovolenou byl od samého začátku pěkně uhozený.

Myslel jsem, že dovolená všechno spraví, jenže se samozřejmě nic nezměnilo na skutečnosti, že Selina je v jiném stavu, ani na tom

– což bylo ještě horší – že ji její těhotenství přivádí k šílenství.

Když jsme si naši nespokojenost s jejím stavem rozumově zdůvodňovali, opakovali jsme stále dokola obvyklá klišé v tom smyslu, že bychom samozřejmě rádi měli děti –jenže až později, až přijde vhodný čas. Díky Selininu těhotenství jsme přišli o její dobře placené místo a s ním i o nový dům, o jehož koupi jsme jednali a který byl daleko za hranicemi možností mých příjmů, plynoucích z psaní poezie. Skutečným pramenem našeho podráždění však byla skutečnost, kterou jsme byli nuceni si uvědomit, že totiž lidé, kteří podle svých vlastních slov chtějí děti až později, tím po pravdě řečeno vždy mají na mysli, že vlastně žádné děti nechtějí. Drásalo nám nervy vědomí, že my, kteří jsme se považovali za tak výjimečné osoby, jsme padli do stejné biologické pastijako kterékoli nemyslící zvíře v říji, jaké kdy existovalo.

Silnice nás vedla podél jižních svahů Ben Cruachanu, dokud se v dáli před námi nezačaly objevovat záblesky šedé hladiny Atlantiku. Právě jsem zpomalil, abych se kolem sebe mohl lépe rozhlédnout, když jsem si všiml cedule přitlučené k dřevěnému sloupku. Stálo na ní: POMALE SKLO –vysokájakost, nízké ceny

– J. R. Hagan. Veden náhlým impulsem jsem sjel ze silnice a zastavil; trochu jsem sebou trhl, když jsem slyšel, jak se silná tráva otírá o karosérii.

„Proč jsme zastavili?“ otočila ke mně Selina překvapeně hlavu s pečlivě učesanými kouřově šedými vlasy.

„Podívej se na tu ceduli. Pojďme si prohlédnout, co mají. Možná by se to dalo koupit za rozumnou cenu.“

Selina odmítla zvýšeným hlasem, v němž zaznívalo pohrdání, mne však ten nápad natolik uchvátil, že jsem ji vůbec neposlouchal. Byl jsem nelogicky přesvědčen, že když uděláme něco extravagantního a bláznivého, bude mezi námi zase všechno v pořádku.

„Jen pojď,“ pobízel jsem ji, „prospěje nám, když se trochu protáhneme. Stejně už jsme moc dlouho seděli v autě.“

Pokrčila rameny způsobem, který se mě dotkl, a vystoupila. Kráčeli jsme vzhůru po cestičce z nepravidelných schodů z udusaného jílu, zajištěných na spodní straně krátkými kmínky. Cesta se zatáčela mezi stromy, které lemovaly úpatí malého vršku, a na jejím konci jsme našli nízké venkovské stavení. Za přízemní kamennou budovou hleděly velké tabule pomalého skla směrem k závratně krásné scenérii hrozivých svahů Ben Cruachanu, spadajících k vodám jezera Loch Linnhe. Většina tabulí byla dokonale průhledná, některé však byly tmavé jako desky z leštěného ebenu.

Když jsme po úhledně vydlážděném dvoře přicházeli k domu, spatřili jsme na nízké kamenné zídce, která dvůr obklopovala, sedět vysokého muže středního věku v popelavém tvídovém obleku; kouřil dýmku a hleděl na dům. U čelního okna stavení stála mladá žena v oranžových šatech s malým chlapcem v náručí; když jsme však přišli blíž, lhostejně se otočila a zmizela nám z dohledu. Muž vstal a zamával na nás.

„Pan Hagan?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak. Přišli jste se podívat na nějaké sklo, co? V tom případě jste tady správně.“ Hagan mluvil rázně se stopou onoho osobitého akcentu Skotské vysočiny, která nezasvěcencům tolik připomíná irský přízvuk. Ve tváři měl ten výraz ohromení a zároveň vyrovnanosti, který nacházíme u postarších cestářů a filozofů.

„Ano,“ přikývl jsem. „Jsme tady na dovolené a všimli jsme si vaší cedule.“

Selina, která obvykle s cizími lidmi zcela přirozeně navazovala rozhovor, neřekla nic. Dívala se k teď už prázdnému oknu s výrazem, který mi připadal poněkud zmatený.

„Přijeli jste z Londýna, co? No, jak jsem říkal, jste na správném místě – a taky ve správnou dobu. Takhle na počátku sezóny tady s manželkou moc lidí nevídáme.“

Zasmál jsem se. „Má to snad znamenat, že bychom si tady mohli koupit kousek skla a nemuseli si přitom brát hypotéku na dům?“

„Tak to vidíte,“ usmál se bezmocně Hagan. „Zahodil jsem jakoukoli výhodu, kterou jsem při našem obchodě mohl mít. Rose, to je moje žena, říká, že jsem úplně nepoučitelný. Ale nevadí, posaďte se a promluvíme si o tom.“ Ukázal na kamennou zídku a pak s pochybami pohlédl na Selininu neposkvrněnou modrou sukni. „Počkejte, přinesu z domu deku.“ Rychle odkulhal do stavení a zavřel za sebou dveře.

„Možná že chodit sem nebyl právě nejskvělejší nápad,“ pošeptal jsem Selině, „ale mohla by ses aspoň k tomu chlapovi chovat zdvořile. Myslím, že větřím terno.“

„To určitě!“ odsekla záměrně drsně. „Přece sis dokonce i ty musel všimnout těch prastarých šatů, co má na sobě jeho žena. Ten cizím lidem zadarmo nic nedá.“

„To byla jeho žena?“

„Samozřejmě, že to byla jeho žena.“

„No dobře, dobře,“ chlácholil jsem ji překvapeně. „Stejně se ale snaž chovat k němu slušně. Nerad bych si připadal trapně.“

Selina si posměšně odfrkla, když se ale Hagan znovu objevil, zářivě se usmála a mně se trochu ulevilo. Je to zvláštní, jak může chlap milovat ženskou a přitom se modlit, aby spadla pod vlak.

Hagan rozprostřel na zeď tartanovou přikrývku a posadilijsme se; připadali jsme si trošičku rozpačití z toho, že jsme ze svých městsky orientovaných životů byli přeneseni do takového venkovského prostředí. Na vzdálené břidlicové hladině jezera za pozornými tabulemi pomalého skla kreslil zvolna plující parník bílou čáru kjihu. Téměř se zdálo, jako by jiskřivý horský vzduch násilím vpadal do našich plic a přinášel do nich víc kyslíku, než jsme potřebovali.

„Někteří lidé ze zdejších sklářských farem,“ začal Hagan, „přesvědčují cizince, jako jste vy, a vykládají jim o tom, jak nádherný je v tomhle argyllském kraji podzim. Nebo to třeba může být jaro a jindy zase zima. To já nedělám – každý hlupák ví, že pokud někde ‚ není hezky v létě, není tam hezky nikdy. Co říkáte?“

Souhlasně jsem přikývl.

„Byl bych rád, kdybyste se pořádně podíval směrem k Mullu, pane…“

„Garland.“

„… pane Garlande. To si totiž koupíte, pokud si koupíte moje sklo, a nikdy to tu nevypadá lip než právě teď. Sklo je perfektně sfázované, žádná tabule není míň než deset let silná – a čtyři stopy vysoké okno vás přijde na dvě stě liber.“

„Dvě ster vyděsila se Selina. „Zrovna tolik si počítají v salónu Scénické okno v Bond Street.“

Hagan se trpělivě usmál a pak pozorně pohlédl na mne; chtěl se přesvědčit, jestli toho o pomalém sklu vím tolik, abych dokázal ocenit, co říká. Jeho cena byla mnohem vyšší, než jsem původně doufal – ale byla to deset let silná skla! Laciné sklo, které bylo k dostání v obchodech, jako je Vistaplex nebo Panorama, se obvykle skládalo ze čtvrt palce obyčejného skla, pokrytého vrstvičkou pomalého skla, silnou třeba jen deset nebo dvanáct měsíců.

„Ťy to nechápeš, drahoušku,“ řekl jsem, už pevně odhodlán ke koupi. „Tohle sklo vydrží deset let a ještě ke všemu je sfázované.“

„Copak to neznamená, že je prostě časově synchronizované?“

Hagan věnoval svůj úsměv opět jí, protože mu bylo jasné, že se mnou už se nemusí namáhat. „Říkáte prostě! Nezlobte se, paní Garlandová, ale vy si zřejmě neuvědomujete ten úžasný zázrak, ten opravdový a nefalšovaný zázrak technické preciznosti, který je potřebný k výrobě sfázovaného skla. Když říkám, že to sklo je deset let silné, znamená to, že světlu trvá celých deset let, než jím pronikne. V podstatě je každá z těchhle tabulí silná deset světelných let – a to je víc než dvojnásobek vzdálenosti k nejbližší hvězdě –, takže odchylka skutečné tloušťky o pouhopouhou jednu milióntinu palce by…“

Na chviličku se odmlčel a zůstal nehybně sedět s pohledem upřeným na dům. Odtrhl jsem oči od jezera, otočil jsem hlavu a znovu jsem u okna spatřil stát tu mladou ženu. Haganovy oči byly naplněny jakýmsi chtivým zbožňováním, které mě uvádělo do rozpaků a které mě zároveň přesvědčovalo o tom, že se Selina mýlí. Podle mých zkušeností se muži na manželky nikdy takhle nedívají – alespoň na své vlastní ne.

Dívka v zářivě se lesknoucích šatech zůstala několik vteřin v našem zorném poli a pak zase zmizela v místnosti. Náhle jsem měl naprosto zřetelný, i když nevysvětlitelný dojem, že je slepá. Napadlo mě, že jsme se se Selinou možná neúmyslně připletli do emocionální bouře stejně zuřivé, jako byla ta naše.

„Promiňte,“ pokračoval Hagan. „Myslel jsem, že mě Rose chce kvůli něčemu zavolat. O čem jsem to mluvil, paní Garlandová? Deset světlených let, stlačených do jedné čtvrtiny palce, znamená…“

Přestal jsem ho poslouchat částečně proto, že už jsem byl rozhodnut, částečně i proto, že jsem tohle povídání o pomalém sklu slyšel mnohokrát, a přesto jsem nikdy nepochopil, na jakých principech funguje. Jeden známý se mi to kdysi snažil vysvětlit a poradil mi, abych si tabuli pomalého skla představil jako hologram, který pro rekonstrukci svých vizuálních informací nepotřebuje koherentní paprsek vysílaný laserem a v němž každý foton obyčejného světla prochází spirálovým tunelem, točícím se mimo poloměr záchytu každého atomu ve skle. Tento klenot pro mne naprosto nesrozumitelných informací mi nejen nic neřekl, ale navíc mě znovu přesvědčil, že někdo tak netechnicky založený jako já by se měl míň starat o příčiny a víc o následky.

Nejdůležitějším z těchto následků, alespoň z pohledu průměrného jednotlivce, byla skutečnost, že světlu trvá dlouhou dobu, než projde tabulí pomalého skla. Každý nový kus byl černý jako uhel, protože jím dosud nic neprošlo, mohli jste však sklo nechat stát například u nějakého lesního jezírka tak dlouho, dokud se v něm třeba o rok později příslušná scéna neobjevila. Pokud jste si pak sklo odnesli a instalovali je ve svém ponurém městském bytě, vypadalo to, jako by – po dobu tohoto roku – byl z bytu výhled na ono lesní jezírko. Po celý ten rok to byl velice realistický, a dokonce i pohyblivý obraz – voda se vlnila ve slunečním svitu, chodila se tam napojit nehlučná zvířata, po obloze křižovali ptáci, po noci přicházel den a střídala se roční období. Až se jednoho dne o rok později krása zadržená v subatomických kanálcích vyčerpala a objevila se znovu dobře známá městská scenérie.

Kromě obrovské tržní ceny, kterou pomalé sklo mělo jako převratná novinka, byl jeho komerční úspěch založen na skutečnosti, že vlastnictví scénického okna bylo přesným emocionálním ekvivalentem vlastnictví pozemků. I ten poslední jeskynní člověk mohl mít výhled do zamlženého parku – a kdo by si dovolil tvrdit, že mu ten park nepatří? Člověk, který skutečně vlastní pěstěné zahrady a pozemky, netráví čas tím, že by své vlastnictví dokazoval lezením po své prsti, osahával ji, čichal k ní a ochutnával ji. Od půdy se mu nedostává ničeho jiného než různých kombinací světla a scénická okna dokázala tyto kombinace přenést do uhelných dolů, ponorek i vězeňských cel.

Při několika příležitostech jsem se pokoušel napsat o tomto kouzelném křišťálu kratičké básně, považuji však toto téma za tak nepopsatelně poetické, že je prostě poezií paradoxně nelze vystihnout– nebo alespoň mou poezií ne. Kromě toho byly už ty nejlepší písně a básně díky prorocké inspiraci napsány těmi, kdo zemřeli dávno předtím, než bylo pomalé sklo objeveno. Neměl jsem naději, že se vyrovnám například těmto Moorovým veršům:

Často za tichých večerů, dříve než v spánek upadnu, laskavá paměť mi přináší pohled na světlo jiných dnů…

Trvalo pouhých několik let, než se výroba pomalého skla změnila z vědecké kuriozity ve významný průmyslový obor. A ke značnému úžasu nás básníků – tedy těch z nás, kteří jsme stále ještě přesvědčeni, že krása přetrvává, přestože lilie vadnou– se obchodní atributy tohoto oboru nijak nelišily od kteréhokoli jiného. Existovala dobrá scénická okna, která stála spoustu peněz, a existovala i scénická okna podřadnější jakosti, která stála o něco míň. Důležitým faktorem ceny byla tloušťka měřená na roky, byla tu však také otázka skutečné tloušťky neboli fáze.

I při použití těch nejmodernějších dostupných strojírenských technologií byla regulace tloušťky do jisté míry záležitostí náhody. Hrubá odchylka mohla znamenat, že tabule s předpokládanou tloušťkou pěti let byla ve skutečnosti silná pět a půl, takže světlo, které do ní vnikalo v létě, se objevovalo v zimě; droboučká odchylka mohla znamenat, že se polední světlo objevovalo o půlnoci. Tyto nesrovnalosti měly svůj vlastní půvab – tak například lidé pracující v noci si s oblibou zřizovali své osobní časové zóny – ale obecně platilo, že dražší byla scénická okna, která se přesně přidržovala reálného času.

Když Hagan domluvil, tvářila se Selina stále ještě nepřesvědčeně. Téměř nepostřehnutelně zavrtěla hlavou a mně bylo jasné, že Hagan zvolil nesprávnou taktiku. Zcela znenadání rozcuchal cínově lesklou helmici jejích vlasů poryv chladného větru a z téměř bezmračné oblohy začaly kolem nás pleskat obrovské čiré dešťové kapky.

„Hned vám vystavím šek,“ řekl jsem náhle a viděl jsem, jak se mi Selininy zelené oči zlostně zabodly do tváře. „Můžete zařídit dodání?“

„Jistě, to není problém,“ ujistil mě Hagan a vstal. „Nechtěl byste si ale to sklo raději odvézt hned?“

„No, to ano – pokud proti tomu nic nemáte.“ Až jsem se zastyděl, když jsem viděl, jak je ochoten důvěřovat jedinému kousku papíru.

„Počkejte tady a já vám jednu tabuli vyndám. Dám ji do přepravního rámu; nebude to trvat dlouho.“ Hagan se odbelhal po svahu dolů k řadě oken – pohled na jezero Loch Linnhe v některých z nich ukazoval slunečný den, v jiných bylo zamračeno a několik bylo úplně černých.

Selina si přitáhla límeček blůzy ke krku. „Aspoň nás mohl pozvat dovnitř. Určitě tudy neprojíždí tolik idiotů, aby si mohl dovolit takhle na ně kašlat.“

Snažil jsem se ignorovat její urážku a soustředil jsem se na vypisování šeku. Jedna z obrovských kapek se mi rozprskla na kloubech ruky a postříkala růžový papír.

„No tak,“ řekl jsem, „pojď se schovat na verandu, než se vrátí.“ Ty mrcho, pomyslel jsem si s pocitem, že to všechno skončilo dokonalým fiaskem. Musel jsem být opravdu idiot, že jsem si tě vzal. Výstavní idiot, největší idiot ze všech idiotů, a teď, když jsi uvnitř sebe uvěznila část mne samotného, už se tě nikdy, nikdy, nikdy nezbavím.

Běžel jsem za Sehnou ke stavení a cítil jsem, jak se mi žaludek bolestivě stahuje. Úpravný obývací pokoj s krbem na uhlí za oknem byl prázdný, na podlaze však byly rozházené dětské hračky. Kostky s abecedou a dětský trakářek přesně stejně zbarvený jako čerstvě oškrábaná mrkev. Když jsem se díval dovnitř, vyběhl chlapec z druhé místnosti a začal do kostek kopat; mne si nevšiml. O chviličku později vešla do pokoje ta mladá žena, zdvihla ho a vesele a upřímně se zasmála, když ho rozhoupala pod paží. Pak – stejně jako předtím – přistoupila k oknu. Rozpačitě jsem se usmál, ani ona ani dítě však nijak nereagovali.

Celo mi polil náhlý chlad. Že by byli oba slepí? Ustoupil jsem stranou.

Selina tiše vyjekla a já jsem se k ní prudce otočil.

„Ta deka!“ vykřikla. „Bude úplně promočená.“

Přeběhla v dešti přes dvůr, strhla červenavý čtvercový kus látky ze zdi strakaté dešťovými kapkami a běžela zpátky ke dveřím stavení. Něco v mém podvědomí udělalo křečovitý kotrmelec.

„Selino!“ zařval jsem. „Neotvírej!“

Bylo však už pozdě. Strčila do dřevěných dveří se závorou, otevřela je, stála na prahu s rukou na ústech a dívala se dovnitř. Přešel jsem k ní a z bezvládných prstů jsem jí vzal přikrývku.

Když jsem dveře zavíral, přelétl jsem očima vnitřek stavení. V úpravném obývacím pokoji, ve kterém jsem právě viděl ženu s dítětem, byla ve skutečnosti odporná změť otlučeného nábytku, starých novin, pohozeného oblečení a špinavého nádobí. Bylo tam vlhko, zatuchlo a dokonale prázdno. Jediným předmětem, který jsem ze svého pohledu oknem poznal, byl malý trakářek, oprýskaný a rozbitý.

Pevně jsem dveře přibouchl a sám sobě jsem poručil zapomenout na to, co jsem viděl. Někteří osaměle žijící muži si udržují domácnost v pořádku, zatímco jiní to prostě nedokážou.

Selinabyla v obličeji celá bílá. „Já to nechápu. Prostě to nechápu.“

„Pomalé sklo funguje oběma směry,“ vysvětloval jsem jemně.. „Světlo prochází i ven z domu, nejen dovnitř.“

„Ty myslíš…“

„Nevím. Nic nám do toho není. A teď se seber – Hagan už se vrací s naším sklem.“ Vířivý třes v mém žaludku se začínal tišit.

Hagan vešel na dvůr a nesl obdélníkový rám, pokrytý plastikovým přehozem. Podával jsem mu šek, on se však upřeně díval na Selininu tvář. Asi mu okamžitě bylo jasné, že jsme se svými nic nechápajícími prsty přehrabovali v jeho duši. Selina jeho pohledu uhýbala. Vypadala staře a nemocně a její oči zarputile spočívaly na blízkém obzoru.

‚Vezmu si od vás tu deku, pane Garlande,“ ozval se konečně Hagan. „Neměli jste se s ní obtěžovat.“

„Vůbec nás to neobtěžovalo. Tady je ten šek.“

„Díky.“ Pořád ještě se s jakýmsi podivně prosebným výrazem díval na Selinu. „Bylo mi potěšením uzavřít s vámi obchod.“

„Potěšení je na mé straně,“ odpověděl jsem stejně nesmyslně formálním tónem. Zdvihl jsem těžký rám a odváděl jsem Selinu k cestičce vedoucí na silnici. Právě když jsme došli k hornímu okraji nyní kluzkých schodů, Hagan znovu promluvil.

„Pane Garlande!“

Neochotně jsem se otočil.

„Nebyla to moje vina,“ řekl pevným hlasem. „Nějaké auto je oba srazilo a ujelo, tam dole na silnici na Oban, před šesti lety.

Synkovi bylo teprve sedm, když se to stalo. Mám právo na to, aby mi něco zůstalo.“;

Beze slova jsem přikývl a pokračoval jsem po cestě dolů; svou ženu jsem přivinul těsně k sobě a jako poklad jsem vychutnával dotek jejích paží, kterými mě objímala. U zatáčky jsem se ohlédl do deště a viděl jsem Hagana sedět s ohnutými zády na stejném místě zídky, na kterém jsme ho spatřili poprvé.

Díval se na dům, ale neviděl jsem, zda u okna někdo stojí.

Z anglického originálu LIGHT OF OTHER DAYS

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

Analog Science, Ficlion/’Science Facl v srpnu 1966.

Robin S. Scott

Pojištění je samozřejmě jistý druh hazardu s pravděpodobností na výhru pečlivě propočtenou tak, že kasino vždycky vydělá –protože pojišťovny jsou zásadně ziskově bez ohledu na to, kolik pojistných náhrad během roku vyplatí Kdybychom se mohli podívat do budoucnosti a zjistit, kdy zemřeme – nebo kdy se naše domy stanou obětí požáru –, vyřadilo by to během jediného dne všechny pojišťovny z provozu. Další věcí, která by mohla pojišťovnám přinést problémy, by byl člověk s neuvěřitelným štěstím čili člověk, který by byl pravým opakem klasického smolaře, člověk, který by nikdy neměl žádné problémy. Pan Scott se s realistickým přístupem zabývá právě touto zajímavou otázkou.

K ČEMU POJIŠTĚNÍ?

Jsem člověk, který měl odjakživa z pekla štěstí. Tím nemyslím štěstí v kartách a dokonce ani – než přišla Marty –v lásce. Měl jsem prostě štěstí v tom smyslu, že dávka smůly, která mi byla přidělená, byla vždycky pranepatrná. Jako bych celý život procházel suchý těmi sprškami ran osudu, které jsou zřejmě normálním lidským údělem. Jako kluk jsem si nikdy nic nezlámal a neprodělaljsem ani žádné nemoci kromě těch zcela nejobyčejnějších dětských. Nikdy jsem nenaboural auto, neměl jsem zápal slepého střeva, neotrávil jsem se zkaženým jídlem a nikdy mě také nedostal do spárů ten rabiát, co hrával v obraně za Carrolsville, než ho vyhodili v jedenačtyřicátém, tedy v roce, kdy jsem maturoval v Mumford Junction.

A protože existuje spousta jiných lidí, které jsem znal a kteří měli právě takové štěstí, neměl jsem sebemenší podezření, že by to moje štěstí bylo nějak jiné – něco víc než docela obyčejná ‚klika‘ –, dokonce ani při tom náletu na Ploješť. Teprve ve Vietnamu jsem dospěl k přesvědčení, že moje štěstí je něčím skutečně mimořádným, a ani tehdy jsem mu plně nerozuměl. Nebýt Marty, nikdy bych se nebyl dozvěděl, v čem to vlastně vězelo. To už ale předbíhám.

Nálet na Ploješťbyla docela jednoduchá záležitost. To, že jsem ho přežil, byla skutečně klika, ne ale nějak zvláštní klika. Přežila ho i spousta dalších. Zvláštní byl způsob, jak jsem ho přežil.

Letěl jsem jako druhý pilot pořádně rozhrkaného bombardéru B-24, patřícího ke 389. bombardovací peruti, který – jak jsme zjistili později –jakýmsi záhadným způsobem při poslední pravidelné údržbě unikl kontrole. Ať už to bylo jakkoli, nalétávali jsme od jihozápadu před zvlněné předhůří Transylvánských Alp, odbyli jsme si nálet na cíl ‚bílá jedna‘, aniž bychom dostali nějak moc zásahů, a proplétali jsme se odtamtud mezi komíny rafinérií ve výšce asi šedesáti stop. Právě jsme si začínali gratulovat, že jsme vyvázli z akce, která byla rozhodně jedním z nejriskantnějších náletů celé války. Zrovna jsem se na své sedačce trochu pootáčel a chtěl jsem se podívat, jestli George nechce, abych převzal řízení, když čelním krytem vlétl dovnitř granát 88 mm, proletěl bombardérem a explodoval někde nad námi a za námi, přičemž roztřískal oba motory u trupu.

Je to zvláštní, jak v takové chvíli dokážete vnímat věci kolem sebe. Nepromítl se mi před očima celý můj život; byl jsem příliš zaujatý tím, že jsem pozoroval ten podivný, téměř zpomalený účinek osmi liber trhaviny a kvalitní německé oceli. Samozřejmě se zablesklo, vypadalo to, jako by se rozsvítila stovka fotografických blesků naráz, a bylo to doprovázeno tepelnou a tlakovou vlnou. George prostě zmizel. Spolu s ním zmizel i jeho knipl a několik stop trupu. Celní kryt byl pryč a náhlý aerodynamický odpor spolu s tlakovou vlnou mě narazily na můj knipl. Chytil jsem ho, překvapený, že se ještě můžu vůbec něčeho chytit, a podívaljsem se dolů, abych se přesvědčil, jestli něco zbylo z mých nohou. Neviděl jsem nic než krvavou kaši, nebyla to ale moje krev; byla to krev bombometčíka. Byl to mladý kluk, o rok mladší než mých metuzalemských dvacet let, a já si dokonce ani nevzpomínám, jak se jmenoval.

Náraz mého těla na knipl způsobil, že jsme letěli dolů dostatečně strmě, abychom hned na místě nezačali padat, takže se mi podařilo nabrat letovou rychlost dřív, než nám došla výška a než bychom se byli museli připojit k rumunskému podzemnímu hnutí. Přepnul jsem motory číslo jedna a čtyři na plný výkon a mazali jsme odtamtud pryč. Major Ericks, zpravodajský důstojník naší perutě, s námi tehdy letěl jako pozorovatel a zaskakoval na postu střelce u jednoho ze středopalubních kanónů. Prostrčil hlavu průlezem, podíval se na všechnu tu spoušť, vrátil se na střední palubu a celou zpáteční cestu –jak mi řekl později – se modlil.

To byl tedy první zázrak náletu na Ploješť – že jsem přežil tu osmaosmdesátku. Když jsme se vrátili na základnu do Benghází, nikdo nechtěl věřit tomu, co viděl v pilotní kabině naší Zlaté cihly. Jedna polovina – pilotova – kompletně zdemolovaná a druhá – ta moje – prakticky nedotčená.

Jenže dostat se zpátky do Benghází nebylo zase tak docela jednoduché a v tom je právě ten druhý zázrak – nebo skutečně neobyčejný kus štěstí, pokud se vám to víc líbí – mého výletu do Ploješti, hlavního rumunského ropného střediska. Pracně jsme se na dva motory vyškrábali až do výšky tří a půl tisíce stop a já jsem právě začínal klidněji oddechovat, když vtom najednou prásk! Tlak oleje na motoru číslo čtyři klesl přibližně během deseti sekund na nulu. Viděl jsem, jak klapkami chladiče proudí ven černé zlato. Vypnul jsem motor a nastavil jsem listy vrtule do praporové polohy a zase jsme měli kliku: nechytlo to. To je ovšem obyčejná klika, i když je to vážně klika obrovská. Neobyčejné na tom bylo tohle: pokud máte hodně velké štěstí a nevezete zvláštní zátěž, může B-24 udržet výšku i s jedním motorem. To ale neplatí, když vám chybí většina čumáku. Ani náhodou. Úplně to zničí aerodynamiku, a jak nám žertem říkávali na výcvikové základně Randolph Field, „co se vleče, skončí vkleče“. Takže jsem se vlekl dál bez nějaké opravdové naděje, pokoušel se vyloudit z ubohého zmučeného motoru číslojedna maximální tah a počítaljsem, kolik ještě musíme uletět, abychom mohli vyskočit nad tou částí Jugoslávie, kterou měl pod kontrolou Tito.

Obohatil jsem palivovou směs a pomalu jsem zvyšoval sklopení vrtule, přičemž jsem se snažil udržet plnicí tlak někde lehce pod kritickou mezí. A pak jsem na to přišel. Mohl jsem sklopení vrtule zvýšit na maximum a otáčky motoru neklesaly! Vrtule sice řvala jako šílený lev a při každé otáčce polykala obrovské hlty vzduchu, ale nezpomalovala. Musel jsem vynaložit veškerou svou sílu a oběma nohama tlačit na levý pedál nožního řízení, abychom se neotočili dokola do ploché zatáčky. Později jsem si spočítal, že efektivní ekvivalent zesílení výkonu toho podivného motoru dělal osm set koňských sil navíc, a to prosím u motoru s nominálním výkonem dvanácti set koňských sil! Jenže v tu chvíli, dva a půl tisíce stop nad Jugoslávií, jsem si nic nepočítal. Byl jsem v příliš velkém šoku, takže jsem byl prostě vděčný za to, jak se situace vyvinula.

Tak jsme se tedy rozhrkaně a klikatě ploužili přes Balkán, přeletěli jsme Jónské moře a dál přes Středozemní moře jsme se dostali až do Libye. Naletěl jsem si na přistání proti větru, když vtom se oba krajní motory rozsypaly, a to tak, že přímo explodovaly. Že to nevydržela jednička, to mě nijak zvláší nepřekvapovalo. Nadřela se dost dlouho a vysloužila si právo na slušný pohřeb. Chudinka čtyřka už ale skoro pět hodin odpočívala s listy v plné praporové poloze a vrtule se netočila ani tolik, aby to stálo za zmínku. Každopádně ale bouchly oba; jednička se s námi definitivně rozloučila, prosvištěla vzduchem a zaryla se do písku kousek od konce přistávací dráhy číslo pětačtyřicet, zatímco čtyřka vesele plápolala pod svým krytem, i když bez oleje a s palivem jen v karburátoru nenadělala žádnou vážnou škodu.

Navzdory tomu všemu to bylo uspokojivé přistání a já stejně jako všichni ostatní hoši, co toho dne navštívili slunné Rumunsko, jsem byl příliš vděčný za to, že jsem se dostal zpátky v celku, a nijak zvlášť jsem se nezamýšlel nad prazvláštním rázem svého štěstí. Teprve o několik dní později, po jistém velice alkoholickém večírku ve stanu majora Erickse, mi začal ten motor číslo jedna a jeho evidentní schopnost udržet plné otáčky při maximálním sklopení vrtule doopravdy vrtat v hlavě.

Nesnáším, když mi něco takhle nasadí brouka do hlavy. Je to, jako když vás něco svědí, jako když vás někde hluboko uvnitř něco rozčiluje, a já se prostě musím podrbat. Zašel jsem za Mcdougalem, hlavním mechanikem 389. perutě. Stejně jako mne vytáhli i Mcdougala do vojenského letectva z vysoké školy. Jenže zatímco já jsem měl za sebou jen dva roky na Indiánské univerzitě, Mac studoval postgraduálně mechaniku tekutin, když mu nabídli, aby si vybral mezi civilní prací na nějakém nesmírně ututlaném projektu v malém městečku v Tennessee jménem Oak Ridge a důstojnickou hodností ve vojenském letectvu. Mac je tak trochu nekonvenční a tak trochu cvok, takže si myslel, že se mu bude válka víc zamlouvat, když přičichne ke střelnému prachu. Byl to hlavní mechanik toho druhu, který se potají nechával vozit jako střelec, radista, palubní mechanik a bůhvíco ještě. Uměl dokonce docela slušně létat.

Bylo už deset večer pryč, když se mi podařilo Maka chytit. Atmosféra vysála pouštní vedro v řadu kupovitých bouřkových mraků, které – místo aby svou životodárnou vláhu spustily na libyjskou půdu – se nepochybně chystaly přeplout Středozemní moře a dát pořádně zabrat chudákům řeckým sběračům mořských hub. Bylo chladno dokonce i uvnitř stříbřitého vlnitého plechu opravárenského a údržbářského hangáru, kde si Mac udělal pohodlí s jednou z těch útlých matematických knížeček, ve kterých nejsou žádná čísla, ale jen písmena, a které vás přijdou asi tak na dvanáct dolarů zajeden palec tloušťky. Sel jsem za Makem, protože jsem potřeboval poškrábat to zvědavé svěděni a protože Mac neměl jen prvotřídní technický mozek, ale navíc to byl můj kamarád už od společných klukovských let v Mumford Junction.

Mac mi nabídl pivo z chladničky na letecký benzín a stlačený vzduch, která stála v koutě jeho kanceláře, a svým protáhlým akcentem z domovské jižní Indiány ve mně navodil pocit klidu a pohody. Já sám jsem tenhle způsob mluvy ztratil na univerzitě v Bloomingtonu; Massachusettský technologický institut a intelektuální prostředí Bostonu Makův přízvuk jen prohloubily.

„Tak jak se máš, šampióne?“ zeptal se líně. Mac říkal každému ‚šampión‘. Totiž každému, koho měl rád.

„Jako čuník s oběma nohama v korytě,“ odpověděl jsem oblíbeným úslovím z Mumford Junction, abych ho potěšil.

Mac si řádně přihnul piva. „Na tom mejdanu v Ploješti jsi to málem zabalil, co?“ Pohlédl na mne zpod hustého zrzavého obočí a oči nad dlouhým skobovitým nosem mu zajiskřily. „Jsem rád, že ses vrátil, šampióne.“

„Díky, Maku.“ Jeho nefalšované potěšení mě až trochu dojímalo. „Viděls, co zbylo ze Zlaté cihly?“

„Jo, to jsem viděl, a taky už jsem viděl vraky, co vypadaly lip, práškovat políčka u vás doma. Klidně jsi ji mohl nechat fricům v Ploješti. Tu už dohromady nedám.“

„Prohlédl sis ji, než jsi ji odepsal na šrot? Kouknul ses na motory a podobně?“

„Proč bych to dělal? Nechal jsem z ní mechaniky vytahat všechno, co můžeme použít na náhradní díly, a pak jsem tu mršinu dal odtáhnout na vrakoviště. Kromě toho,“ podotkl a trochu narovnal shrbená záda, takže už tolik nepřipomínal ubožáka v posledním tažení, „jeden z těch motorů úplně vyhořel, dva jsou rozmlácený na padrť a pokud vím, ten čtvrtý jsi pohřbil s nejvyššími vojenskými poctami tam venku u konce pětačtyřicítky.“

Vylíčil jsem mu, jak jsem letěl z Rumunska až domů najeden motor, a vysvětlil jsem mu těch osm set koňských sil navíc. To ho vážně probralo k životu. Rozbalil svých sto třiadevadesát centimetrů, přešel k chladničce a celou dobu se na mě díval. Znal mě ale příliš dobře, takže si odpustil poznámky typu ‚ty ses snad zbláznil‘.

„Říkáš plné otáčky při úplném sklopení vrtule?“ zamumlal, když pro každého z nás otevřel jednu plechovku piva. Jako otvírák mu sloužila čelist z nástrojové oceli, zasazená do ruční vrtačky.

Nijak jsem na jeho mumlání neodpověděl. Chvíli přecházel sem a tam, pěna z plechovky piva mu odkapávala na betonovou podlahu, a pak prohlásil: „Tak pojď, šampióne. Půjdeme tu hračku vyhrabat.“

Nechal si přistavit vyprošťovací auto, kývl na velitele služby, vlezl si za volant a už jsme uháněli chladnou pouštní nocí a poskakovali na nízkých dunách na konci přistávací dráhy číslo pětačtyřicet. Ani se zatemněnými reflektory nám netrvalo dlouho, než jsme našli kráter. Když se ten motor utrhl od Zlaté cihly, byl tlak oleje pořádně vysoký, což znamenalo, že nádržka v olejovém chladiči byla prakticky plná, takže písek kolem kráteru připomínal zadní dvorek benzínového čerpadla.

Popadli jsme lopaty a odházelijsme písek kolem té zdechliny; potom, zatímco ji velitel služby vytahoval vrátkem na vůz, jsme s Makem slídili kolem jako dva pečliví pouliční metaři a sbírali jsme všechny drobné kousíčky. Když jsme celé okolí důkladně pročesali, dokodrcali jsme zpátky do hangáru, vyložili jsme svou kořist na zaolejovanou betonovou podlahu a Mac se dal do práce. Já si dal pivo a šel jsem spát. Druhý den jsem měl letět.

Byla to pohodová záležitost – kurýrní let do Gibraltaru; a další den zase. Potom přišla jedna ošemetná akce, tentokrát severně od nás na Sicílii, peruť však musela dva dny po sobě čekat na základně kvůli špatnému počasí nad cílovou zónou. Když se konečně vyčasilo, muselo se moje letadlo vrátit ze startu, protože mi pořádně nefungovala magneta. Naštvaný na celý světjsem naroloval zpátky k hangáru; hrozně nerad jsem se ze startu vracel. Když jsem se protahoval průlezem dolů, čekala už na mne spojka. „Pane poručíku, poručík Mcdougal vzkazuje, abyste za ním laskavě zašel, až budete mít čas.“ Potvrdil jsem, že rozumím, a stále ještě navztekaný na ta magneta jsem se pomalu šoural k dílně údržby.

V Makově miniaturní kanceláři seděl s nohama na pivní chladničce major Ericks s bílým knírkem pěny na horním rtu. Chladnička, pečlivě větraná tak, aby odpařující se benzín mohl bezpečně unikat, udržovala v kancelářičce teplotu několik stupňů pod pekelným vedrem hangáru, který ji obklopoval. Major Ericks je břichatý prcek s ospalýma očima a vychlazené pivo i vychlazená kancelář se mu evidentně zamlouvaly. Díky těm svým očím působí ošidným dojmem. Vypadá jako dementní děda Mráz, jednou jsem ale viděl, jak při hospodské rvačce v Tripoli prorazil hranou ruky jednomu Berberovi lebku. Mluví jako univerzitní profesor, což není nijak zvlášť překvapivé, protože skutečně univerzitním profesorem byl, než v jedenačtyřicátém vypukla –jak on tomu říká – ta velká nepříjemnost.

„Pete!“ vykřikl, když jsem vešel. „Ještě jsem ani neměl příležitost pořádně ti poděkovat za ten obdivuhodný výkon minulou neděli. Dohnals mě k tomu, že jsem se modlil, a mé otylé duši taková nezvyklá rozcvička prospěla.“

Ušklíbl jsem se a vzal jsem si od Maka pivo. „V tom případě nás určitě zachránily vaše modlitby, majore. Správně bychom se teď vlastně měli plahočit pěšky přes Transylvánii a schovávat se před Němci a vlkodlaky.“

Major se tiše zasmál. „Na to jsem nepomyslel, Pete, ale nejspíš na tom něco bude. Možná bychom do toho vybavení pro případ útěku měli pilotům, co létají nad Ploješť, přibalit stříbrný bodák.“

Mac, který v životě nepřečetl knížku, pokud to nebyla jedna z těch, co se prodávají po dvanácti dolarech za palec tloušťky, se zatvářil nechápavě a zavedl rozhovor na náš let. Je to člověk, který se neumí nijak zvlášť dobře vyjadřovat, a když musí mluvit k víc lidem najednou, bývá trochu nervózní.

„Majore, poprosil jsem vás a tady šampióna, abyste sem přišli, protože tu mám takový problém, se kterým si nevím rady, a vy byste třeba mohli mít nějaký nápad.“ Pak se náhle zarazil a nevěděl, jak začít.

„Jde o tu záležitost s motorem číslo jedna ze Zlaté cihly?“ zeptal jsem se.

„Jo,“ přikývl Mac a já jsem majorovi celý problém vysvětlil.

„Tak jsem ho rozebral,“ navázal na moje vyprávění Mac, „a nenašel jsem na něm vůbec nic zvláštního. Než sletěl, byl to docela normální motor, byl naprosto v pořádku, ale já jsem strašně dlouho nemohl přijít na to, odkud bral všechnu tu šťávu navíc. A pak jsem našel tohle.“ Mac k nám přitáhl montážní vozík. Na vozíku ležela hranatá skříňka se stranami přibližně pětadvacet centimetrů dlouhými a asi dvanáct centimetrů vysoká. Její povrch byl naprosto hladký kromě řady otvorů na šrouby podél příruby najedné straně a spirálového ozubeného kola na krátkém hřídeli na straně druhé. „Tohle bylo přišroubované a tím ozubeným kolem napojené na setrvačník a nepatří to tam.“

„Ze to tam nepatří?“ podivil se major. „Jak to myslíš?“

„Podívejte, majore,“ vysvětloval Mac, „tady na těch letadlech se měsíčně provádí takových šest… nebo možná sedm modifikací. Na motorech jsou to asi tak dvě měsíčně. Každičká z těch modifikací jde prese mě. Určitě bych o tom věděl, kdybychom začali na setrvačník montovat takovéhle skříňky.“ Mac mluvil ublíženým tónem, téměř jako by někdo zpochybnil jeho profesionální schopnosti. „A to ještě není všechno, majore, ta zatracená skříňka vůbec nic nedělá. Neodebírá žádnou energii a taky žádnou neprodukuje, aspoň pokud jsem to schopen posoudit.“

Chvíli jsme byli zticha. Potom jsem se ozval: „Tak proč ji neotevřeš, Maku, a nepodíváš se dovnitř? Třeba přijdeš na to, k čemu je, až se jí mrkneš do žaludku.“

Mac na mne útrpně pohlédl. „Myslíš si snad, že jsem to nezkoušel? Vyzkoušel jsem na ní už všechno možné kromě acetylénové řezačky a nikam jsem se nedostal.“

Major na skříňku upřeně zíral. „Tak pro tu řezačku dojdi, Maku. Podíváme se, co v ní je.“

Mac beze slova zmizel a za chviličku se vrátil se dvěma plynovými lahvemi na vozíku. Stáhl si přes oči ochranné brýle, s hlasitým bafnutím zapálil plyn a hrál si s ventily, dokud nebyl s plamenem spokojen. Díval jsem se, jak nahřívá jeden konec skříňky. Termínu ‚černá skříňka‘ se tehdy ještě běžně neužívalo a tahle naprosto záhadná, dokonale nepochopitelná schránka navíc nebyla vůbec černá. Sledoval jsem, jak její šedozelený povrch začíná žhnout třešňovou červení, díval jsem se, jak Mac palcem otáčí ventil kyslíku, aby nastavil plamen na řezání. Stále ještě jsem se díval, když se celá skříňka náhle změnila v šedavý prach, roztavila se, vytvořila tvrdou kuličku, poskakovala a prskala na ocelové desce montážního vozíku. Viděl jsem Maka, jak zavírá přívod plynu a pomalým pohybem si zdvihá brýle na čelo, viděl jsem majora Erickse, který si povzdechl a pohlédl na mne s podivným zábleskem v očích, a v tom okamžiku jsem začal tušit, že jsem měl v Ploješti vážně neobyčejnou kliku – že to bylo víc než jen extrašťastná náhoda, která sem tam potká skoro každého.

Takže jsme major Ericks, Mac a já měli na krku záhadu. Nedávali jsme ji ale do žádné konkrétní souvislosti s mou osobou, s poručíkem Peterem Albersem. Vzhledem k tomu, že ta záhada zachránila můj vlastní velice osobní zadek, já sám jsem ji k sobě vztahoval – a ptal jsem se: Proč zrovnajá? Proč zrovna moje letadlo? – a major Ericks měl možná tytéž pocity. Jako skupina, když jsme pak po několik následujících týdnů sedávali v Makově chladné kancelářičce, popíjeli pivo a vymýšleli různé teorie o tom kusu sklovité strusky velikosti golfového míčku, který ležel na Makově stole, jsme však záhadu k mé osobě nevztahovali. A po nějaké době jsme na ni začali zapomínat a debatovali jsme o jiných věcech. Tou dobou už z nás byli dobří kamarádi. Bili Ericks se mnou dost často létal a vysvětloval to svým typickým nenuceným tónem tím, že se chce podílet na mém takzvaném ‚čichu pro Boží Prozřetelnost‘. A s Makem dospěli ke vzájemnému respektování svých schopností v záhadném světě matematiky. Mac mu dokonce začal říkat,šampióne‘.

A tak jsme to spolu takhle táhli, vysedávali jsme v jednom opravárenském hangáru po druhém, diskutovali jsme o politice a o holkách, o letadlech a o holkách nebo o baseballu a o holkách, dokud neskončila válka. Po Ploješti se celá řada různých drobností spikla a přispěla k tomu, že jsem zůstal živý a zdravý. Nalétaljsem toho hodně, ale když přišly nějaké opravdu ošklivé nálety, zdálo se, jako by se vždycky našlo nějaké to porouchané magneto, unikající hadice hydrauliky nebo prasklé odmrazovací zařízení, takže jsem nemohl letět. Teprve mnohem později jsem si uvědomil, že tahle spousta maličkostí ve svém součtu vytvářela něco o trochu víc než normální situaci. Bylo to asi něco takového, jako kdybyste v ruletě vyhráli sedmnáctkrát po sobě na barvu nebo třikrát na číslo.

Po válce se naše cesty rozešly, přestože jsme se zapřísahali, že k tomu nedojde. Bili Ericks dostal místo mimořádného profesora na jakési univerzitě na východě, oženil se s děvčetem ze Smithu a po nějaké době skončil jako zaměstnanec jedné z těch vládních institucí, co jsou tak tajné, že nemají ani název z písmen obyčejné abecedy. Pár let jsme si o vánocích posílali pohlednice a jednou v pětapadesátém jsem ho potkal, když v New Yorku vycházel z hotelu Dorchester. Mac se vrátil na Massachusettský technologický institut dokončit postgraduální studium, oženil se s holkou z našeho rodného Mumford Junction a ve dvaapadesátém ji s sebou odvezl do Kalifornie, kde dostal práci u jedné z těch velkých výzkumných a vývojových firem, které se tam díky bohatým dotacím z federálního rozpočtu po vypuknutí korejské války množily jako houby po dešti. Nikdy mi nepsal, ale jeho rodiče stejně jako moji žili v Mumford Junction a já jsem si jejich prostřednictvím udržoval přehled o tom, kde právě je.

A co bylo se mnou? V devětačtyřicátém jsem dokončil studium v Bloomingtonu, získal jsem titul leteckého inženýra a nastoupil do práce u jednoho velkého výrobce letadlových draků v Kansasu. Po roce u kreslicího prkna, kde jsem překresloval nápady někoho jiného, mě naštěstí zachránila korejská válka. Nechaljsem se znovu naverbovat v hodnosti kapitána a naučil jsem se pilotovat A-26; tatáž kombinace hydraulických hadic, vrtošivých radiostanic a vadných magnet – řečeno obrazně – mě ale držela stranou všech vážných akcí, takže jsem odlétal bez jediného škrábnutí dva bojové turnusy. Z Koreje jsem se vrátil jako major Peter Albers, ‚klikař Pierre‘ z 2731. průzkumné letky, a po dvou válkách a víc než čtyřech tisících nalétaných hodin jsem si řekl, že už můžu rovnou zůstat u letectva jako důstojník z povolání.

Moje štěstí –jak už jsem vysvětloval – se nevztahovalo na ženy.

Za prvé jsem nepotkal mnoho dívek, které by byly ochotné dát se dohromady s poněkud utahaně vyhlížející karikaturou Lindbergha, které valem ubývaly vlasy a která byla příliš dlouhá na to, aby se dala nacpat do standardní postele. A za druhé ty dívky, které jsem potkal a které by byly souhlasily s tím, že akceptují materiál popsaný v bodě jedna (viz výše), očividně manželství považovaly za jakýsi systém inerční navigace, jehož prostřednictvím by mohly přesně spočítat můj kurz pro všechna nadcházející léta. A pokud mám vůbec nějakou charakteristickou vlastnost, pak je to skutečnost, že přinejmenším rád předstírám, že jsem Kapitánem své vlastní duše a Strůjcem svého osudu (mohu-li parafrázovat Henleye).

Možná vám připadá zvláštní, že si klikař Pierre Albers, podle svých vlastních slov chlápek, co si zakládá na své nezávislosti, vybral vojenskou kariéru se všemi jejími tradičními omezeními. Tak abyste věděli, podle mého názoru je to úplně stejné ve světě velkého byznysu, v nejvyšších vládních kruzích a dokonce i v odborových centrálách: naučíte se základní pravidla, zjistíte si, co dělat nesmíte a která pravidla můžete obcházet, a když pak vykazujete uspokojivé výsledky, nechávají vás ostatní v podstatě na pokoji. Pravidla platná pro vojenské letectvo jsem znal – měl jsem za sebou (ve třiapadesátém, když jsem se konečně rozhodl u letectva zůstat) sedm let praktických zkušeností a počítal jsem, že bych mohl žít poměrně spokojeným životem, dělat to, co mě nejvíc baví, a být jen minimálně rušen vnějšími vlivy. A pak tu ještě byla ta moje klika; tou dobou už jsem se naučil na ni spoléhat. Ne že bych si snad při létání počínal lehkomyslně nebo něco takového, prostě jsem jen vždycky věděl, že mě moje klika provází. A to mé jinak těžko pojistitelné kariéře – nepříliš mnoho lidí si uvědomuje, že většina vojenských pilotů té doby musela platit až o padesát procent vyšší pojistné –ještě dodávalo na přitažlivosti. Takových peněz za nalétané hodiny a žádné riziko!

A tak běžel rok za rokem. Často jsem se cítil osaměle; je tomu tak se všemi starými mládenci, ať to jakkoli popírají. A někdy, v těch chvílích samoty za dlouhého letu ve velké výšce nebo upros. třed noci na ubikaci, jsem vzpomínal na ploješťský nálet a na tu šedozelenou ‚černou skříňku‘. Většinou to ale byly takové ty noční meditace; dávno už jsem si odvykl tuhle historku vykládat při posezeních se svými kolegy. Mohla mi jedině pošramotit reputaci a v žádném případě ničemu neposloužila.

Jak stárnul svět, stárnul jsem s ním a připisoval jsem si bezpečné letové hodiny v letadlech všech možných typů. V pětapadesátém mě povýšili na podplukovníka a přesunuli na letové zkoušky – dopomohl mi k tomu titul leteckého inženýra – a já jsem bez nehody ve vývrtkách a výkrutech nalétal další stovky hodin. V jedenašedesátém ze mě udělali plukovníka a v polovině třiašedesátého jsem se stal velitelem letky vrtulníků ve Vietnamu. A pak, několik týdnů před plánovaným střídáním na jaře čtyřiašedesátého roku, jsem dostal další důkaz své neobyčejné kliky, svého ‚kuřecího sendviče‘. Mac tehdy dávno v Libyi říkával, že někdo, kdo má kliku jako já, by mohl klidně sáhnout do arabské latríny a vytáhl by kuřecí sendvič.

Ve vrtulnících typu H-34 – v armádě se jim říkalo Choctaw –jsme létali nahoru proti proudu Mekongu, tu a tam jsme shazovali zásoby pro spřátelené vesnice, občas jsme přistávali, abychom vysadili záložní čety, a celkově jsme se snažili přispět k tomu, abychom udrželi při životě vrtulníkovou pupeční šňůru té zatracené vietnamské války. Byl jsem dočasně propůjčen pozemnímu vojsku, protože jsem s há čtyřiatřicítkami měl poměrně velké zkušenosti a protože pozemním silám vycvičení piloti vrtulníků na velitelské úrovni rychle ubývali. Velel jsem osobně bojové letce už téměř rok a nebýt tak přesvědčen o svém absolutně nepřekonatelném štěstí, byl bych si musel uvědomit, že už jsem dávno překonal statistickou pravděpodobnost přežití v tomhle nešťastném koutě světa.

Toho konkrétního dne se obrovská bahnitá řeka Mekong rozprostírala asi pět set stop pod námi, vzedmutá a přeplněná jarními dešti. Místy byly její břehy za časného rána zahaleny mlhou a obzor se táhl jako purpurový pás vlhka necelé dvě míle od nás. Vietkong měl vybudovaný opěrný bod na západní straně řeky a přišel na nový trik. Zakotvili vždy uprostřed řeky malý člun nebo vor a na ten se zaměřili se svými malými třípalcovými minomety. Potom, protože věděli, že řeky používáme při zásobovacích letech jako navigačního vodítka, si vypočítali balistické křivky pro různé výšky, a když jsme se tam pak objevili se svými vrtulníky, zaplnili vzduch velkými línými minami s časovanými roznětkami.

No a my jsme jednu z těch min chytili. A všechno zase bylo, jako by se opakovala Ploješť. Tentokrát se to obešlo bez krvavé kaše, i když velitel osádky vzadu v nákladním prostoru se pár minut musel potýkat s nějakým plápolajícím ohněm. Jinak jsme utrpěli jen nepatrná poškození. Listy rotoru byly zasažené a vibrovaly jako šílené, stěny nákladního prostoru byly plné rozprsknuté rýže a konzervových potravinových dávek a v hlavní palivové nádrži zela díra, velká asi jako jižní výběžek Floridy. Získal jsem znovu rovnováhu, zamířil zpátky na základnu a ubral plyn, abych šetřil palivo. Hlavní nádrž byla za chviličku prázdná – díky mému obvyklému, každodennímu a zcela rutinnímu štěstí se to alespoň obešlo bez ohně – a jájsem si začal opatrně hrát se škrticí klapkou a s regulátorem směsi, aby nám palivo ve dvou rezervních nádržích vydrželo na dvě stě mil dlouhý zpáteční let na základnu.

Podle všech pravidel a zákonů aerodynamiky jsme tam vůbec neměli doletět. Zjistil jsem ale, že můžu škrticí klapku stáhnout skoro na minimum a přitom si udržet stálou rychlost pětatřiceti uzlů a plnou stabilitu; když jsme takhle letěli a motory se sotva otáčely, začal jsem si uvědomovat, že už zase vstoupilo do hry moje neobyčejné, víc než rutinní štěstí. A skutečně, když jsme se asi po pěti hodinách začali snášet k základně, ozvala se hlasitá rána, jako by někdo do motoru hodil granát, a my jsme se jako zraněný pták zřítili v bezpečném, ale destruktivním bezmotorovém přistání.

Všichni jsme odešli po vlastních nohou, a když jsem provedl debriefing ostatních příslušníků letky a podal hlášení operačnímu štábu, vypůjčil jsem si od jednoho z mechaniků brašnu s nářadím a zamířil jsem na vrakoviště, kam byly odtaženy pozůstatky mého Choctawa. Celkem dobře jsem věděl, co hledat a kde to hledat, takže mi stačilo pouhých několik minut s kapesní svítilnou a sadou nástrčných klíčů a odmontoval jsem šedozelenou skříňku, která byla přišroubovaná vedle setrvačníku.

Dvacet let je sice dlouhá doba, ale tahle podivná skříňka, až na úhel zubů na čelním ozubeném kole naprosto identická s tou, kteroujsem kdysi viděl v Benghází, mi do nejmenších podrobností vybavila mé vzpomínky. Seděl jsem, díval se na ni, jak leží na mé posteli na ubikaci, a pak jsem ji zastrčil na dno svého vojenského kufru a celou záležitost si znovu promýšlel.

Měsíc nato, v červnu třiašedesátého roku, jsem byl z Vietnamu přeložen na válečnou akademii vojenského letectva na Maxwellově letecké základně v Montgomery. Pro profesionálního válečníka je takové přidělení něco, čeho si musí nesmírně považovat: je to jeden z nejzákladnějších prvků kariéry budoucího generála a skutečnost, že jsem se tam dostal v jedenačtyřiceti letech – a přitom jsem nebyl absolventem vojenské školy –, ve mně vyvolávala pocit dvojnásobného požehnání. V důsledku toho jsem rychle ztratil zájem o záhadu, kterou pro mne byla šedozelená ‚černá skříňka‘. Letěla se mnou na dně mého vojenského kufru na cestě ze Saigonu do Washingtonu a pak dál do Mumford Junction. Občas jsem si na ni vzpomněl a neubránil se údivu nad tou dávno se opakující otázkou: „Proč zrovna já?“ Během šestinedělní dovolené v Indiáne jsem měl tolikjiných věcí na práci, tolikjiných témat k diskutování, tolik jiných historek, které jsem vyprávěl starým kamarádům, a tolik času jsem věnoval pomáhání tátovi a vychutnávání prostého středozápadního léta, že jsem se vůbec nezabýval něčím, co bylo – alespoň tehdy – nad moje chápání. Po nějaké době, bylo to krátce před mým odjezdem do Montgomery, jsem tu podivnou věcičku opatrně zabalil do bedničky, zjistil jsem si Makovu adresu od jeho matky a poslal jsem mu ji s krátkým průvodním dopisem, ve kterém jsem mu vylíčil okolnosti, za jakých jsem ji našel.

Koncem října už jsem za sebou měl několik měsíců na válečné akademii a vedl jsem si dobře. Bylo to proto jako blesk z čistého nebe, když jsem znenadání dostal rozkaz, kterým jsem byl z válečné akademie odvolán a který mi nařizoval, abych se hlásil v Pentagonu, v kanceláři číslo tolik a tolik, u plukovníka toho a toho. Plukovník ten a ten k vyjasnění celé té záhady nijak zvlášť nepřispěl. Místo toho mi předal adresujistého washingtonského činžovního domu a řekl mi, že se mám jednou měsíčně hlásit v jeho kanceláři a přijít si pro výplatu. Jinak už neměl zájem se se mnou znovu setkat. Byl jsem pořádně navztekaný; nijak mě netěšilo, že Jsem promeškal příležitost, kterou mi poskytovala válečná akademie, a nelíbila se mi ta disneyovská záhada, kterou mi strčili pod nos. Jenže plukovník ten a ten na moje rozhořčení reagoval okázalým nezájmem, a pokud jste už někdy viděli dva plukovníky navzájem si vyhrožovat svou hodností, dokážete si představit, jak byla asi ta scénka v kanceláři komická.

Jak už jsem říkal, byl jsem u vojenského letectva dost dlouho na to, aby mi bylo jasné, že jsou určité okamžiky, kdy se nemůžete ‚hádat s vrchností‘, a plukovník ten a ten právě v tom okamžiku představoval vrchnost. Mohl to dokázat parafou zástupce náčelníka generálního štábu letectva na papírech s mými rozkazy. Takže jsem překousl svůj vztek, chytil jsem si taxíka a odjel na adresu, kterou jsem dostal, na Connecticut Avenue. V říjnu bývá ve Washingtonu občas pěkné vedro a klimatizace v Grover Apartments mě nijak nezchladila. Apartmá číslo 8334 bylo vysoko nahoře a já musel dlouho čekat, než přijel výtah. Moje frustrace a můj vztek se ale rychle změnily v úžas, protože po netrpělivém zazvonění mi dveře neotevřel nikdo jiný než kamarád Mcdougal, starší, s vráskami ve tváři, se zrzavými vlasy šedě prokvetlými, jinak ale nepochybně Mac.

„Nazdárek, šampióne,“ ušklíbl se. „Doufám, že tě moc nenaštvalo, že jsme tě sem takhle přivlekli.“

Než jsem se zmohl na odpověď, znásobilo se moje překvapení při pohledu na Billa Erickse, který seděl s nohama na drahém čalounění apartmá a s plechovkou studeného piva v ruce. Náhle ze mne spadlo dvacet let. Zmatené události posledních několika hodin se uspořádaly do vyrovnaných řad, jedna pěkně vedle druhé, a mně bylo najednou jasné, co to všechno znamená. Potřásl jsem Ericksovi rukou a vzal jsem si pivo, které mi Mac nabízel. „Co má tohle znamenat, sjezd veteránů z libyjské války?“ zeptal jsem se, jako bych dobře nevěděl, o co jde.

Ericks se tiše zachechtal. „Spíš bys tomu mohl říkat organizační porada Společnosti Peta Alberse pro malou zelenou skříňku.“ Otočil se ke vchodu vedoucímu do ostatních místností apartmá a zavolal: „Marty, naše zaječí packa už je tady!“

Vešla,Marty‘ a bylijsme si představeni. Pokud jste si toho někdy všimli, je nesmírně obtížné vybavit si v duchu jasný obrázek někoho, koho milujete, já si ale s naprosto fotografickou přesností vzpomínám, jak Marty tehdy vypadala, v tom okamžiku, když stála ve dveřích. Je to drobná žena, a když tam stála vedle Makových sto třiadevadesáti centimetrů, vypadala úplně jako miniatura. Kaštanové vlasy měla stažené do strohého drdolu; jaksi to ale nic neměnilo na skutečnosti, že působila dokonale ženským dojmem: drobný srdcovitý obličej, zářivě zelené oči posazené daleko od sebe pod téměř mužsky hustým obočím, plné rty a rovný nos, možná trochu dlouhý na to, aby se mohl považovat za dokonalý. Celkově veskrze nádherná ženská, přitom ale ženská, jejíž výraz – a následná slova – vás přinutily uvědomit si, že je zvyklá vycházet s muži jako rovná s rovnými, aniž by si přitom počínala militantně – žena obdařená takovými schopnostmi, že nepotřebovala využívat svého očividného půvabu a pružné mladistvé postavy, aby si ve světě mužů vybojovala místo.

Na rozdíl od Maka nemívám s vyjadřováním problémy, když jsme si ale byli představováni, zakoktal jsem se. Když se mi podařilo odtrhnout od ní oči, obrátil jsem se tázavě k Ericsovi a chtěl jsem se zeptat, co se vlastně děje.

Předešel mou otázku. „Marta Perkinsová je hlavní programátorka letecko-kosmického střediska a kromě toho nejspíš nejlepší programátorka v celé zemi, pokud jde o obecnou teorii variantní pravděpodobnosti. Je členkou týmu ‚zelené skříňky‘.“

„Čeho?“ podivil jsem se.

„Posaď se, Pete,“ vyzval mě Ericks, „a já ti to všechno vysvětlím.“

Tak jsem se tedy posadil a Ericks – za občasné Makový či Martyiny asistence – mi vysvětlil situaci. Když k Makovi dorazil ten můj balík z Mumford Junction, byl z toho zřejmě natolik vedle, že nevěděl, kde je vpravo a kde vlevo. Celých dvacet let měl pocit, že tehdy kdysi dávno v Libyi propásl vynikající příležitost, a teď jako by měl šanci napravit nějakou hrubou chybu. Vzal si skříňku okamžitě do práce, a protože byl u své firmy šéfem výzkumu a vývoje, měl k dispozici veškerou pomoc a veškeré zařízení, které potřeboval. Tentokrát neprováděl žádné pitomosti s acetylénovým plamenem. Neodvážili se skříňku dokonce ani zrentgenovat, protože měli strach, že by tím mohli vyvolat stejnou reakci, jaká zničila tu první. Místo toho provedli důkladnou kontrolu potenciálního uzavřeného systému a pátrali po nějaké známce vstupu nebo výstupu, po čemkoli, co by se objevilo v elektromagnetickém spektru. Nenašli nic. Potom skříňku přišroubovali k motoru há čtyřiatřicítky na zkušební stolici s čelním ozubeným kolem připojeným na setrvačník stejně, jako to bylo ve Vietnamu. Bezvýsledně. Vytočili motor na plné obrátky a nechali ho spadnout zpátky na neutrál, ale zelená skříňka se nijak – alespoň pokud byli schopni zjistit – neprojevila, kromě evidentní skutečnosti, že se ozubené kolo, poháněné setrvačníkem, vesele točilo.

Tou dobou už Mac téměř dospěl k závěru, že skříňka je nějaké zařízení na jednorázové použití a že tohle jednorázové použití už má za sebou, když ho napadlo vyzkoušet ji ještě v jiných podmínkách. Nechal motor přepravit do vakuové komory, vyčerpal z ní vzduch na ekvivalent simulované výšky jednoho tisíce stop a pak znovu provedl zkoušku na plnou zátěž. Tentokrát to zabralo. Když snížil příkon, klesla rychlost motoru na něco málo přes tři tisíce otáček za minutu a dál prostě klesat odmítala, a to i pod silnou dynamometrickou zátěží. Teprve když do komory znovu se sykotem vnikl vzduch a dosáhl přibližného tlaku na úrovni mořské hladiny, otáčky motoru poklesly na pohodlný neutrál, indikovaný nastaveným příkazem.

„A bylo to,“ pokračoval Ericks. „Mac pořád ještě nevěděl, co to vlastně má, věděl už ale, co musí udělat, aby to fungovalo, a to mu stačilo, aby si zavolal další pomoc.“

„Říkal jsem si, že to není práce pro takového maloměstského mamlase, jako jsem já,“ skočil mu do řeči Mac, „tak jsem popadl telefon, zavolal jsem tady šampióna a ten hned příštím letadlem přiletěl do Bakersfieldu. Od té doby jsem ženu a děti viděl všeho všudy možná tak dva týdny a jsme ututlanější než horal, co načerno pálí kořalku.“

„A z toho zase vyplývá,“ doplnil ho Erics, „že teď pracujeme na opravdovém projektu. Máme své vlastní finance a vlastní úkol.“

„Máme?“ zeptal jsem se a cítil jsem, jak se vrací část mého dřívějšího vzteku.

„Máme,“ potvrdil důrazně Ericks. „Já, Mac, Marty a ty.“

„Tak moment,“ ohradil jsem se. „Já jsem armádní důstojník a ne vědátor. A kromě toho mám svoje vlastní plány.“

Ericks mi věnoval zvláštní pohled. „Je mi to líto, Pete. Vím o té válečné akademii, jenže…“

„Jaképak jenže!“ vybuchl jsem a můj vztek poprvé pronikl na povrch. „Znáš mě dost dlouho, abys věděl, že nebudu sedět na zadku a nedovolím, abyste se mnou manipulovali, vy dva géniové matematiky, ani tady Miss variantní pravděpodobnosti 1965!“ Jakmile jsem to vyslovil, už jsem toho litoval. „Promiňte, slečno Perkinsová, ale já… totiž…“ Marty na sobě měla takový ten bílý laboratorní plášť, ani ten však nedokázal skrýt její fantastickou postavu. A ty zelené oči vypadaly nefalšovaně účastně a taky tak trochu tajemně a – řekněme si to upřímně – sexy.

Marty poprvé po dlouhé době otevřela ústa. „Já vím, jak si asi připadáte, plukovníku Albersi, ale musíte nás vyslechnout. Doposlechněte si to do konce.“ Pohlédla na Erickse, který nepatrně přikývl. „Já jsem se na scéně objevila, když se rozhodlo, že se problém zelené skříňky bude řešit z kauzálního a motivačního hlediska.“

Tvářil jsem se neutrálně, což bylo lepší než ten mlsný pohled, který se mi neustále dral do obličeje.

„Znamená to jen tolik, že jsme nedokázali zjistit, jak ta skříňka dělá to, co dělá, takže jsme se rozhodli zkusit zjistit, proč to dělá. Totiž proč byla skříňka instalovaná do dvou letadel, která jste pilotoval právě vy, kdo tam ty skříňky instaloval, jaké byly motivy jeho počínání a tak dál. Chápejte, jde nám o kauzalitu a motivaci.“

„Je mi to jasné,“ odpověděl jsem. „Nemůžete přijít na to, co se v tomhle čínském hlavolamu skrývá, tak hledáte Číňana, který ho vyrobil, abyste se mohli zeptat jeho.“

„Přesně tak,“ přikývl Ericks. „A proto se do věci vložila Marty. Marty a její ochočený počítač 2703.“

Nejsem zase úplný pitomec, takže mi začínalo být jasné, kam všechno to vysvětlování vede. Můj vztek se roztavil v pohledu těch zářivě zelených očí a musel jsem se pousmát představě, že si Marty ochočila počítač.

„Kráska a zvíře, co?“ podotkl jsem galantně.

Zelené oči vesele zajiskřily. „Ale kdepak, o mém počítači se dost dobře nedá říct, že by byl krásný,“ prohlásila. „Každopádně ale, plukovníku Albersi, to je ten důvod, proč jsme se do toho zapojili, totiž já a můj miláček. Z těch velice skrovných informací, které jsme – kromě fyzické povahy té skříňky – měli o podmínkách, za jakých se objevovala, bylo zřejmé, že jste zásadně důležitým prvkem. Statisticky vzato ovšem totéž platilo i pro letadla B-24 a H-34. Nacpali jsme do počítače veškeré informace o obou těchhle letadlech i o vás. Nalili jsme do něj většinu záznamů o jednotkách, u kterých jste v době obou zmíněných incidentů sloužil, a pakjsme k nim přidali všechny konkrétní informace, které jsme měli o zelené skříňce. Potom jsme vzali osobní záznamy všech lidí, kteří kdy měli k oběma těm letadlům přístup od výrobního závodu až po šrotoviště, a nakrmili jsme jimi mého drahouška a jako zákusek jsme vyslali vyšetřovatele do vašeho rodného města, za vašimi bývalými velícími důstojníky, za každým, koho jsme našli a kdo vás kdy dobře znal, a nacpali jsme počítači břicho poměrně kompletním životopisem plukovníka Petera Canfielda Alberse. Pak jsme začali klást otázky.“

„A co dál?“ zeptal jsem se hlasem, který nezněl nijak příjemně. Matka mi o nějakých vyšetřovatelích psala, tehdy jsem ale předpokládal, že to byla rutinní bezpečnostní prověrka v souvislosti s mým přidělením na válečnou akademii. Představa, že se někdo cizí takhle přehrabuje v mém životě, se mi nijak nezamlouvala.

„A získali jsme několik odpovědí,“ ujal se slova Ericks. „Právě tolik, aby nás jen dál vydráždily. Víme, proč jsi v celém vojenském letectvu známý pod přezdívkou ‚klikař Pierre‘ Albers. Odlétal jsi osm a půl tisíce hodin, z toho spoustu při bojových akcích, a nikdy jsi neutrpěl jediné škrábnutí.“

Moje rozčilení narůstalo. „Nikdy vás dva velemozky náhodou nenapadlo, že jsem prostě jen zatraceně dobrý pilot? Není to snad dostatečné vysvětlení?“

„Samozřejmě, že jsi dobrý pilot,“ přisvědčil Erics omluvným tónem. „Jde ale o to, že při tolika nalétaných hodinách nevyhnutelně musíš občas vyváznout s odřenýma ušima, jen o vlásek uniknout nehodě. Dokonce i pilotům civilních dopravních letadel se stává, že za několik let létání zažijou stovky ‚skorosrážek‘. Ty ale ne. Při jediných příležitostech, kdy ses málem roztřískal – a to v obou případech – byla na místě ta zelená skříňka. Už chápeš, proč nás zajímá každá maličkost, kterou o Petu Albersovi zjistíme?“

Chápal jsem to. Vždycky jsem věděl, že na tom mém štěstí je něco zvláštního, nejspíš jsem ale chtěl, aby to nahlas řekl někdo jiný, kdo by to mohl podložit důkazy, jako byl ten nenasytný Martyin počítač. „No dobře, Bille. Na tom něco je. Ještě nějaké odpovědi?“

„Spousta negativních a jedna pozitivní. Ta skříňka rozhodně nebyla vyrobená v Americe; tady se nikomu o takovéhle hračce ani nesnilo. Je to možná nasnadě, ale stejně jsme si to důkladně prověřili, abychom si tím byli jistí. Za druhé je vysoce nepravděpodobné, že je naše zelená skříňka pozemského původu. Mac z odškrábaných vzorků zjistil, že je vyrobená z náramně podivného kovu, z jakési expandované oceli, kde železo váže místo uhlíku křemík a vytváří s ním molekulu, která se v přírodě prostě nevyskytuje a která dalece předčí všechno, co momentálně zná naše technologie.“

Když jsem slyšel tohle, zůstal jsem na něj zírat jako opařený. „Není pozemského původu?“ opakoval jsem jako papoušek. „Chceš říct, že nebyla vyrobená tady na Zemi? Jak to můžeš vědět? Možná že nějaký chlápek vyrábí tyhle hračky jen tak pro zábavu u sebe doma ve sklepě, nějaký neobjevený génius…“

„Myslím si, že by k tomu byl potřeba sakra víc než jeden génius,“ vložil se do hovoru Mac. „Byl by potřeba tlak, a to tlak jako hrom. A bylo by potřeba teplo, v řádu termonukleárních reakcí. Kamaráde, jak se říká, k tomuhle jsme ještě nedorostli.“

Přešel jsem k oknu a zadíval se vzhůru do kouřové modři říjnové oblohy. „Snažíte se mi všichni říct, že někdo tam nahoře si oblíbil starouše klikaře Pierra Alberse a vynaložil obrovské výdaje a tlak a teplo a bůhvíco ještě, aby starouši klikaři Pierrovi zachránil při dvou příležitostech život a při spoustě dalších ho možná uchránil před malérem?“

Nikdo se neozval. Po několika vteřinách začala Marty pomalu kývat hlavou nahoru a dolů jako rozšafně se tvářící nemluvně. Chtělo se mi říct něco chytrého nebo vtipného, na nic jsem se ale nezmohl. Ta slova.nikoli pozemského původu‘ mi naháněla strach.

Po chvíli jsem se ozval: „Bille, mluvils o několika negativních a jedné pozitivní odpovědi. Co vám ten počítač řekl pozitivního?“

„Jméno. Nebo vlastně dvě jména. Desátník Frazer Lorenz Thompson a pan Edwin Michael Conners. Thompson byl přidělen jako letecký mechanik ke 389. bombardovací peruti v Benghází v polovině července 1943. Jeho podpis je pouze najedné výplatní listině, záznamy ale ukazují, že byl v červenci dva týdny ubytován v Benghází. Ještě ten měsíc dorazil příkaz k jeho přeložení do Blackbushe v Anglii a Thompson evidentně odplul, aniž by na sebe upoutal jakoukoli pozornost.“

„Červenec třiačtyřicátého,“ došlo mi. „Ten nálet na Ploješť…“

Ericks přikývl a pokračoval: „Edwin Michael Conners byl vyslán do Saigonu v březnu 1964 jako civilní mechanik, přidělený k tvé letce. V den tvého posledního letu oznámil svému nadřízenému, že dává výpověď, sám si zaplatil cestu zpátky do Států a ještě ten den večer se vystěhoval ze svého pokoje na ubikaci. Existuje seznam cestujících z toho data, kde je jeho jméno uvedeno na letu ze Saigonu do Hongkongu. Tam stopa končí.“

„A kde je souvislost?“ zajímal jsem se.

„Podle FBI – a díky tomu jsme na to vlastně vůbec přišli –jsou Conners a Thompson jedna a tatáž osoba, nebo mají alespoň identické otisky prstů.“

„Aha,“ přikývl jsem.

„A co víc, pokud senám – nebo FBI – podařilo zjistit, ani jeden z těch dvou mužů legálně neexistuje. O Thompsonovi kromě vojenské knížky sjeho otiskem nemáme žádný záznam. Jeho odvodní dokumenty byly falešné a právě tak falešné bylo určitě jeho přidělení ke 389. bombardovací peruti. Conners taky nechal na ubikaci spoustu otisků – tam jsme je sejmuli –, ale jinak žádný záznam. Jeho pas, smlouva s armádou – všechno ostatní – musely < být padělky. V celých Spojených státech není žádný Edwin Conners, odpovídající jeho popisu.“

Vstal jsem, došel jsem si pro pivo, které mi Marty podávala, a minutu nebo dvě jsem zamyšleně civěl do pěny. Pak se ozvala Marty: „Pane Ericksi, řekněte plukovníku Albersovi o jejich stáří. Možná ho něco napadne.“

„Je to docela jednoduché, Pete,“ vysvětloval Ericks. „Na rozdíl od Thompsonova případu jsme měli možnost promluvit si s řadou lidí, kteří se na Connerse ze Saigonu pamatují, s lidmi, kteří ho ještě mají čerstvě v paměti. Všichni se shodují na tom, že mu nemohlo být víc než třicet let. Většina jeho stáří odhadovala na pětadvacet.“

„Ale… ale…“ zajíkal jsem se, „jestli jsou on i ten Thompson jeden a ten samý chlápek, znamenalo by to, že Thompsonovi v Benghází bylo, hmm, pět až deset!“

„Je to tak,“ přikývl suše Mac. „Ajá počítám, že kdyby pro mě tehdy pracoval desetiletý desátník, určitě bych se na něj pamatoval.“

Marty na mne pohlédla svýma zelenýma očima a nyní to byl její klidný úsměv, ve kterém se zračila částečně účast a částečně neúmyslná sexualita. „Teď už máme určitou představu o tom, kdo je ten náš Číňan, plukovníku Albersi, jenže je to další hlavolam, co?“

Byla to pouhá řečnická otázka a já jsem se nenamáhal s odpovědí. Byl jsem příliš zaneprázdněn vstřebáváním té náhle potvrzené teorie, že moje štěstí – moje neobyčejná klika, můj ‚kuřecí sendvič‘ – není jen slepým skytáním počtu pravděpodobnosti, není výsledkem neosobně rozhozených kostek z rukoujedné ze sudiček, ale naopak uvědomělou prací konkrétního jedince: desátníka Thompsona alias pana Connerse. Kdo to je? A proč zrovna já? Bili Ericks jako by mi četl myšlenky a předvídal všechny nevyřčené otázky.

„Takže už chápeš, proč jsme si tě sem museli nechat zavolat z válečné akademie, Pete,“ řekl tiše. „FBI udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby o tom člověku něco zjistila, ale nepodařilo se jí najít prakticky nic. Každá stopa, kterou ohledně Connerse nebo Thompsona objevili, vedla do ztracena a neoficiálně se nám přiznali, že si nedělají žádnou velkou naději, že by vyhrabali ještě něco dalšího. Jediné, co nám teď zbývá, jsi ty sám. Ten čínský hlavolam vyluštit neumíme, Číňana najít nedokážeme, a tak se můžeme jen pokusit přijít na to, proč si Číňan pro svoje kouzla vybral tebe a evidentně jen tebe.“

„Možná to k ničemu nepovede,“ dodala Marty, „ale jste naše poslední naděje.“ Ty zelené oči už zase zapracovaly a motor mého rozhořčení rychle ztrácel otáčky.

„No prosím, prosím!“ pokrčil jsem rameny. „Jenže já jsem jen obyčejný venkovský trouba, co se živí pilotováním letadel a proháněním nižších důstojníků. Čím vám já pomůžu?“

„Tím, že nám nadiktujete do magnetofonu všechno, co se vám i kdy přihodilo, a povíte nám o všech lidech, které jste kdy znal,“ vysvětlovala Marty. „Budeme potřebovat detailní popis i těch nejbezvýznamnějších podrobností vašeho života, vzorky rukopisu všech lidí, kteří vám kdy psali, vaše letové deníky, rozhovory, na které si vzpomenete.

„Počkejte přece…“ zamračil jsem se. Při pomyšlení, jaký vpád do mého soukromí by to všechno znamenalo, se mi znovu začínala vařit krev. Pak mou pozornost upoutaly ty zelené oči a mě napadlo, že Marty by byla osobou, která by všechny ty hovadiny musela nahrávat, a že by to znamenalo celé dny, ne-li týdny nebo měsíce, ve společnosti jejích zelených očí. A pak jsem si vzpomněl na parafu zástupce náčelníka generálního štábu letectva na svých rozkazech, znovu jsem si pomyslel „proč zrovna já?“ a podíval se do zelených očí, takže se všechen můj odpor zhroutil. Moje ego se uložilo k zimnímu spánku.

„Kdy začneme?“ zeptal jsem se.

Marty tázavě pohlédla na Ericse, který se usmál: „Proč ne hned teď?“

A tak jsme začali. Ne tedy okamžitě, ale druhý den ráno. Nejdřív jsem se musel nastěhovat a poslat pro krabice svých osobních dokumentů – drobných střípků mého života –, které se neustále množily, jak jsem do nich přidával staré použité šekové knížky, dopisy od dávno zapomenutých přátel, připomínky tisíce různých víkendů, kopie starých rozkazů, absolventské fotografie z vysoké školy a několik navoněných milostných dopisů. Jsem svým založením lenoch a vždycky mi připadalo pohodlnější jednou za čas odeslat sbírku svého osobního harampádí domů k uložení na prostorné půdě mých rodičů, než se namáhat s jeho probíráním a vyhazováním obrovského množství zbytečností.

Když krabice dorazily, byla Marty radostí bez sebe a okamžitě na ně nasadila dva ze svých techniků.

Život zatím nebyl tak úplně nepříjemný. Nikomu v hloubi duše doopravdy nevadí, když má možnost mluvit sám o sobě, a já jsem to dělal deset hodin denně. Byt v Grover Apartments byl prostorný; kromě pokojů, ve kterých jsem bydlel, tam byla místnost plná zařízení pro děrování pásek, u kterého denně od půl deváté dopoledne do pěti odpoledne kralovala žena ve středních letech jménem Madge a redukovala Martyiny rukopisné poznámky v nejrůznější kombinace děr v papírových páskách. Pak tam byla místnost, v níž pracovali technici na písemných pozůstatcích Peta Alberse, třídili je, analyzovali a čas od času se tiše pochechtávali nad nějakým zvlášť pikantním kouskem. Občas jsem večer jen stěží odolal pokušení hodit do jejich pokoje zapálenou cigaretu.

Pak tam bylaještě jedna místnost, ve které jsem absolvoval sérii pohovorů – někdy to bylo pod vlivem drog, většinou ale bez nich – vedených hloubkovým psychologem s hustým černým obočím, které měl uprostřed čela úplně srostlé. Byl to docela příjemný chlapík – nějaký doktor Nagy –, ale jeho způsob výslechu se mi nijak zvlášť nezamlouval. I jeho nejnevinnější otázky ve mně vyvolávaly nedefinovatelný pocit viny, jako bych se byl nějak prohřešil tím, že mi kouzla našeho tajuplného Číňana přinášela prospěch. Potom ale, když mě vyždímal jako hadr – a za některých večerů jsem si vážně přesně tak připadal –, to Madge všechno naděrovala na pásku a já jsem se cítil lip. Ty malé otvůrky proděrované papírem jako by způsobily, že všechny informace, některé z nich hluboce osobního rázu, zase vypadaly neosobně.

A jak tak utíkal týden za týdnem, moje vnitřní předpověď ohledně těch zelených očí se naplnila. Marty začala v mém apartmá zůstávat i poté, co ostatní odešli, a zvykli jsme si chodit společně na večeři. Mám takový dojem, že zpočátku mě tak trochu litovala kvůli všem těm příležitostem, které jsem byl nucen promeškat, i kvůli tomu zpovědnímu utrpení, které jsem si musel prodělat. A pak už to bylo něco jiného. Jednoho chladného večera, když byly za dveřmi vánoce, odešla brzy, ale vrátila se s krocanem a s láhví; láhev jsme vypili a krocana upekla do zlatohněda. Podrobnosti tohoto večera rozebírat nebudu, ale přibližně o měsíc později úplně přestala večer odcházet a koncem února roku 1965 jsme si zajeli do Západní Virginie a nechali jsme se oddat ospalým smírčím soudcem v Moorefieldu, těsně za virginskými hranicemi.

Když jsme přijeli zpátky přes Mumford Junction a přes Cleveland – kde bydlela Martyina matka –, Ericks běsnil jako šílenec a zahrnoval Marty výčitkami, v nichž figurovaly pojmy jako ‚nedostatek objektivity‘ a ‚nezaujatost vědecké práce‘, ale Marty se na něj jen ušklíbla a o trochu pevněji mi stiskla ruku; a když se uklidnil, oběma nám poblahopřál, což bylo úplně zbytečné, protože jsme oba moc dobře věděli, jak jsme šťastní.

I když počítač pracuje hodně rychle, přece jen mu chvíli trvá, než stráví takovou spoustu různorodých a vzájemně nesouvisejících informací, ale drahoušek 2703 konečně něco vyplivl. Byl to dopis od jisté naprosto neznámé pojišťovny, podepsaný stejným rukopisem, který byl identifikován jako ‚Thompsonův‘ v jeho vojenské knížce z roku 1943. Dopis podepsal jakýsi ‚Atchison‘, ale podobnost písma byla tak očividná, že jsem ji viděl i já. A takjsme pro svého Číňana měli další jméno. V dopise s jeho podpisem byla nabídka životního pojištění na částku pětadvaceti tisíc dolarů za přímo směšně nízké pojistné a zrušený šek z dubna padesátého roku ukazoval, že jsem mu poslal sto devatenáct dolarů a padesát centů jako pětileté pojistné. Byl jsem tehdy pilotem letecké civilní obrany a sehnat životní pojistku nebylo jednoduché. A přestože jsem vlastně žádnou nepotřeboval – neměl jsem přece ženu ani děti –, pomyslel jsem si, že by nemusel být dak docela špatný nápad nechat mámě a tátovi trochu peněz, kdyby se jedna z těch zrezivělých pé jedenapadesátek, se kterými jsme tehdy létali, rozhodla, že si už odsloužila svoje. Pojistka pak byla prodloužena v pětapadesátém a v šedesátém; pokaždé následoval dopis se stejným podpisem a kopie ozdobné pojistné smlouvy, vydané tentokrát jednou z velkých pojišťovacích firem a žirované tímtéž ‚H. L. Atchisonem*.

A nejen že jsme pro svého Číňana měli další jméno, tentokrát jsme taky měli jeho adresu. Veškerá korespondence od Atchisona byla odesílána z Houstonu, a přestože sám jsem si nevzpomínal – ani v té nej intenzivnější péči doktora Nagyho –, na jakou adresu jsem posílal souhlas s prodloužením své pojistné smlouvy, ke kterému jsem samozřejmě přikládal útržek účtu s adresou, FBI zorganizovala pátrání na houstonských poštovních úřadech a v jedné pobočce nedaleko Jensen Road objevila poštovní schránku, která byla od roku 1950 pronajatá na jméno H. L. Atchison. Po několika dnech neuvěřitelné práce našla FBI žoviálního majitele realitní kanceláře, který ochotně přiznal, že za uvedenou poštovní schránku skládá čtvrtletní splátky, a vysvětlil, že mu Atchison zaplatil slušnou zálohu za to, že bude dohlížet na jeho nečetné záležitosti v Houstonu a zařizovat placení nájemného za skromný byt, který tam Atchisonovi sehnal. Dodnes mám od toho hlášení FBI kopii, protože jsem pořád líný člověk a nerad svoje papíry probírám a něco vyhazuju:

SUBJEKT (v žargonu FBI to znamená majitele realitní kanceláře) potvrdil, že jeho záznamy obsahují informaci, podle níž ho T-27 (to je zase označení FBI pro Atchisona) poprvé kontaktoval v únoru roku 1950 za účelem opatření bydliště. V činžovním domě Bennington Arms Apartments na adrese Alamo Road 3345, Houston 6, Texas byl pro T-27 pořízen uspokojivý byt. T-27 zaplatil rozsáhlé úpravy, přičemž SUBJEKTU vysvětlil, že hodlá celý objekt nově zařídit a přeměnit v pamětní svatyni na památku své zesnulé manželky, že nemá v plánu ani v úmyslu v tomto objektu bydlet či jinak ho využívat s výjimkou občasných návštěv v Houstonu, Texas. SUBJEKT dále uvedl, že ho T-27 informoval, že je geologem specializovaným na ropu, a protože se bude často nacházet v oblastech, kde nebude možné kontaktovat ho poštou, byl by rád, kdyby se SUBJEKT mohl ujmout správy všech jeho záležitostí v Houstonu, Texas.

Písemné prohlášení, které SUBJEKT předložil (viz příloha), popisuje jeho jedinou návštěvu na výše zmíněné adrese v činžovním domě Bennington Arms Apartments, Alamo Road 3345, Houston 6, Texas, k níž došlo v dubnu roku 1950. SUBJEKT popisuje dojem, jakým na něj vnitřní zařízení tohoto objektu zapůsobilo, a uvádí, že mu sice připadalo výstřední, zjevně ale odpovídalo proklamovanému úmyslu jeho klienta přeměnit objekt v náboženskou pamětní svatyni na památku zesnulé manželky.

„Je jasné,“ prohlásil Ericks, když jsme si všichni tohle hlášení FBI přečetli, „že Thompson/Conners/Atchison – ale kruci, budeme mu prostě říkat,Číňan‘ – přijel v padesátém roce do Houstonu a zařídil si tam adresu jen proto, aby se tam mohl vracet a zařizovat tvoje pojištění, Pete.“

„Ale proč?“ vyptával jsem se. „Určitě nejen proto, aby ze mne jednou za pět let vytáhl sto devatenáct dolarů a padesát centů.“

„A k čemu ta komedie s mrtvou manželkou?“ zajímala se Marty. „Je to samozřejmě dojemné, že jí takovýmhle způsobem projevuje úctu, ale tak nějak mi to připadá jako víc než jen obyčejná výstřednost.“ Zkoumavě na mne pohlédla zelenýma očima. „Nedokážu si představit, že bys ty udělal něco tak hezkého, Pete.“

„Moje drahá manželko, pokud opustíš tenhle svět, mám v úmyslu vystavět ti svatostánek složený z paměťových bubnů tvaru srdce a magnetických pásek v objektu na adrese Connecticut Avenue N.W. 2762, Washington 5, D.C.“

„Nemůže to být nic jiného než zástěrka,“ uvažoval Ericks a nevšímal si našeho vzájemného popichování. „Jenom záminka, aby si mohl vydržovat neobývaný byt a nevzbuzoval přitom podezření. Ajak se zdá, tak to fungovalo.“ Ericks zdvihl svou kulaťoučkou postavu z pohovky a přešel k oknu. „A pokud jde o to, proč to dělal, Pete, co kdybychom si zaletěli do Houstonu a zjistili to na místě?“

V Houstonu na naše letadlo čekal šéf místní pobočky FBI, šedivý mužíčekjménem Pollock, který mnohem spíš nežjako agent FBI vypadal jako obchodní cestující s obuví. Odvezl nás na adresu na Alamo Road, kde se k nám připojil polda v civilu z houstonského detektivního sboru, vyzbrojený povolením k domovní prohlídce a obrovským svazkem klíčů a paklíčů. Trvalo mu jen chviličku, než jsme se mohli přesunout z nemilosrdného slunce texaského března do suchého zatuchlého vzduchu dlouho neobývaného bytu.

Popis, uvedený v písemném prohlášení majitele realitní kanceláře, byl naprosto přesný. Obývací pokoj byl ověšen tmavými závěsy. S výjimkou širokého černého stolu a dvou malých židliček v jednom koutě tam nebyl žádný nábytek, podlaha však byla pokrytá hustým černým kobercem. Na desce stolu stála vybledlá fotografie nějaké pohledné dvacetileté až třicetileté mladé ženy s nevýraznými rysy, krásné jakýmsi neosobním způsobem; byl to obličej toho typu, který se na vás usmívá z tisícovky obálek různých časopisů a z reklam na žvýkačky. Po obou stranách fotografie stály vysoké svíce a stěna za stolem byla téměř do posledního místečka zakrytá obrovskou sbírkou všech možných devocionálních ozdůbek, jako kdyby si Atchison zašel do jednoho z těch krámků, kde se prodávají sádrové krucifixy a laciné reprodukce Poslední večeře Páně, a koupil tam po jednom kuse od všeho, co měli na skladě.

Od téhle pochmurné místnosti vedla napravo chodba nejprve k malé zaprášené kuchyňce s rezavým pruhem ve dřezu, dál pak k miniaturní koupelničce a konečně k pevným uzamčeným dveřím do ložnice. Detektiv vybavený klíči a paklíči už s těmito dveřmi takové štěstí neměl, takže byl nakonec nucen uchýlit se ke dvěma ránám ze svého služebního revolveru, což je ostatně vskutku efektivní klíč.

Uvnitř ale nebyly postele a bylo zcela jasné, že majitel realitní kanceláře takhle daleko do hloubi bytu nikdy nepronikl. Na jedné straně místnosti stál široký dílenský stůl, pokrytý hromadou elektrických kabelů, podivných nástrojů a přístrojů, jejichž účel jsme si netroufli ani odhadovat. U protější zdi byl v malém prostoru vtěsnaný přesný soustruh, vodorovná obrážečka, vrtačka a malá, ale výkonná oblouková pec. Tlusté silové kabely končily ve velké pojistkové skříni, připevněné na stěně za stroji.

Když to Ericks uviděl, překvapeně zahvízdal. „Tak tohle by měl vidět Mac. Vsadil bych se, že tady se vyráběly ty zelené skříňky.“

„Ta první ne,“ připomněl jsem. „Tehdyještě Atchison tenhle byt neměl.“

„Jistě, to je pravda. Musel tenkrát bydlet někde jinde. Řeknu FBI, aby se na to podívali.“

Vrátili jsme se do potemnělé svatyně. Pollock metodicky probíral veškerý obsah černého stolu. Podal Ericksovi nacpanou peněženku. „Ať už je váš přítel Atchison kdokoli, s penězi zachází zatraceně neopatrně. Je tady něco přes dvacet tisíc dolarů.“ Otevřel pouzdro obsahující osobní doklady. „A podívejte se na tohle – nechal tady řidičský průkaz, průkaz sociálního pojištění, vojenskou knížku a bůhvíco ještě.“

Nakoukl jsem přes Ericksovo zavalité rameno a prohlížel jsem si nalezené dokumenty. I mým necvičeným očím to bylo bez pochyb jasné: poznával jsem podpisy a věděl jsem, že jsme našli našeho Číňana. Ericks si dokumenty také pozorně prohlížel a obracel pouzdro v rukou. „Vsadím se, že jsou falešné,“ prohlásil konečně. Pollock beze slova přikývl, vzal pouzdro, které mu Ericks podával, a zastrčil ho do kapsy kabátu. „Prověříme to,“ slíbil.

Nic dalšího už jsme nezjistili. Ericks nařídil Pollockovi, aby nechal byt hlídat čtyřiadvacet hodin denně, a odjeli jsme zpátky na letiště. Cestou se Ericks ještě zastavil, protože chtěl zatelefonovat Makovi do Kalifornie a informovat ho o našem objevu. Jenže Mac byl někde venku na pacifické raketové střelnici a nebylo možné se s ním spojit. Připadalo nám ale, že když je byt přísně střežen, není žádný spěch. Říkali jsme si, že to počká.

Když jsme se vrátili do Washingtonu, strávili jsme několik následujících dní tím, že jsme sem a tam převraceli střípky všeho, co jsme zjistili, a snažili se z nich sestavit nějaký logicky souvislý obrázek našeho Číňana a motivů jeho jednání. Nic z toho ale nedávalo smysl. Věděli jsme, jak si v uplynulých patnácti letech říkal a kde čas od času bydlel, stále ještě jsme ovšem neznali odpověď na žádnou podstatnou část celé té záhady. Stále ještě jsme nevěděli, jak se mu podařilo to, co udělal. Ani proč to udělal. Nebo proč to udělal právě mně.

A mně samotnému už celá ta záležitost začínala lézt krkem. Nikdy jsem neměl dost trpělivosti pro hlavolamy nebo pro hry, jako jsou šachy. Nemám na to prostě povahu. A nudila mě nečinnost našeho vysedávání ve Washingtonu a čekání na to, až tuhle motanici rozplete někdo jiný. Vnitřní svěděni mé zvědavosti stále ještě potřebovalo podrbat, nebylo ale nesnesitelné a já už jsem se hrozně chtěl vrátit na válečnou akademii, vytáhnout Marty od práce a týden nebo dva s ní strávit v malém srubu, který jsem měl na mysu Hatteras, kde by nebyly žádné byty s černými závěsy, žádná pracně šroubovaná hlášení FBI, žádná tajemství kromě té báječně nevysvětlitelné záhady, jak mohl mít vyčouhlý připlešatělý dvaačtyřicetiletý pilot, který už dávno na manželství přestal myslet, takové štěstí a získat pro sebe někoho, jako je Marty.

Tohle všechno ale muselo ještě chvíli počkat. FBI pokračovala v pátrání a podařilo se jí zjistit, že Houstonská elektrárenská společnost zaznamenala náhlá zvýšení spotřeby elektrické energie na transformační větvi, dodávající proud do činžovního domu Bennigton Arms Apartments vždy mezi čtvrtým a sedmým dubnem v letech 1950, 1955 a 1960. To byly roky, kdy jsem pokaždé někdy koncem dubna dostal od Atchisona účet; mysleli jsme si proto, že právě koncem dubna se budeme muset soustředit na hlídání bytu, chceme-li se se svým Číňanem seznámit. Teď se ovšem zdálo být vysoce pravděpodobné, že se v Houstonu objeví mnohem dřív, už někdy příští týden, takže byla do okolí Bennington Arms povolána celá malá armáda hlídačů. Aby nepromeškala tu dost nepravděpodobnou šanci, že bych třeba Atchisona poznal – že bych si na něj vzpomněl buď ještě z Libye nebo z nedávnějšího pobytu ve Vietnamu –, požádala mě FBI, abych tam přiletěl a připojil se k hlídce.

A tak jsme druhého dubna s Ericksem znovu odletěli do Houstonu. Marty by byla ráda letěla s námi, jenže tou dobou byla už dva měsíce v jiném stavu a čekala Ethana, takže se na takovou cestu necítila. Protože bylo evidentní, že možná budeme muset čekat dost dlouho, a protože Atchison se k tomu činžovnímu domu mohl přiblížit ze všech čtyř směrů – od východu nebo západu po Alamo Road a od severu nebo jihu po Richardsově ulici – rozhodlo se, že bych se měl usadit přímo v bytě. Nastěhovali jsme do přecpané dílny kavalec – nedokázal jsem se přimět k tomu, abych spal v té hrůzostrašné svatyni v obývacím pokoji – a já jsem se snažil pohodlně se tam zařídit. Mizera Ericks, který si tak zakládá na pohodlí, se ubytoval v hotelu Sam Houston a udržoval ze svého luxusního pokoje spojení se mnou i s těmi deseti nebo patnácti tisíci policajty, agenty FBI a skauty, co zřejmě neustále tiše postávali na ulici pod mým oknem. Jeden z těchhle agentů se dokonce vydával za zmrzlináře, což během dne ještě ušlo, i když musel v jednom kuse zahánět zklamané děti, v noci ale působil poněkud nevěrohodně.

Vysedával jsem tam dva dny – třetího a čtvrtého dubna –, četl jsem knížky, kouřil příliš mnoho cigaret a stýskalo se mi po Marty. Čas od času moje vysílačka zapraskala a dala mi varování a já jsem opatrně vykoukl z čelního okna a prohlížel jsem si nějakého chlapa, který výškou, postavou a věkem zhruba odpovídal předpokládanému obrázku našeho Číňana. Nikoho jsem nepoznal a nikdo také nevešel do Bennington Arms a nezamířil k bytu ve druhém patře, kde jsem čekal. Poslední z těchto varování se ozvalo čtvrtého krátce po půlnoci. Už jsem dávno spal, když mě šumění a prskání vysílačky probudilo ze snů o Hatterasu. Potvrdil jsem příjem a ospale jsem klopýtal chodbou, abych se podíval zpoza záclony na čelním okně, jak mi přikazovaly instrukce. Mladík, který loudavě procházel kolem, však nebyl nikdo, koho bych znal; stejným pomalým krokem s ohnutými zády prošel kolem vchodu do budovy a zabočil za roh Richardsovou ulicí. Zeširoka jsem zažíval a bos jsem zamířil zpátky do ložnice. Vtom se za mnou ozvalo tiché pronikavé zabzučení a úzká chodbička, kterou jsem se rozespale ploužil, byla náhle osvětlena přízračnou nazelenalou září. Okamžitě jsem byl dokonale vzhůru – to je jeden z triků, které se naučíte, když dřímáte se zapojeným autopilotem a rozsvítí se některá z kontrolek signalizujících problém – a otočil se zpátky k obývacímu pokoji, kde jsem uviděl tu nejpodivnější věc, jaké jsem kdy byl svědkem.

Tam totiž, uprostřed morbidní svatyně, byla jakási zářivá masa mihotavého světla, která před mýma očima nabývala hmotné podoby a přitom neustále tmavla. Měla přibližný tvar vajíčka pár metrů dlouhého a uprostřed asi tak půl druhého metru širokého a trochu se podobala starému leteckému trenažéru Link bez těch směšných ocasních plošek, které se k němu přidělávaly. V tu chvíli jsem ale vůbec nemyslel na trenažéry Link. Nedokázal jsem myslet na nic jiného než na Ericksovu teorii, že ta zelená skříňka byla mimozemského původu, a byl jsem vyděšený k smrti. Myslí mi bleskově prolétla představa všech těch starých druhořadých filmů, na které jsem se díval ve stovce briefmgových zasedaček, filmů plných hollywoodské elektroniky, zelených záblesků a malých zelených mužíčků s velkými zelenými paprsky smrti. Měl jsem nahnáno jako ještě nikdy.

Nerozběhl jsem se ale k vysílačce, ani jsem nevyskočil z okna. Moje zvědavost mě svědila s maximální zuřivostí a navzdory svému přesvědčení jsem se opatrně přikradl do obývacího pokoje a rozsvítil stropní světlo, abych zahnal temnotu, která vystřídala skomírající světélkování vajíčka. Stál jsem tam s roztřesenými koleny možná třicet sekund a hlavou se mi honily nejrůznější šílené nápady. Vzpomínám si, jak jsem si nakonec pomyslel, že cigareta by mi třeba pomohla lip si utřídit myšlenky; právě jsem se chtěl otočit a dojít si pro ni do ložnice, když se na vrcholku vajíčka sklopila dovnitř jakási dvířka a v nich se objevila hlava a ramena černovlasého mladíka. Zapřel se oběma rukama za okraj příklopu a chystal se vylézt ven, když si mě konečně všiml. Škubl sebou, jako by se chtěl honem schovat zpátky dovnitř, pak se ale zarazil, pokrčil rameny, znovu se vzpřímil a jediným švihem dobře vypracovaných svalů se vytáhl ven z vajíčka a měkce doskočil na podlahu. Byl nahý jako Adam.

„Dobrý den,“ pozdravil mě a pátravě si mě prohlížel zpod hustého černého obočí.

„Nazdárek,“ odpověděl jsem.

„Omlouvám se, že jsem já tak… tak…“ ukázal mávnutím ruky na svou nahotu. „Sonda nepřenese nic než živou protoplazmu.“

„To je v pořádku,“ uklidňoval jsem ho. „Chodívával jsem plavat do Ymky.“

Nechápavě se na mne podíval. Neměl jsem mu to za zlé; za daných okolností nabýval náš rozhovor poměrně pošetilý ráz. Zvláštní na tom bylo, že jsem ho na první pohled poznal. Měl jsem dojem, že se na něj pamatuji z opravárenské dílny v Benghází, a věděl jsem určitě, že jsem si s ním jednou dal skleničku v důstojnickém klubu v Saigonu.

Hrabal se ve skříni a hledal něco na sebe, kdežto já jsem zamířil do ložnice pro cigarety. Když jsem se vrátil, jednu jsem mu nabídl a zapálil jsem mu, zatímco si zapínal košili. Kolena jsem měl ještě rozklepaná, takže jsem se posadil na jednu z obou židlí. Pokaždé, když mě něco pořádně vyleká, reaguji nejdřív tím, že se mě zmocní jakési bezstarostné veselí. Začnu být uštěpačný a chce se mi dělat si ze všeho legraci – snad proto, abych zakryl jakékoli známky strachu, který by snad na mně mohl být vidět. Když pak počáteční šok pomine, roztřesou se mi kolena.

Nervózně jsem potáhl z cigarety. ‚Vyjste Atchison?“ zeptal jsem se.

„No jo, dá se to tak říct. Ve skutečnosti se jmenuju Timmons. Ethan Timmons.“

Od oharku cigarety jsem si připálil další. „Vy jste ten chlápek, co mi zachránil kůži v Ploješti a potom vloni v tom vrtulníku?“

„No jo. Ten chlápek já jsem.“ Vyslovoval ‚chlápek‘ skoro jako ‚chlópek‘ a já jsem jeho přízvuk nedokázal nikam zařadit. „Já musel jsem chránit pojišťovnu, plukovníku Albersi.“ Při těch slovech se ušklíbl a oči mu pobaveně zajiskřily, takže jeho mladá tvář působila dojmem rošťáka, který s vámi sdílí nějaké tajemství.

„Ale proč?“ zajímal jsem se. „Povíte mi to?“ rozmáchl jsem se široce svou cigaretou a ukázal na vajíčko, na byt i na sebe, stojícího tam v pyžamu.

„Ano, já vám to budu říkat. To nebude dělat žádný rozdíl. Nejdřív ale vy řekněte mně, jak jste mě našel.“

Tak jsem mu to pověděl. Vyprávěljsem mu o skříňkách a o Makoví, o práci, kterou odvedla FBI, i o Ericksově teorii, že jsou skříňky mimozemského původu. Prozradil jsem mu dokonce, že má Mac v úmyslu prozkoumat tu dílnu v ložnici, což ho na chviličku vyvedlo z míry; pak se ale ušklíbl a prohlásil něco v tom smyslu, že o to se postará.

Když jsem skončil, vyžebral ode mne další cigaretu a zapálil si. „No jo. Vy jste mi řekl o vás a já vám teď budu říkat o mně.“ Potom dodal spíš pro sebe než pro mne: „To nebude dělat žádný rozdíl. Stejně to budu od Saigonu muset všechno předělat.“ · Protočil panenky a zahleděl se do stropu, jako by přemýšlel, kde začít. Byl ještě hodně mladý a určitě se vyžíval v úloze zvěstovatele neuvěřitelných zpráv.

Po chvíli se na své židli předklonil a prohlásil: „Plukovníku Albersi, vy jste latentní emesvéčko.“

„To se na to podívejme,“ podivil jsem se. „Ajá si celou tu dobu myslel, že jsem obyčejný episkopalista.“

Zatvářil se zase zmateně, ale pokračoval ve vysvětlování. Byl to mladík nabitý energií, takže každou chvíli vstával ze židle, půjčoval si ode mne další cigaretu a přecházel sem a tam po černém kobeci kolem svého vajíčka, přičemž svá slova zdůrazňoval rychlými gesty rukou se zapálenou cigaretou. Dlouze protahoval samohlásky a polykal souhlásky, čímž mi poněkud připomínal jednoho chlapíka z Yorkshiru, který se mnou sloužil v Koreji. A slovesa mu dělala problémy.,Řeknu‘ bylo vjeho podání ‚budu říkat‘, ‚pomyslím‘ bylo ‚budu myslet‘ a tak dál.

Historka, kterou mi vyprávěl, byla komplikovaná ajá dodnes úplně jistě nevím, nakolik přesně jsem ji pochopil. V podstatě šlo o tohle: Timmons byl –je – bude (časy se mi tady trochu matou)

cestovatel z budoucnosti. On sám používal termín ‚sondovač“. Jeho domovská doba je přibližně sto padesát let v budoucnosti, přesněji řečeno v roce 2107, a je jedním ze skupiny vysoce školených odborníků, kteří se šťourají v minulosti a plní nejrůznější zadané úkoly, spočívající většinou v záchraně různých uměleckých děl – obrazů, knih a všemožných pozoruhodných artefaktů –, která se z toho či onoho důvodu nedochovala do vlastní doby sondovačů.

Poměrně dlouho promlouval na téma čehosi, čemu říkal,časová setrvačnost‘, a přestože jsem všemu tomu jeho vysvětlování ani zdaleka nerozuměl, mám takový dojem, že problém spočívá v tom, kolik přesně minulosti je možné změnit, aniž by to podstatným způsobem ovlivnilo budoucnost. Pokud jsem to správně pochopil, existuje určitá dělicí čára, jakási nejistá a nebezpečná hranice, kterou se sondovači neodvažují překročit: různé drobnosti, které provádějí, věci, které zůstávají v tajnosti nebo které nemají žádný skutečný dopad na povědomí veřejnosti v příslušné době, jsou pohlceny setrvačností probíhajících událostí a nemají na budoucnost žádný podstatný vliv. Na druhé straně by se však s katastrofálními důsledky mohl uplatnit princip ‚kvůli chybějícímu hřebíku ztratil kůň podkovu, kvůli chybějící podkově…‘; to mi Timmons vysvětlil názorně a vyzval mě, abych se zamyslel nad tím, co by se mohlo stát, kdyby odcestoval do Vídně roku 1910 a nabídl tam výnosné zaměstnání malíři pokojů Adolfu Hitlerovi. „Pro mě a pro můj čas by to bylo něco jako sebevražda,“ tvrdil. „Třeba bych pořád ještě existovat mohl, no jo. Ale moje doba by byla úplně jiná a já bych neexistoval jaková.“

Potom mi vysvětloval, jak je to s MSV, neboli s lidmi schopnými mimosmyslového vnímání, a se štěstím Peta Alberse. V roce 2106 se Země ocitla – nebo ocitne? – ve vážném vojenském ohrožení ze strany násilnické hordy bytostí pocházejících odněkud z oblasti mimo naši sluneční soustavu, prvních inteligentních tvorů, které lidstvo objevilo za hranicí vlastního systému. Byly zmobilizovány veškeré prostředky samotné Země i jejích tří planetárních kolonií, bojujících o přežití, aby byl odražen nápor útočníků, kteří nás chtěli okupovat. Za cenu obrovských lidských i materiálních ztrát byl sice jejich útok zastaven, útočníci samotní však zůstali nepoškozeni, stáhli se těsně za hranici maximální účinnosti pozemských obranných systémů a jejich nepřetržité nájezdy a výpady Zemi rychle vyčerpávaly.

A potom, vysvětloval dál Timmons, přišel vynález kortikonu, což je – pokud jsem správně pochopil, o čem mluví –jakási vymyšlenost, jejíž pomocí se zesiluje, a to obrovsky, působení nějaké psychické síly. Zpočátku se kortikon používal prostě jako dokonalejší naváděcí systém v kombinaci s konvenčními zbraněmi, vybavenými biologickými palubními počítači – podle toho, co o tom vím, jde jen o jakési vylepšené zvířecí mozky –, potom ale víceméně náhodou přišli lidé na to, že když kortikonový paprsek zasáhne nepřátelskou loď, v některých případech to vede k její tupé apatii nebo okázalé autodestrukci.

Tohle všechno mělo ale jeden háček: mezi veškerým obyvatelstvem Země se jim podařilo najít jen něco málo přes dvě stovky telekinetických adeptů – tak tomu alespoň Timmons říkal – a to prostě nestačilo k tomu, aby mohli vetřelcům zasadit rozhodující úder. Po rozsáhlém genealogickém průzkumu však zjistili, že značnou část zmíněných adeptů – i když zdaleka ne všechny – tvoří potomci jistého Harolda Grubera Schindhorsta, o jehož minulosti nezískali žádné informace před rokem 1916, kdy si v Indianopolisu otevřel potravinářský obchod. Schindhorstova sestra Ellen se provdala za Roberta Ethana Alberse z městečka Mumford Junction v Indiáne a zdálo se víc než jen možné, že sdílela se svým bratrem latentní potenciál mimosmyslového vnímání. Jenže jediný Albersovic potomek, starý známý klikař Pierre Pete Albers, zahynul prvního srpna třiačtyřicátého roku, když se jeho letadlo při návratu z velkého náletu na Ploješť, konaného tentýž den, zřítilo u jugoslávské Strumice. Spolu s ním podle Timmonse zemřelo přibližně šest generací potenciálních emesvéček a geny, které mohl – podle svého štěstí a plodnosti – přenést na dvě nebo tři stovky telekinetických adeptů, se rozprskly široko daleko po ladem ležící makedonské půdě.

Je to zajímavý zážitek, když slyšíte takovým věcným a dokumentaristickým způsobem popisovat vlastní smrt. Raději bych vám to ale nedoporučoval, protože to člověka vyvede z míry. Přesto však spousta věcí začala do sebe zapadat a konečně jsem dostal odpověď na otázku: „Proč ale Pete Albers? Proč zrovna já?“ Nejdřív ze všeho mě pomyšlení na to, že se mi někdo takhle drze pletl do života, pořádně rozčililo. Pak jsem ale začal být vděčný. Byl jsem rád, že jsem při tom náletu na Ploješť nepřišel o život. Ze všeho nejraději bych byl vytáhl svoje chromozomy na světlo a poškrábal je za ušima. Byly jako šestačtyřicet talismanů, přinášejících štěstí.

„Takže jak vy vidíte, plukovníku Albersi, vrátil jsem se časem do třiačtyřicátého roku, usadil jsem se v Londýně, a když jsem vyrobil tu napájecí jednotku, odjel jsem do Libye a namontoval jsem ji do vašeho letadla. Potom odcestoval jsem zpátky do padesátého roku, opatřil jsem si tenhle byt jako svou základnu a pokračoval dál až do osmdesátého; každých pět let přitom udělal jsem zastávku a poslal jsem vám účet za pojištění. Asi tři týdny po tom, co poslal jsem vám první účet, vrátil jsem se zpátky do padesátého a pak znova objevoval jsem se každých pět let a hledal jsem odpovědi. Žádných sto devatenáct dolarů padesát, žádný Pete Albers, ale já musel jsem cestovat až do Mumford Junction a zjistit tam, co se stalo, kde, kdy a jak přišel jste o život. A potom musel jsem s tím něco udělat. Proděravět hydraulickou hadici, nechat na vašem starém MG opravit brzdy nebo instalovat další napájecí jednotku. A pokaždé zase vrátil jsem se na příští pětiletou kontrolu, abych podíval se, jestli přišel dopis od vás a jestli ta opatření, která přijal jsem, doopravdy zabrala.“ Zhluboka si povzdechl. „Vy jste ale problém, plukovníku.“

„To je mi líto,“ omlouval jsem se. „Budu se snažit být v budoucnosti opatrnější.“

„Ale ne. To není v tom.“ Na vrcholku jeho mladého čela se objevil nepatrný ruměnec. „Já se nechci šťourat ve vašem soukromí, plukovníku, ale pracuju na vašem případu už skoro čtyři měsíce a všechna ta práce bude vycházet nazmar, pokud se… hmm…“ Rozpačitě se zarazil a zkusil to jinak. „Poslyšte, plukovníku, pořád čekám, kdy v té své smlouvě budete měnit příjemce pojistné částky a budete tam uvádět manželku místo rodičů.“ Pak netrpělivě dodal. „Můžu vás udržet naživu, plukovníku, ale nemůžu vás donutit, abyste se oženil, a my ty geny potřebujeme!“

„No tak šije vemte,“ vybídl jsem ho. „Jsou vaše.“ Reakce na tenhle podivný večer spolu s humornou stránkou celé situace mě úplně přemohla, takže jsem se začal zcela neovladatelně hihňat.

Timmonsovi samozřejmě humorná stránka celé věci unikala. „Plukovníku, tohle je pro mě smrtelně vážná věc, a protože se stejně budu vracet do Saigonu a mazat všechny stopy rozhovoru, který měli jsme dnes večer, povězte mi rovnou, jestli naděje, které do vás vkládáme, jsou zbytečné.“ Předklonil se a ruměnec se mu z čela rozšířil až do tváří. „Povězte mi, plukovníku, nejste vy homosexuál?“

Při téhle otázce, na kterou bych za normálních okolností odpověděl ranou pěstí, jsem se už prostě neudržel a hlasitě jsem se rozchechtal. „Timmonsi,“ řehtal jsem se, „dejte si pohov. Jsem už skoro tři měsíce ženatý a moje manželka čeká dítě.“

Široký úšklebek nahradil rozpačitý ruměnec a zlostný výraz v mladíkově obličeji. „To je báječné, plukovníku. Gratuluju! To je doopravdy báječné! V tom případě mi už nezbývá nic jiného než se vrátit do Saigonu a vymazat celou tuhle nešťastnou záležitost. Já přeju vám dlouhý život, pane, a“ –jeho hlas získal upřímný tón – „hodně štěstí v manželství.“

„Vrátit se do Saigonu?“ podivil jsem se. „Vymazat jakou záležitost?“

„Nemusíte se znepokojovat, plukovníku. Je to jen otázka zákona časové setrvačnosti. S tím vším, co teď víte, a s tím vším, co vědí nebo budou vědět vaši přátelé Ericks a Mcdougal… no, prostě to nemůžu riskovat. Kdyby se široký okruh lidí dozvěděl o existenci časového sondování, to samo o sobě by vyvolalo závažnou změnu.

A pak je tady to všechno, co by váš přítel Mcdougal mohl zjistit z té dílny vzadu.“ Kývl směrem k ložnici.

„Nikomu to neřeknu,“ sliboval jsem. „Ajsem spokojený s tím, jak to všechno dopadlo.“

Timmons se začal svlékat a každý kus oblečení pečlivě ukládal zpátky do skříně, aby je mohl za dalších pět let znovu použít. „Hrozně rád bych vám to věřil,“ prohlásil, „ale já nemohu si dovolit riskovat.“ Od protějšího konce vajíčka se na mne zářivě usmál. „A kromě toho to nebude ani trochu bolet. Budeme prostě vymazávat… počkejte… posledních jedenáct měsíců. Já budu najít nějaký lepší způsob, jak vás dostat z té helikoptéry nad Mekongem, a vy samozřejmě vůbec nebudete vědět, že se něco změnilo.“

„Počkejte ale chviličku,“ zarazil jsem ho. „Já budu mlčet a Ericks s Makem budou taky držet klapačku. Mac se s tou zelenou skříňkou stejně nikam nedostal a Ericks nemá pro své teorie žádný důkaz. A stejně jsou ty teorie nesprávné. Myslí, že jste někdo z Marsu.“

„Nemůžu to riskovat,“ opakoval umíněně Timmons. „Snažte se mě pochopit, plukovníku. A nemusíte se bát, nebudete vůbec o ničem vědět.“

Možná měl pravdu; myslím si, že nejspíš ano. Nebyl bych o ničem věděl, a o čem člověk neví, toho nemůže litovat. Jenže právě v tom byl možná celý problém. Vzbouřila se ve mně veškerá moje tvrdohlavost venkovana z Indiány. Vážně jsem byl spokojený s tím, jak vše dopadlo. Byl jsem samozřejmě vděčný za to, že mi v minulosti někdo několikrát zachránil kůži – kolikrát to bylo, to dodneška nevím –, rád si o sobě ale myslím, že jsem strůjcem svého osudu a kapitánem své vlastní duše, a protivilo se mi pomyšlení, že si tenhle neopeřený spratek poletuje sem tam časem, mění věci, které se mi už přihodily, a ‚vymazává‘ všechno, co se stalo za posledních jedenáct měsíců.

A pak mi to najednou došlo. Marta! Kristepane, vždyť já bych nepotkal Martu!

Timmons byl už zase nahý, obě nohy měl ve vajíčku a právě se chtěl spustit dovnitř. „Počkejte, Timmonsi!“ zařval jsem. „Na něco jste zapomněl!“

Zarazil se. „Na co?“

„Na mou ženu! Seznámil jsem se se svou ženou na projektu zelené skříňky! Když zrušíte posledních jedenáct měsíců, zrušíte i moje manželství!“

Zbledl a zůstal jako opařený vězet polovinou těla uvnitř příklopu. Skoro jsem slyšel, jak se mu v hlavě otáčejí kolečka, a bylo mi jasné, že jsem ho dostal. V jakési směsi paniky a radostného triumfu jsem mu zarazil nůž ještě hlouběji pod žebra. „Geny, Timmonsi! Geny! Když nebude manželka, nebudou ani geny! Aspoň ne takové, které by vám k něčemu byly. Tak zase vylezte, Timmonsi! Je mi dvaačtyřicet, Timmonsi, a dvaačtyřicetiletý chlap nemá moc šancí oženit se!“

Timmons se vytáhl na povrch vajíčka a posadil se tam s nohama svěšenýma v otevřeném příklopu. „No jo,“ přikývl. A pak byl chvíli ticho a zvažoval situaci. Začínal jsem právě kalkulovat, jakou bych měl šanci, kdybych ho chtěl praštit přes hlavu, když náhle seskočil na koberec a zamířil do ložnice. Byl o dvacet liber těžší a skoro o dvacet let mladší, takže jsem si nedělal žádné velké naděje. Místo toho jsem ho následoval chodbou.

Přes rameno se zeptal: „Kdy čekáte svého přítele Mcdougala?“

„Někdy během příštích několika dnů. Rozhodně ne dřív než pozítří.“

Prováděl něco s jedním z těch tlustých kabelů, které přiváděly elektřinu k přístrojům na dlouhém dílenském stole. „Kolik je teď hodin?“ zeptal se a ruce mu pilně kmitaly.

Podíval jsem se na hodinky. „Za tři minuty půl páté.“

Skončil se svou záhadnou činností a já jsem ho následoval zpátky do obývacího pokoje. „Zítra ve dvanáct dvacet sedm bude lepší,“ poznamenal a soukal se zpátky do vajíčka, „když z té místnosti budete odcházet. Nebude to nijak zvlášť silné, ale budou tam možná poletovat kusy skla.“ Když mu ven z vajíčka vykukovala jen hlava a ramena, otočil se a naposledy na mne pohlédl. „No jo, plukovníku Albersi. Tomuhle se říká patové postavení a my to budeme zkusit. Budu si nacházet pro dílnu místo někde jinde a váš přítel Mcdougal se bez dílny s tou zelenou skříňkou nebude dostávat nikam.“ Spustil se ještě o kousek níž. „Nezapomeňte ale na jedno, plukovníku Albersi.“

„No jo,“ přitakal jsem zdvořile.

„Nezapomeňte, že na tohle všechno musíte zapomenout. Čas od času se tady budu objevovat, abych si to zkontroloval.“

„Nikomu nic neřeknu, věřte mi,“ ujistil jsem ho. „Vy ale taky nezapomeňte.“

„Na co?“ zeptal se a přes zavírající se příklop už ho skoro nebylo slyšet.

„Na geny, Timmonsi! Na geny!“ zahulákal jsem. A pak se rozzářil zelenavý svit, ozvalo se bzučení a náhle tam nebylo vůbec nic. Sel jsem zase spát.

V sedm třicet zapraskala a zachroptěla vysílačka a já jsem vstal a šel jsem se nenápadně podívat na mladého tmavovlasého odčítače elektroměrů, který si od agenta FBI se zmrzlinářským vozem chtěl koupit nanuka.

Tak hoši, teď už víte, proč jsem vám zanechal tohle poměrně rozvleklé vylíčení jistých událostí, ke kterým došlo ještě před vaším narozením. V okamžiku, kdy to všechno sepisuju, nemám sebemenší ponětí, jak dlouho tu s vámi ještě pobudu. Budu si ale dávat pozor a nebudu se příliš spoléhat na svou kliku. Skutečnost, že vy tři jste zdravé a čiperné děti – no jistě, Timmy, slyším tě, jak se hlasitě dožaduješ té poslední sklenice vody, kteráje vždycky svatým právem nejmladšího – mě vede k domněnce, že Timmons si od nynějška nebude nijak zvlášť lámat hlavu s mým bezpečím. Bude si ji ale lámat s vaším. A může si snad otec přát něco víc?

Možná se vám tohle dostane do rukou, až budete i vy postarší a prošedivělí. Upřímně v to doufám. Možná to ale nějaký právník – nebo vaše matka – každému z vás předá, až dosáhnete jedenadvaceti let. Ať už to bude jakkoli, nechtě si to, co je tu napsáno, pro sebe. Stejně by takové historce nikdo nevěřil. Pokud ale budete chtít nějaký důkaz sami pro sebe, sežeňte si pár malých kuliček na hraní, položte je na nějakou hladkou plochu, soustřeďte se, jak nejvíc umíte, a silou vůle je rozhýbejte. To je nejlepší důkaz, jaký vám můžu nabídnout, mám ale ještě něco. Podívejte se do mých záznamů z domácnosti a najděte si tenhle měsíc, to znamená duben 1970. Najdete tam kopii mého posledního dopisu panu Atchisonovi. Stojí v něm:

Vážený pane Atchisone, přiložené zasílám šek na pojistné za dalších pět let ve výši USD 119,50.

Nevím, proč se vůbec namáhám. Konec konců, k čemu pojištění?

Peter L. Albers brig. gen. USAF

Z anglického originálu WHO NEEDS INSURANCE?

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

Analog Science Fklion/Science Fact v srpnu 1966.

R. A. Lafferty

Tato povídka je velice rafinovaně napsanou alegorií. Je to zábavný a bizarní příběh, jehož autorem je člověk, který se k science fiction dostal relativně nedávno, který však svému řemeslu dokonale rozumí. Mimochodem, Lafferty dává pro tuto povídku přednost názvu „Dětská pýcha“.

MEZI POZEMSKÝMI PRIMITIVY

V historii našeho světa je jisté období, které se některými svými aspekty tak dokonale liší od všeho, co bylo předtím a co bylo potom, že se na těchto několik set let můžeme pouze ohlédnout a sami sebe se zeptat:

„Byli jsme to vážně my, kdo si takhle počínal?“ Upřímně řečeno, ne, nebyli jsme to my. Byly to bytosti jiného druhu, které nás na krátkou chvíli navštívily a chovaly se tak skvěle a ohavně zároveň. Bylo to takhle:

Děti měly před sebou dlouhé volné odpoledne. Mohly si vybrat a navštívit tucet různých báječných míst, na jednom takovém už však byly.

Sedm z nich – měly už báječných míst až po krk – se rozhodlo podívat se na Eretz.

„Děti se nechávají přilákat těmi nejpodivnějšími a nejškaredějšími věcmi,“ podivovaly se Matky. „Co proboha hledají na Eretzu?“

„Jen je nechtě,“ uklidňovali je Otcové. „Ať si prohlédnou jedny z těch mála zbývajících prostých lidí, ještě než se jednou provždy vytratí. Z nás samotných se stala intrikánská a kompromitovaná společnost. Nechtě Děti, ať jsou na půl dne dětmi.“

Eretz byl Planetou hříchu, takže se zároveň brzy měl stát (nebo už nedávno byl) Planetou rehabilitace. Žádnou jinou zvláštností se nevyznačoval. Děti do sebe tradice Eretzu vstřebaly stejně, jako vstřebávají všechny ostatní tradice – bleskovou rychlostí.

Když se snesly dolů na Eretz, říkaly si Hobble, Michael Goodgrind, Ralpha, Lonnie, Laurie, Bea a Joan – tak si alespoň představovaly eretzská jména. Při svých hrách ovšem mohly mít jmen, kolik se jim zlíbilo.

Jaký nezvyklý vpád obrovského horka a energie! Když přistávaly, roztěkaly se skály jako voda a na místě přistání se vytvořil zlomový sráz.

Tam na Eretzu byla všude jen chudičká krajina s chudičkými městy – neohrabané pahorky, mizerně tvarované nížiny a podhůří, hrbolaté lučiny, obrovské plochy plné plevele – ani trochu se to nepodobalo Domovu. A ta města! Florencie, Praha, Benátky, Londýn, Colonia, Gent, Řím – všechno to byla jen městečka vybudovaná z kamene a ze dřeva! A přitom to byla na Eretzu největší a ne nejubožejší sídliště.

Děti se okamžitě daly do díla. Podobny dětem méně abstraktních ras, vyvádějícím odpoledne na mořském pobřeží, se rozpustile rozběhly po kontinentech. Rozutíkaly se na všechny strany. A vzaly na sebe první podobu, která jim přišla na mysl.

Hobble – tmavý a naplněný utajeným ohněm jako zmrzačený Vulkán.

Michael Goodgrind – chlap býčí postavy s přeraženým nosem. Jak se všichni řehtali, když vynalezl tuhle první podobu!

Ralpha – podoben mladému Merkurovi.

A Lonnie – vysoký obr se zlatým plnovousem.

Laurie se podobala ohni, Bea světlu a Joan temnotě prozářené měsícem.

Přesto však v těchto i ve všech ostatních podobách, které na sebe vzali, bylo vždy naprosto zřejmé, že jsou příbuzní či alespoň spříznění.

1. SI S

Lonnieho přímo uchvátila gotika. Dostal se do ní na úplném jejím konci a dočista se do ní zamiloval.

„Jsem císař!“ tvrdil lidem svým hromovým hlasem. Císaře Václava sesadil z trůnu a zaujal jeho místo.

„Já jsem skutečným synem Karlovým a vy jste mě jen považovali za mrtvého,“ vysvětloval lidem kolem sebe. „Jmenuji se Zikmund.“ Skutečný Zikmund už byl po smrti. Lonnie se ale stal Zikmundem, ujal se vlády a přivlastnil si Václavovu manželku i všechny jeho hrady. Zmocnil se vysokých starých pevností a hlásek v horách a shromáždil strašlivé eretzské armády, s nimiž vyrazil do války. Vystavěl nové hrady. Miloval vysoké velkolepé stavby a povznesl je k novým výšinám. Nevšimli jste si nikdy, že poslední z těch hradů – vybudované na samotném sklonku gotiky –jsou nejvyšší a nejzvláštnější?

Jednoho dne se však sesazený Václav vrátil, obdařen novou silou.

„Teď se uvidí, kdo je skutečným císařem!“ hřměl nový Václav jako zdvihající se bouře.

Postavili své dvě armády proti sobě, ničili si navzájem mosty i města, kradli jeden druhému z pevností urozené dámy. Prali se spolu jako dva kluci. Do své rvačky ale zatáhli celý kontinent.

Lonnie (který vystupoval v roli Zikmunda) zjistil, že onen Václav, s nímž se bije, je Michael Goodgrind v napodobeném císařově těle. Zápasili pak ještě úporněji.

A pak se objevil nový muž ze starého královského rodu.

„Jsem Jošt Moravský!“ vykřikoval tenhle nový příchozí. „Ukážu vám dvěma princátkům, kdo je opravdový císař!“

S nesmírným zápalem se vrhl do boje proti nim oběma. Zverboval eretzské armády, schopné zasazovat bleskové údery, a používal triků, jaké mohl znát jen mladý Merkur. Byl to Ralpha, který do hry vstoupil jako třetí císař. Druzí dva se však proti němu spojili a rozdrtili ho v Kostnici.

Rozbili Německo, Francii a Itálii jako košík vajec. Ještě nikdy v dějinách se neodehrával tak ohnivý válečný konflikt. Eretzané tím byli udiveni, zároveň však do něj byli zataženi; byli to oni, kdo tvořili jejich armády.

Do dnešního dne nemají Eretzané neboli Pozemšťané ve svých dějinách některé podrobnosti správně. Když se například do celé záležitosti zamíchal aragonský král, považovali ho za dalšího aktéra. Nevěděli, že Michael Goodgrind byl často aragonským králem, právě tak jako Lonnie byl často vévodou flanderským. Sama o sobě by ovšem hra na císaře bývala poněkud omezená. Příliš omezená pro tyhle Děti.

Děvčata si zatím našla své vlastní role. Laurie se vydávala za třináct různých královen. Byla chotí všech tří císařů ve všech jejich převtěleních a kromě toho se několikrát zapletla i s Eretzany. Z celé skupiny měla nejvolnější mravy.

Bea se zhlédla v roli vznešené dámy a dobrodějky lidstva. Zvlášť vynikající výkon podávala při velkých asketických slibech. V těle různých postav, které vytvořila, seděla střídavě na trůnech i v klášterních celách; dnes je známa pod jmény pěti různých světic. Stačí nahlédnout db mešní liturgie těch svatých žen, které nemají přídomek panna či mučednice, a nejspíš na ni narazíte.

A Joan jako opravdový snílek si mohla volné odpoledne užít snad víc než kdokoli z ostatních.

Laurie napsala melodram – Lukrecie Borgia a otrávený prsten. Předvádění těchhle malých melodramat na Eretzu má obrovskou výhodu; můžete do nich dát účinkujících, kolik chcete – jsou zadarmo. Můžete je nechat jednat tak extravagantně, jak vás napadne – není nikdo, kdo by proti tomu protestoval. Na to, že šlo o pouhou dětskou burlesku, se Lukrecie opravdu povedla a od Neapole až do Vídně za sebou zanechala spoustu mrtvol. Eretzané velice ochotně zahrají každou přesvědčivou roli, kterou jim nabídnete, a jsou připraveni jít i na smrt, pokud to taková role vyžaduje.

Lonnie napsal jiný melodram s názvem Zastavárník a papež. Bylo to velkolepé dílo, které se celé točilo kolem rodiny Medicejských a které ve čtvrtém jednání obsahovalo několik doopravdy humorných epizod. Lonnie, který si nesmírně zakládal na svém hereckém talentu, vystupoval v rolích Medicejských v pěti po sobě jdoucích generacích. Tohle drama po sobě zanechalo víc mrtvol než hra o Lukrecii, nezabíjelo se v něm ale tak překvapivě ani tak okázale; v krvavých scénách vynikala spíš děvčata.

Ralpha sepsal intelektuálské dílko zvané Raz dva tři – nekonečno. Při jeho představení poslal všechny ostatní Děti, aby se s veškerou slávou smažily v Pekle, Očistec zaplnil lidmi eretzského typu neboli obyčejnými tupci a pro Ráj zvolil parodii Domova. Eretzané dodnes znají jakousi okleštěnou verzi Ralphova díla, která není zdaleka tak zábavná, a říkají jí Božská komedie.

Bea stvořila poetické dílko, pojmenované Čarodějka na hranici. Všechny Děti s touhle hrou strávily spoustu příjemných večerů a upálily dvacet tisíc čarodějnic. V těch eretzských podzimních soumracích s šarlatovou oblohou, ojíněnými políčky, dobytkem bučícím na lukách a večerním pachem upalovaných čarodějnic bylo něco nesmírně přitažlivého. Bea napsala opravdu romantický kus.

Všechny Děti se rozptýlily široko daleko, s výjimkou Hobbla. Hobble (který byl Vulkánem) si hrál se svými zvrácenými hračkami. Hrál si v ateliérech a v kovárnách, u pecí a karuselů. Děti často přicházely, pozorovaly ho při práci a přidávaly se k němu.

Hrály si se sklem z jeho pecí. Vyráběly z něj zlatavé poháry, duhové předměty poetických tvarů, koule s různými figurkami, droubounké džbánečky, skleněné hrací skříňky, hlavy chrličů, zabíječe draků, překrásné princezny a figurky milenců. Je tolik věcí, které se dají vyrobit ze skla! Vyrobit a po vyrobení roztříštit!

Některé z těch věcí však Děti nerozbily, ale dávaly šije navzájem jako dárky – skleněné ptáčky a koně, věštecké křišťálové koule, zobrazující uvnitř různé lidi a výjevy, harmonické bicí kuličky, které zněly jako zvony, skleněné kočky, které při pohlazení jiskřily, vlky a medvědy, létající čarodějnice.

Eretzané některé z těch věcí, které Děti někde pohodily, našli, prohlédli šije a začali je napodobovat.

A znovu, v mezidobí mezi svými ostatními hrami, se Děti vracely do Hobblových dílen, kde jejich společník občas pracoval s tkalcovskými stavy. Vyráběly tam oblečení z vlny, plátna i hedvábí. Sily si vlečky, pláště a hávy, vše, co pořebovaly pro svá báječná přestrojení. Vyráběly tapisérie a koberečky a vetkávaly do nich všechny možné scény: výjevy z Domova i z Eretzu, lidi a pávy, ryby a jeřáby, zalesněné roklinky a dromedáry, skřivany a milence. Zasazovaly své výtvory do podivně drsné scenérie Eretzu i do bujných vymyšlených zahrad Domova. Mezi Dětmi a jejich tkalcovskými díly přeskakovala neustálá jiskra, takže nebylo možno říci, kde končí realita a začínají jejich výmysly.

Potom ubožáka Hobbla nechaly o samotě a vrátily se ke svým důležitějším hrám.

Bylo jich jen sedm (vlastně šest, nepočítáme-li zaostalého Hobbla), působily však dojmem tisíců. Budovaly si zámky ve Španělsku a strážní věže v Languedoku. Dívky neustále zkoušely intrikánské hry, jednak proto, že z nich čerpaly nesmírné potěšení, jednak i proto, aby vytvářely záminku k válkám. A války byly něčím, co se chlapcům sotva kdy přejedlo. Je to obrovská zábava, hrát si s armádami živých válečníků – a Eretzané byli živí, nebo alespoň do jisté míry živí.

Eretzané už dávno předtím znali armády, válečná tažení a obléhání, doposud to však vždy byly akce bez skutečného smyslu. Kdepak, tohle byl obor, ve kterém Eretzané Děti potřebovali. Jen se podívejte na ty bitvy, které Děti onoho odpoledne zorganizovaly:

Gallipoli – jak šikovně v téhle řeži zacházely s loděmi! Ani jejich Otcové nemohli v Domově postupovat vynalézavěji při svém čtyřrozměrném šachu.

Drinopol, Kunowice, Dibra, Varna, Hexamilion! Stačí jen připomenout si místa těch krvavých bitev.

Konstantinopol! To bylo bojiště, kde poprvé použily velkého kanónu. Kdo tam ale vlastně pro Turky ten velký kanón odlil? Eretzané ve svých historických spisech uvádějí, že to byl muž jménem Orban nebo Urban a že byl původem Dák nebo Maďar či snad Dán. Za kolik různých národností ses vydával, Michaele Goodgrinde?

Bělehrad, Trapezunt, Morat, Blackheath, Neapol, Dornach!

Cupua a Taranto – Ralphovy armády na obou těchto místech porazily Michaelovy šiky.

Carignola – Lonnie tam přelstil Michaela i Ralphu a nescházelo mnoho, aby přelstil i sám sebe. (Takhle jsi to přece sám nechtěl, Lonnie. Moc dobře víš, žes měl zatracenou kliku!)

Garigliano, kde se moře rudě zbarvilo krví a hladina byla poseta loděmi jako rozlámanými třískami.

Brescia! Ravenna! Kdo by byl uvěřil, že je možné něco takového dokázat s tím, co bylo známo pod jménem španělská pěchota?

Villalar, Milán, Pavia! A ze všeho nejlepší bylo vydrancování Říma! Tam se navzájem střetl celý tucet různých her. Eretzané tam v sobě objevili nečekané nové emoce – hlubší zkaženost a větší heroismus.

Obléhání Florencie! Tam ze sebe Děti musely vydat maximum. Báječně zvládnutá hra!

Turín, San Quentin, Moncontour, Mookerhide!

Lepanto! Ta obrovská námořní blokáda, kdy byl šik lodí s hrdými palubními nástavbami rozražen ve dví a mocný turecký Ali Pasa zmizel s celou svou flotilou navěky pod hladinou moře. Nebylo to ale tak navěky, jak byste snad mysleli, protože to byl Michael Goodgrind, který měl víc než jen jedno tělo. Ryby se dosud na Lepanto pamatují, protože nikdy dřív ani později nezakusily takové hody.

Alcazar-Quivar! To byla poslední z těch nádherných bitev – konec celé té legendy. Pak Děti zanechaly hry. Rozpomněly se (ale teprve tehdy, když se jim to hodilo a když se nasytily své zábavy), že je zakázáno hrát si na válku s živými vojáky. Eretzané, kteří byli opět ponecháni sami sobě, pokračovali v bitvách, které se znovu staly nudnými a nenápaditými epizodami.

Můžete si to sami ověřit, hned teď, třeba ještě dnes večer. Prostudujte si pozorně konflikty dávných časů, tohoto vrcholného období, a pak doby následující. Sami uvidíte ten rozdíl. Ve dvou nebo třech krátkých stoletích najdete doopravdy dobře promyšlené bitvy. Předtím i potom narazíte jen na neschopnost.

Často si Děti hrály na žárlivost a evokovaly v sobě ty nejhorší emoce. Hrávaly si také na zkaženost, protože ve všech dětech dřímá skryté zlo.

Maškarády, karnevaly na člunech a plesy, a při tom všem neustálé intriky.

Ralpha se procházel údolíčkem, hrál na loutnu a přijal na sebe podobu cizího těla. Vylákal svou hrou ptáky z korun stromů a očaroval všechen okolní kraj.

Rozběhla se za ním stará babizna a volala: „Miluj mě, i když jsem stará.“

„Sempremai, tuttavia,“ zazpíval Ralpha eretzským neboli pozemským jazykem. „Navždy, až na věčnost.“

Rozběhla se za ním malá dívenka a volala: „Miluj mě, i když jsem mladá.“

„Navždy, až na věčnost,“ zazpíval Ralpha.

Rozběhla se za ním nejstrašlivější čarodějnice celého světa a volala: „Miluj mě, i když jsem ošklivá.“

„Navždy, až na věčnost,“ zazpíval Ralpha a strhl ji do trávy. Věděl, že všichni ti tvorové jsou Laurie, která si hraje na Těla.

Stalo se však něco zvláštního: předehra začala být důležitější než samotná hra. Ralpha se zamiloval do své vlastní písně a zapomněl na Laurie, která ji inspirovala. Skládal nejrůznější hudbu a verše – svítáníčka, madrigaly, šansony – a všechno završil rovnou stovkou sonetů. Složil je v jazyce Eretzanů, v jazyce Itálie, v jazyce Languedoku, a byly vynikající. A Eretzané je dodnes napodobují.

Ralpha dospěl k poznání, že verše a písně jsou náhražkovým vyjádřením vášně, jenže Laurie by se byla raději obešla bez písní. Byla už dávno pryč a věnovala se ostatním, než Ralpha vyzpíval veškerou svou lásku k ní, přitom si však vůbec neuvědomil, že ho opustila. Hned po Hobblovi byl z nich Ralpha největším podivínem.

Michael Goodgrind mezitím vymyslel další hru na Těla. Vytvářel je z mramoru – z eretzského vápence, který se snadno odštěpuje a přitom se neláme. A maloval je také na plátno. Tvořil podoby lidí z Domova a tvořil podoby Eretzanů. Prohlásil, že stvoří anděly.

„Anděly ale stvořit nemůžeš,“ upozorňovala ho Joan.

„To víme my,“ vysvětloval Michael, „ale vědí Eretzané, že nemůžu? Stvořím pro Eretzany anděly.“

Dal jim groteskní podobu slepicích lidí, ptačích lidí s nemožně zdvojenými pažními kostmi. A Děti se při pohledu na ty žertovné výtvory rozesmály.

Michaela však náhle něco napadlo. Trochu svoje dílka přikrášlil a dodal jim přídech ušlechtilosti. A tak se zrodila ikonografie.

Pak ho začaly napodobovat všechny ostatní Děti a přenesly jeho výtvory i do dalších uměleckých oborů. Vytvářely podobizny Eretzanů a vytvářely i své vlastní portréty. Na některých z těch soch dodnes vidíte jejich výrazné rysy, tu rodinnou podobnost, kterou se vyznačovaly bez ohledu na to, čí tváře právě nosily či napodobovaly.

S bronzem je zábava! Nejlepší ze všeho jsou bronzoví koně. Velká bronzová vrata mohou být zdrojem neskutečné rozkoše, právě tak jako bronzové zvony, jejichž tón je určován jejich tvarem.

Pak se Děti věnovaly větším věcem, hrály si na státní útvary a ústavy, na bankovnictví, lodní dopravu a kolonie. Potom se opět vrátily k drobnostem a hrály si na knihy, protože Hobble právě vynalezl tu tiskařskou hračku.

Hobble měl z nich ze všech nejmenší představivost. Neměl takový rozhled jako ostatní a nedopouštěl se na Eretzanech násilí. Veškerý čas trávil se svými zvrácenými hračkami, jako by byl Dítětem ještě mnohem menším.

Jediné nové tělo, které si vytvořil, se dokonale podobalo jeho vlastnímu. A ani toto tělo nezískal stejným způsobem, jakým svá těla získávaly ostatní Děti. Pracně je vyrobil ve své dílně a vdechl mu život. Hobble a Pseudohobble pak pracovali spolu a nikdo je od sebe nerozeznal; oba byli stejně nudní a přičinliví.

Vliv Eretzanů se na Dětech nikterak neprojevil; naproti tomu Děti měly na Eretzany vliv ohromný. Dokázaly si vyrábět všechny možné drobnosti, které právě potřebovaly nebo chtěly, a Eretzané je začali napodobovat. Dostaly se jim díky tomu do rukou mnohé nástroje, procesy, mechanismy a umělecké postupy, které nikdy dřív neznali. Z celkového počtu desítek tisíc jmenujme jen ty následující:

Astroláb, akvatoreál, navigační kvadrant, soustruhy a obráběcí stroje s příčným posuvem, kuličková ložiska, čepy, česací stroje, barometry, dálkoměry, konzolové stavební konstrukce, strojní pily, šroubové hevery, kovací a zápustkové lisy, knihtisk, ocel, která nebyla jen pouhým pudlovaným železem, logaritmy, hydraulické písty, závitové čelisti, francouzské klíče, pájecí pasta, teleskopy, mikroskopy, drážkovací stroje, drátotahy, zdymadla (přečerpávací komory), ozubená soukolí, papírenský průmysl, magnetický kompas a větrná růžice, geodetické a kartografické mapy, průhledítka úhloměrných přístrojů, libely, přesné mikrometry, porcelán, křesadlové pušky, notové záznamy a tisk partitur, složité kladky a montážní jeřáby, secí řádkové stroje, hrací karty (na nichž dodnes vidíte tváře osob, za které byly Děti přestrojeny), tabák, housle, whisky a mechanické hodiny.

Měly samozřejmě zakázáno vy tvářet jakékoli stroje nebo zařízení druhé generace, protože tím by mohly narušit přirozený běh věcí. Ten však stejně neúmyslně narušily ve stavebnictví a ve výrobě nástrojů, v pozemních i námořních armádách, v přístavech a kanálech, ve městech a mostech, ve způsobu myšlení a zaznamenávání myšlenek. Zahájily proces, který už nebylo možno zvrátit zpět. Byly tu sice jen jediné odpoledne, rovnající se pouhým dvěma či třem eretzským stoletím, ale stačily vytvořit nový trend. Pouhým

– -–--–--–-_ L--–--–--–--–--–--–… J… r. ,…, „ J

počtem svých nových mechanismů Eretz zahltily, takže už nikdy nemohl být tím prostým, obyčejným světem.

Během toho dlouhého odpoledne uplynulo mnoho tisíc eretzských dnů a nocí. Děti už to pomalu přestávalo bavit a kromě toho se začínalo připozdívat. Naposledy se vydaly na cestu, tentokrát všech sedm pohromadě.

V tělech králů a jejich urozených dam kráčely pomalu po hlavní levantské silnici. Přemýšlely o tom, čím by mohly završit svůj výlet, když náhle zjistily, že jim v cestě stojí Poutník s holí v ruce.

„Dáme tomu eretzskému primitivovi co proto!“ vykřikl Ralpha. „Nesmí přece stát v cestě králům!“ Ralpha byl totiž toho dne bulharským králem.

Jenže tomuhle Poutníkovi nedali co proto. Uměl se svou holí dobře zacházet a srazil je všechny k zemi. Ani trochu mu nezáleželo na tom, že jsou to urození lidé ze světa, který vládne národům. Zbil je jako psy.

„Drzé Děti!“ hřímal Poutník, když je srážel k zemi. „Neopeření malí pitomci! Takhle jste promarnili svoje odpoledne na Zemi? Dám vám to, co vám zapomněli dát vaši Otcové.“

U všech svatých, jak se ten člověk dokázal se svou holí otáčet! Tloukl do vyfintěných těl Dětí a zpřerážel mnoho z jejich proklatých kostí. Věděl snad, že na tom nezáleží? Bylo mu jasné, že jim jejich těla slouží jen k dětskému dovádění?

„Už dost, starý Otče!“ žebronil Michael Goodgrind, krvácející a napůl vbitý do hlíny. „Přestaň mávat tím zatraceným kyjem. Nevíš, co jsme zač.“

„Znám vás,“ ujistil ho Poutník dunivým hlasem. „Jste nevědomé Děti, které promarnily odpoledne, jehož se jim tady na Zemi dostalo. Zkazili, zničili a zdeformovali jste všechno, na co jste sáhli.“

„Ale ne,“ protestoval Ralpha, zatímco nahrazoval staré zpřerážené kosti novými. „Ty to nechápeš. Zajediné svoje odpolednejsme vás posunuli o tisíc vašich let dopředu. Pomysli na všechna ta staletí, co jsme vám ušetřili! Jako bychom o několik tisíc let prodloužili váš život.“

„Máme tolik času, kolik hojen potřebujeme,“ opravil ho klidně Poutník. „Úspěšně a odhodlaně jsme šli svou cestou a nebyla to cesta tak pokřivená jako ta, kterou jste nám přinesli vy. Tím, že jste strkali nos do našich věcí, jste porušili přirozenou sekvenci. Víc jste nás zdrželi, než posunuli dopředu. Zničili jste naši jednotu.“

„Jednotaje dobrá leda tak pro prasata!“ vykřiklajoan. „Přinesli jsme vám různorodost. Pořádně se nad tím zamysli. Vzpomeň si na všechny ty stroje, které jsme vám ukázali, na stavební techniky a metody. Mohla bych ti vyjmenovat nejmíň tisícovku věcí, které jsme vám dali. Už nikdy nebudete stejní.“

„To je pravda,“ přikývl Poutník. „Už nikdy nebudeme stejní. Možná, že nejste jen úplným prokletím. Jsem jen prostý člověk a nevím to jistě. Jistota je právě jedna z věcí, o které jste nás připravili. Zato jste nás ale pošpinili. Hráli jste si na zkaženost a nás Pozemšťany jste jí naučili.“

„Znali jste ji už předtím,“ protestovala Laurie. „My jsme vás jen naučili praktikovat ji elegantně a ne tak trapně přízemně.“ Hru na zkaženost si vymyslela Laurie sama, takže ji nerada slyšela pomlouvat.

„Mnoho tisíc z nás jste zabili ve svých bitvách,“ pokračoval Poutník. „Jste jako kyselé jablko – chutnáte sladce jen na první kousnutí.“

„Byli byste ve svých bitvách zabili právě tolik lidí a nebyly by to bitvy tak hezké,“ namítal Michael. „Neuvědomuješ si, že my jsme vyšší rasa? Naše kořeny tkví v hluboké minulosti.“

„My máme kořeny starší, než je vaše minulost,“ odsekl Poutník. „Jste zkažené Děti bez špetky soucitu.“

„Soucitu? S Eretzany?“ vykřikl nevěřícně Lonnie.

„Máte snad vy soucit s myší?“ vyptával se Ralpha.

„Ano, mám soucit s myší,“ odpověděl tiše Poutník.

„Budu hádat,“ ozval se prohnaným tónem Ralpha poté, co si všichni vyspravili svá poškozená těla. „Cestuješ v podobě Poutníka a Poutníci někdy přicházejí z nesmírných dálek. Nejsi Eretzan. Jsi jedním z Otců našeho Domova, který se tu pohybuje v přestrojení za eretzského Poutníka. Je vaším zvykem jednou za čas někoho vyslat na tenhle svět – a na všechny ostatní světy – a podívat se, jak to tam vypadá. Možná, žes sem přišel přešetřit tu událost, která se prý na Eretzu stala zrovna včera.“

Ralpha tím neměl na mysli včera v eretzském smyslu toho slova, ale včera podle kalendáře Domova. Hlavní silnice, po níž kráčeli, byla totiž v Sýrii nedaleko místa, kde k oné velké události údajně došlo, a Ralpha dál rozvíjel svou teorii.

„Nejsi Eretzan, protože jinak by ses neodvážil se nám postavit, když víš, co jsme zač.“

„Mýlíš se v tomhle i ve všem ostatním,“ zarazil ho Poutník. „Jsem z této Země, jsem pozemského původu. A rozhodně se nedám zastrašit bandou dětí jakéhokoli živočišného druhu! Jste slabší rasa než my. Skrýváte se v cizích tělech a nutíte Pozemšťany, aby za vás obstarávali vaše masakry. A mé holi vzdorovat nedokážete! Běžte domů, vy čerstvě vylíhlí tupci!“ zdvihl znovu svou strašlivou hůl.

„Náš čas už skoro vypršel. Za chviličku budeme pryč,“ ozvala se tiše Joan.

A jakou si zahráli poslední hru? Zahráli si na světce – aby vynahradili to zlo, které napáchali, když si bez dovolení hráli na Těla a když si s živými vojáky hráli na Válku. Káli se však ze svých hříchů teprve potom, co si užili svého dlouhého odpoledne. Zahráli si na světce v žíněných košilích, kteří si sypou na hlavu popel, a oživili mezi Eretzany tuto tradici.

A konečně se všichni shromáždili a odstartovali z vysokého vrchu mezi Pratem a Florencií v Itálii. Když odlétali, roztěkaly se skály jako voda a na onom místě je dnes formace dvojího zlomového srázu.

Byli pryč a jejich místní působení tím skončilo.

Existuje však jistá teorie, podle níž tady jeden z Hobblů zůstal a žije dodnes mezi námi. Hobble a jeho dvojník, kterého si stvořil, byli od sebe nerozeznatelní a nakonec už sami nevěděli, kdo je kdo. Hodili si tedy eretzskou mincí– hlava nebo orel –, aby určili, kdo z nich odcestuje a kdo zůstane. Jeden tedy odcestoval a druhý zůstal. Jeden tu stále je.

Hobbla však konec konců zajímaly jen jeho zvrácené hračky, mechanické přístroje, vynálezy. Bývalo by bylo lepší, kdyby s námi zůstali Ralpha nebo Joan? Ti by nás byli usmažili zaživa. Byly to ošklivé a nezodpovědné Děti.

Tato stručná historická monografie nebyla sepsána proto, aby vás rozptýlila nebo pobavila. Zvažujeme důkazy o tom, že tu Děti své krátké chvíle volna trávily víckrát než jednou a že navštívily obě polokoule. Prezentujeme tyto teze v uspořádaných paralelách a zjišťujeme, že se začínáme neovladatelně chvět.

Kdy sem podobní návštěvníci přišli naposledy? Co nás postihlo v době posledního dlouhého eretzského života?

Zamýšlíme se nad novou epochou – a ta zasahuje i do současnosti – z aspektů tak odlišných od čehokoli, co se dělo dřív, že můžeme pouze konsternované vydechnout a plni nervozity sami sobě položit otázku:

„Jsme to opravdu my, kdo si takhle počíná?“

„Jsou to bytosti jiného druhu, nebo jsme se my sami těmito bytostmi stali?“

„Jsme to vůbec my? Jsou tohle naše činy?“

Přes rameno nám hledí obrovské výrazně řezané tváře, a bezcitné hlasy prastarých Dětí se posměšně ozývají. „Soucit? S Pozemšťany?“ A slyšíme ironický, mrazivý smích, který nepatří tvorům naší rasy.

Z anglického originálu AMONG THE HAIRY EARTHMEN

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

Galaxy v srpnu 1966.

Jack Vance

Kingsley Amis, který je jedním z nejinteligentnějších kritiků science fiction, před nedávném mluvil o autorovi ‚váiné‘ literatury Anthonym Burgessovi a jeho občasných výletech do oblasti science fíction a prohlásil: „… je to dobrýstylista a to je v tomhle žánru vzácnost. „Měl naprostou pravdu. Máme však Jacka Vanceho a jeho znepokojivé vize vzdálené budoucnosti, plné působivé atmosféry, psané stylem, který čtenáře provokuje k reakci a odpovědi. V tomto oceněném příběhu nás znovu očarovává svým svůdným kouzlem.

POSLEDNÍ HRAD

Tato novela vyšla poprvé v magazínu Galaxy v dubnu 1966. Měla to štěstí, že zároveň získala cenu Hugo (na 25. conu v New Yorku v roce 1967) i Nebula. Dle edičního záměru má v těchto,sporných1 případech přednost Hugo (i proto, že je služebně starší a začal vycházet již dříve), a tak tuto obsáhlou novelu najdete ve sborníku Hugo Story 2 (1962-1967), Praha, WinstonSmith 1995.

Frederik Pohl

Až příliš mnoho povídkových témat už bylo únavně rozvedeno do celých románů nebo nafouknuto na délku novely, takže pocítíme zřetelný záchvěv rozkoše, narazíme-li na příběh napsaný v odpovídajícím rozsahu – jako v případě tohoto hutného klenotu. Pan Pohl, který má za sebou už víc let spisovatelské a vydavatelské činnosti, než je mu samotnému milé, bohatě zúrocuje svůj talent i své zkušenosti a výsledkem je elegantní a střízlivě zábavné čtení, v němž se skrývá nepříjemný osten pravdy.

MILIÓNTÝ DEN

Toho dne, o němž vám chci vyprávět a který nastane ode dneška přibližně za deset tisíc let, šlo o jistého chlapce, o jistou dívku a o milostný příběh.

No prosím, i když jsem vám toho zatím nijak moc neřekl, nic z toho není pravda. Ten chlapec nebyl někým, koho bychom vy nebo já za normálních okolností za chlapce považovali, protože mu bylo sto osmdesát sedm let. A ani ta dívka nebyla vlastně dívka, i když z jiného důvodu. A onen milostný příběh v sobě neměl prvky té sublimace touhy znásilňovat ani souběžného odkládání /]

instinktu velícího poddat se, které dnes považujeme za základ I

podobných vztahů. Pokud si tyto skutečnosti neujasníte hned teď, m pravděpodobně vás tenhle příběh nijak zvlášť nezaujme. Pokud si / m však na tom dáte záležet, budete ho nejspíš považovat za plný / M napětí, nabitý dějem a doslova překypující veselím, slzami a do-/ ^Ě jemnou sentimentalitou, takže snad usoudíte, i když třeba také ne/ M že stál za to. Důvodem, proč ta dívka nebyla vlastně dívka, by) M

skutečnost, že to byl chlapec. fl

Jak rozhořčeně od téhle stránky odvracíte oči! Kdo sakra f fl číst o párku teploušů, říkáte si! Jen se uklidněte. Nenajdete/ M

žádná dráždivě perverzní tajemství, která by se hodila pro Y M

grafickou literaturu. Naopak, kdybyste tu dívku viděli, ani ve snu by vás nenapadlo, že je na ní něco v jakémkoli smyslu chlapeckého. Dvě ňadra, rozmnožovací orgány samicí. Kyčle typicky ženské, obličej bez ochlupení, supraorbitální laloky nepřítomné. Na první pohled byste ji označili za samičku, i když je pravda, že by vás nejspíš zajímalo, kjakému živočišnému druhu tahle samička patří, protože by vás zmátl její ocas, hustá hedvábná srst a žaberní otvory za oběma ušima.

Už zase se ve vás bouří krev. Zatraceně, lidičky, nechtě si říct. Je to strašně roztomilá holčička, a kdybyste vy sami jako normální chlapi s ní strávili třeba jen hodinu v jedné místnosti, nebylo by na zemi ani na nebi nic, co byste neudělali, abyste ji dostali do postele. Dora – budeme jí tak říkat, protože jejím skutečným jménem‘ bylo sedmiciferné vlnové označení na omikronové dvojbázi s přídomkem S Doradus 5314, kde poslední číselná sekvence vyjadřuje barevnou specifikaci, odpovídající určitému odstínu zeleně –jak říkám, Dora byla stoprocentně ženská, okouzlující a přitažlivá. Přiznávám, že tenhle popis tomu nenasvědčuje. Byla to, jak byste to asi označili vy, tanečnice. Její umění obsahovalo prvky nesmírného intelektu i odborných schopností, vyžadujících obrovské přirozené nadání a nekonečné cvičení; předváděla je v nulové přitažlivosti a nejlépe je asi popíšu, když řeknu, že připomínalo něco [ jako vystoupení hadí ženy a zároveň něco jako klasický balet,

I podobající se snad znázornění umírající labutě v podání Danilo –

W vové. A kromě toho bylo zatraceně sexy. Samozřejmě jenom sym –

B bolicky; ale přiznejte si upřímně, většina toho, co považujeme za

¦ ‚sexy‘, má symbolický charakter, snad jen s výjimkou rozevřeného

B oblečení exhibicionisty. Když toho milióntého dne Dora tančila,

A sledovali ji lidé s vyplazeným jazykem a vy sami byste na tom nebyli m ^inak‘

A Vraťme se ale k tomu, že byla chlapec. Jejím divákům ani

A v nejmenším nezáleželo na tom, že z genetického hlediska byla

H mužského pohlaví. A nezáleželo by na tom ani vám, kdybyste byli

B mezi nimi, protože byste o tom nevěděli – alespoň pokud byste neodebrali bioptický vzorekjejí tkáně, nestrčili ho pod elektronový mikroskop a nenašli v něm chromozom XY – a nezáleželo jim na tom proto, že je takové věci nezajímaly. Pomocí metod, které jsou nejen velice složité, ale které navíc nebyly dosud vynalezeny, dokázali lidé do značné míry identifikovat přirozené vlohy a sklony svých dětí dávno předjejich narozením – přesněji řečeno někde kolem druhé fáze buněčného dělení, kde se ze segmentujícího vajíčka stává volná blastocysta – a pak přirozeně napomáhali dalšímu rozvoji těchto vloh. Nepočínali bychom si my stejně? Objevíme-li dítě s hudebním nadáním, poskytneme mu stipendium na Juilliardově škole. Když oni objevili dítě, které mělo vlohy být ženou, udělali z něj ženu. Protože pohlaví už tou dobou dávno nijak nesouviselo s rozmnožováním, bylo to relativně jednoduché a nevyvolávalo to žádné problémy a žádnou – či alespoň téměř žádnou – pozornost.

Co to znamená,téměř žádnou‘? Hmm, znamená to asi takovou pozornost, jakou dnes vyvolává naše odporování boží vůli, necháme-li si zaplombovat děravý zub. Méně, než kolik by vyvolal fakt, že někdo nosí v uchu pomůcku pro neslyšící. Pořád ještě vám to připadá strašné? V tom případě se pořádně podívejte na příští kočku s velkým poprsím, kterou potkáte, a řekněte si, že na tom může být právě tak jako Dora, protože dospělí jedinci, kteří jsou z genetického hlediska mužského pohlaví a z hlediska somatického ženského pohlaví, nejsou rozhodně neznámým jevem ani v naší době. Náhodně utvořené prostředí v mateřském lůně je silnější než schémata dědičnosti. Rozdíl je v tom, že v našem případě k tomu dochází jen náhodou a sami o tom kromě vzácných výjimek nevíme, zatímco lidé milióntého dne to dělali často a cílevědomě, protože to dělat chtěli.

No prosím, tak už jsem vám toho o Doře napovídal až dost. Jen by vás vyvedlo z míry, kdybych dodal, že byla vysoká dvě stě patnáct centimetrů a voněla jako arašídová pomazánka. Pojďme k příběhu.

Toho milióntého dne vyplula Dora ze svého příbytku, zamířila do přepravní trubice, v jejím proudu vody byla rychle vynesena na povrch a ve vějířovité spršce kapek vysazena na pružnou plošinu před svým… no… říkejme tomu nácvikové středisko.

„Teda, zatraceně!“ vykřikla roztomile zmateně a rozpřáhla ruce, aby neztratila rovnováhu, přičemž zjistila, že vrazila do jakéhosi zcela neznámého člověka, kterému budeme říkat Don.

Bylo to kouzelné setkání. Don si právě šel nechat zregenerovat nohy a ani v nejmenším nemyslel na lásku. Jenže v okamžiku, kdy si bezmyšlenkovitě krátil cestu přes přistávací plošinu pro podmořské obyvatele, byl znenadání na kůži promočený a zjistil, že má plnou náruč nejpůvabnější dívky, jakou v životě viděl; okamžitě mu bylo jasné, že byli stvořeni jeden pro druhého. „Provdáte se za mne?“ zeptal se. „Ve středu,“ odpověděla tiše a její příslib byl jako něžné pohlazení.

Don byl vysoký, svalnatý, bronzový a vzrušující. Nejmenoval se Don o nic víc, než se Dora jmenovala Dora, osobní část jeho jména však na znamení jeho překypující mužnosti zněla Adonis, a proto mu zkráceně budeme říkat Don. Barevný kód jeho osobnosti, měřený Angstrómovými jednotkami, činil 5290, pouze o několik málo stupňů se tedy více klonil k modré než Dořiných 5314 bodů

– což vyjadřovalo skutečnost, kterou v sobě intuitivně na první pohled odhalili, že totiž mají mnohé společné preference a zájmy.

Je mi jasné, že vám nedokážu přesně vysvětlit, v čem vlastně spočívalo Donovo povolání – a nemyslím tím povolání jako výdělečnou činnost, ale povolání jako prostředek, kterým svému životu dodával nějaký smysl a cíl a kterým se bránil, aby se nezbláznil nudou –, takže vám jen řeknu, že byl velice často na cestách. Cestoval v mezihvězdných kosmických korábech. Aby mohl kosmický koráb letět doopravdy rychle, musí v něm přibližně jedenatřicet geneticky mužských a sedm geneticky ženských lidských jedinců vykonávat jisté činnosti, a Don byl jedním z těch jedenatřiceti. Jeho konkrétní činnost spočívala ve zvažování různých variant. Znamenalo to, že byl pravidelně vystaven radiačnímu toku

– ani ne tak ze svého vlastního místa v pohonném systému, jako spíše zbytkovému záření z následující fáze, kde geneticky ženská členka posádky vybraným variantám přiřazovala priority a kde se subnukleární částice, z nichž se vybrané preferované varianty skládaly, ničily v kvantových rojích. Já vím, že tohle všechno je vám úplně fuk, znamenalo to ale, že Don musel být neustále oblečený v krunýři z lehkého, odolného a nesmírně pevného bronzově zbarveného kovu. Už jsem se o tom zmiňoval, vy jste si ale nejspíš mysleli, že chci říct, že byl pořádně opálený.

Kromě toho to byl kybernetický tvor. Většina primitivnějších částí jeho těla byla už dávno nahrazena mechanismy s nesrovnatelně větší trvanlivostí a univerzálnější použitelností. Jeho krev nepumpovalo srdce, ale kadmiová centrifuga. Jeho plíce se pohybovaly pouze v případě, že chtěl něco říct nahlas, protože kaskádovitě uspořádané osmotické filtry z odpadních látek jeho vlastního organismu regenerovaly dýchatelný kyslík. Do jisté míry by byl pravděpodobně se svýma světélkujícíma očima a rukama se sedmi prsty připadal člověku z dvacátého století zvláštní. Ve svých vlastních a samozřejmě i v Dořiných očích ale působil náramně mužně a impozantně. Na svých cestách už Don obletěl Proximu Centauri, Procyon i záhadné světy hvězdy Mira Ceti, rozvážel vzornice zemědělských produktů na planety Canopu a vozil na Zemi přítulná a zábavná domácí zvířata z chladných společníků Aldebaranu. Viděl tisícovku modře žhavých či rudě chladných hvězd a desetitisíce jejich planet. Po pravdě řečeno už se po mezihvězdných cestách, jen s krátkými přestávkami volna na Zemi, potuloval téměř dvě století. To vás ovšem taky nezajímá. Příběh dělají lidé a ne okolnosti, ve kterých se nacházejí, a vy byste chtěli o těchto dvou lidech slyšet něco víc. Tak tedy vězte, že se jim to podařilo. Ta horoucí náklonnost, kterou k sobě vzájemně pocítili, narostla, rozkvetla a přinesla své plody ve středu, přesně jak Dora slíbila. Sešli se v kódovací komoře, kam si každý z nich přivedl několik přátel, kteří je povzbuzovali a přáli jim všechno nejlepší, a zatímco se pořizoval a ukládal záznam jejich identit, usmívali se na sebe, něco si tiše šeptali a s ruměncem ve tváři odpovídali na žerty svých přátel. Potom si vyměnili své matematické analogony a rozešli se – Dora do svého obydlí pod mořskou hladinou a Don na svou loď.

Bylo to skutečně idylické manželství. Žili šťastně až do smrti – tedy až do okamžiku, kdy se rozhodli, že už nestojí za to dál žít, a zemřeli.

Samozřejmě už se v životě neviděli.

Aha, já vás přímo vidím, vy požírači steaků grilovaných na dřevěném uhlí, vidím, jak si jednou rukou škrábete nabíhající nežit a v druhé držíte tenhle příběh, zatímco vaše stereo hraje ďlndyho nebo Monka. Nevěříte mi ani slovo, co? Ani náhodou. Takhle by přece lidé nemohli žít, zabručíte a vstanete, abyste si do sklenice s pitím přihodili ještě jednu kostku ledu.

Přitom tu však je Dora – spěchá nazpátek vodou naplněným potrubím kyvadlové dopravy do svého podmořského domova (dává mu přednost před pevninou, a nechala se proto somaticky pozměnit, aby mohla pod vodou dýchat). Kdybych vám řekl, s jakým pocitem sladkého naplnění vloží nahraný analogon svého Dona do symbolického manipulátoru, připojí se k němu a uvede se do extáze… kdybych se pokusil cokoli z toho všeho vám vylíčit, jen byste na mě nechápavě zírali. Nebo byste se nerudně zamračili a zavrčeli byste: „Co je tohle sakra za milování?“ A přitom vás ujišťuji, přátelé, doopravdy vás ujišťuji, že Dořiny extáze jsou právě tak bohaté a vášnivé jako extáze všech agentek, se kterými se kdy vyspal James Bond, a zatraceně bohatší a vášnivější než cokoli, co najdete ve ‚skutečném životě‘. Tak se klidně nerudně mračte a vrčte. Doře je to jedno. Pokud vůbec někdy na někoho z vás pomyslí jako na svého třicet generací vzdáleného prapředka, pomyslí si, že jste pěkně předpotopní příšera. A to taky jste. Vždyť Dora je vám vzdálenější, než jste vy australopithekům, kteří žili před pěti tisíci staletími. Ve vířivých proudech jejího života byste nedokázali plavat ani jedinou vteřinu. Nemyslíte si snad přece, že pokrok se ubírá po přímce? Neuvědomujete si, že je jako stoupající, zrychlující, možná dokonce exponenciální křivka? Trvá zatraceně dlouho, než vůbec nastartuje, jakmile ale vyrazí, řítí se vpřed jako raketa. A vy, kteří sedíte ve svých pohodlných křeslech, krmíte se steaky a popíjíte skotskou, vy jste zatím sotva zažehli zápalnou šňůru roznětky. V jaké době dnes žijete, v šestistém nebo sedmistém tisícím dni po Kristu? Dora žije v milióntém dni, milión dní po začátku křesťanské éry. Deset tisíc let ode dneška*. Tuky v jejím těle jsou stejně polynenasycené jako v dnešní racionální výživě. Odpadní produkty jejího organismu se ve spánku odlučují z krevního oběhu hemodialýzou – to znamená, že nemusí chodit na toaletu. Když se jí zachce, může si zkrátit nudnou půlhodinku tím, že použije většího množství energie, než kolik dnes může vynaložit celé Portugalsko, a vypustí na oběžnou dráhu víkendový satelit nebo změní tvářnost některého z měsíčních kráterů. Je do Dona hrozně zamilovaná. Každé jeho gesto, každá podrobnost jeho chování a návyků, každý dotek ruky, každé vzrušení pohlavního styku, každý vášnivý polibek uchovává ve formě symbolické matematiky. A když po něm zatouží, stačí zapnout přístroj a má ho.

A Don má samozřejmě zase Doru. Ať už je právě v prostoru v kolesovém městě jen několik set metrů nad ní nebo na oběžné dráze kolem Arcturu ve vzdálenosti padesáti světelných let, stačí, aby dal Don příslušný příkaz svému symbolickému manipulátoru, vytáhl Doru z feritových archivů a vdechl jí život; pak ji má u sebe a celou noc se.extaticky a neúnavně milují. Není to samozřejmě tělesná láska, jenže jeho tělo už stejně bylo z velké části pozměněno, takže by to nebylo nic doopravdy zábavného. Nepotřebuje pro svou rozkoš tělo. Genitálie samy o sobě nic necítí a totéž platí pro ruce, prsa a rty; jsou to pouhé receptory, které přijímají impulsy a předávají je dál. Orgánem cítění je mozek, agónii nebo orgasmus vyvolává interpretace těchto impulsů a Donův symbolický manipulátor mu poskytuje analogii něžného mazleni, analogii líbání,

* Text ponecháváme v původní podobě, třebaže obsahuje očividnou početní chybu. (Pozn. red.)

analogii bouřlivých a vášnivých hodin, strávených s věčně přetrvávajícím, fantastickým a nenarušitelným Dořiným analogonem. Nebo Dianiným. Nebo to může být analogon sladké Rosy či rozesmáté Alicie, protože ty všechny si s ním už v minulosti analogony vyměnily a nepochybně to tak bude pokračovat i dál.

Krucinál, řeknete, to mi připadá jako úplná pitomost. A vy sami – se svou vodou po holení a se svým červeným autíčkem, vy, kteří celý den cosi škrábete na svém pracovním stole do nějakých papírů a celý večer se horiíte za holkama – řekněte mi, zatraceně, jak asi myslíte, že by se na vás dívali třeba Tiglatpilesar nebo Attila Bič boží?

Z anglického originálu DAY MILLION

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

Rogue v únoru 1966.

Sonya Dormanová

Sonya Dormanová chová čistokrevné psy, stará se o manžela a malou dcerku a píše velice dobrou literaturu – a protože všechny dobré autorky science fiction by bylo možno spočítat na prstech jedné zmrzačené ruky, je nesmírné vítaným přírůstkem do našich řad. V této povídce nám přináší pocit neznáma a spolu s ním víc než pouhý náznak lidského tepla, doprovázený citelným závanem nelidského chladu.

KDYŽ JSEM BYL SLEČNA DOWOVÁ

Tihle hladoví a na své matky fixovaní lidé sem přicházejí a zjišťují, že žijeme v něčem, čemu s oblibou říkají křišťálové paláce, přestože ve skutečnosti jsou to skleněné příbytky, někdy zdobené bohatými ornamenty a jindy zase hladké jako papír. Přicházejí nejdříve jako průzkumníci a možná si uvědomují, že jsme rasa pouze jednoho pohlaví, poněkud amorfní proteidové bytosti, a že máme, dokonce i v dětském věku, v kterém jsem dosud i já, proteovskou schopnost brát na sebe libovolnou podobu. S jedním pohlavím a jedním mozkovým lalokem žijeme víceméně ve skleněných mostech tyčících se nad humanoidní propastí, jíme, bavíme se ve volném čase, chodíme na dostihy a věnujeme se jiným hrám jako většina živých tvorů.

Dříve nebo později jsme všichni hozeni do buněčných bank a znovu reprodukováni.

Po průzkumnících přichází kolonie horníků a vědců. Správce a někteří z dalších našich starších si nasazují lidskou tvář, vítají je a souhlasí, že jim budou pomáhat v těžbě rud určitých kovů a že jim dokonce věnují pár koot, protože lidi naši dostihoví psi zaujali. Vystaví si tady svoje příbytky a instalují své stroje, které neustále rachotí, skřípají a vržou; zatímco my na sebe bereme různé tváře, podoby, úsměvy a oblečení. I já jsem už dost starý na to, abych se naučil měnit svou tvářnost.

„Je už pomalu na čase, aby ses taky přeměnil,“ říká mi správce. „Někteří tví přátelé už pro lidi pracují a nosí domů peníze a sulfadrogy.“

Můj strýc (ze strany čtvrté správcovy konjunkce) se přeměnil hned na začátku; jako jeden z prvních si uvědomil, jak by to pro nás mohlo být výhodné.

„Jsem vzdělaný a mám vychování vědeckého pracovníka,“ odporuji správci. „Pořád mi přece říkáte, že bych měl zůstat hluboko ponořený do své matematiky a do dalšího studia.“

„Musíš to udělat,“ přidává se můj strýc. „Je to jediná možnost, jak s nimi můžeme vycházet,“ a prohrábne si prsty své dlouhé světlé vlasy. Můj strýc není nijak zvlášť vzdělaný, zastává ale vysokou politickou funkci a dokud jetu s námi kapitán Dow, uchovává si strýc tuhle konkrétní podobu. Kapitán má už brzy odletět a potom si strýc najde nějakou jinou tvářnost, protože už dřív si stěžoval, že je nepatřičné, aby se s obličejem děvčete snažil získat přízeň těch skoro ještě holobrádků z kosmických lodí. Ani já o to nijak zvlášť nestojím, nechce se mi promarnit tolik času, když i teď v mých zrcadlech cvaká čtrnáct desetinných počítačů.

„Máme schéma získané z jedné botanicky,“ pokračuje správce, „ta by ti měla vyhovovat. Než tě ale dáme do schématického tanku, budeš si muset aproximovatještě jeden mozkový lalok. Oni mají dva.“

„Já vím,“ přikyvuji zamračeně. Botanická. Ženská!

„Tak do tanku s tebou,“ přikazuje mi nemilosrdně správce a mou povinností je dělat cokoli, co pro mne považuje za vhodné.

Čtyři dny strávím v tanku, kde absorbuji strukturální schéma té Pozemšťanky. Když mě pustí ven, říká mi správce: „Už pro tebe máme připravené místo. Dalo nám hodně práce, abychom to zařídili.“ Mluví úsečným tónem, toje ale možná tím, že už uplynula dlouhá doba od jeho poslední konjunkce. Povinnosti správce dolů a semen mají přednost před vším ostatním a společenské závazky musejí jít stranou.

Prohrábnu si prsty své hnědé kadeřavé vlasy a všimnu si, že se na mne strýc dívá poněkud kriticky. „Neudělal se trochu moc starý?“ ptá se.

„Ale ne, je v pořádku,“ uklidňuje ho správce. „Podle toho, co o tom vím, by třiatřicet let mělo doktorovi celkem vyhovovat.“

Hlavní biolog kolonie, doktor Arnold Proctor, pilně pořizuje rentgenové snímky (svým primitivním rentgenovým zařízením) kosterních struktur: ptáků, kterým Pozemšťané říkají kružňáci, různých hlodavců a našich domácích miláčků a dostihových šampiónů koot – tedy podle Pozemšťanů, kteří jsou jimi přímo fascinováni, psů. Chováme je zejména pro jejich rychlost a vytrvalost, některé kooty však v sobě nesou gen dědičné strukturální poruchy, který je zmrzačí, takže musejí být zničeny dřív, než dorostou do plné velikosti. Doktor se ve svém studiu na kooty speciálně zaměřuje.

Když vejdu do jeho kanceláře, vstane ze židle. „Jsem slečna Dowová, vaše nová asistentka,“ představuji se a doufám, že dlouhé nehty na mých prstech vydrží údery do děrovacích kláves počítače, protože se zachováváním cizích podob nemám zatím velké zkušenosti. Pořád ještě musím udržovat nejistou rovnováhu mezi sebou samým a Martou Dowovou, která je také mnou. Zjišťuji ale, že ne nadarmo mám dva mozkové laloky.

„Dobré ráno. Jsem rád, že jste tady,“ vítá mě doktor.

Je to příjemný muž s růžovou pletí a stříbrnými vlasy, měkkým hlasem a vysokou inteligencí. V průběhu naší spolupráce s potěšením zjišťuji, že si na rozdíl od mnoha jiných Pozemšťanů nelibuje v žertech a vtipných narážkách, i když já sám jsem někdy náladový. Hudbu a dobré jídlo mám zrovna tak rád jako svoje studium.

Přestože je doktor Proctor plně ponořen do své práce, nechová se nijak hrubě, když ho někdo vyruší. Je to člověk nezvykle vyrovnaný, vezme-li se v úvahu, že pochází ze společnosti, která vysílá vědecké výpravy složené z devadesáti procent z jednoho pohlaví, zatímco jejich živočišný druh má pohlaví dvě. Při našich prvních setkáních je oddaný své práci a přitom sympatický, což mě okouzluje.

„Pane doktore,“ požádám ho jednoho dne ráno, „nemohl byste zrentgenovat mou kootu? Je to vynikající exemplář, pochází z toho nejrychlejšího plemene a já bych jí chtěla dát na chov.“

„Ale ano, samozřejmě,“ přisvědčuje se svým prchavým a často roztržitým úsměvem. „Toje pochopitelné. Chcete mít chov jen těch nejlepších.“ Je pro něj typické, jak automaticky předpokládá, že jsme všichni své práci stejně oddaní jako on sám.

Mému strýci se to nelíbí. „Tvé kootě nic není,“ tvrdí. „Tak proč ji chceš nechávat rentgenovat? Co když zjistí, že je s ní něco v nepořádku? Pak budeš mít strach přihlásit ji do dostihů nebo ji dát na chov a jinou neseženeš. A kromě toho by mu tvůj zájem o ni mohl být podezřelý.“

„Jak podezřelý?“ ptám se, ale strýc neodpovídá, takže mu položím jinou otázku: „Co když vrhne štěňata a ta budou zmrzačená?“

„Očekává se od tebe, že se budeš zajímat o svou práci a ne o dostihy,“ připomíná mi správce. „Ta koota byla jen pro tvoje rozptýlení, když jsi byl mladší.“

Skloním se a pohladím ji po překrásné hlavě; odpoví tím, že zhluboka jemně vydechne.

„Jen ho nech být,“ vyzve ho unaveně strýc. Začíná být znechucen, protože nepočítali s tím, že se zahrabu v nějaké laboratoři nebo ve výpočetním středisku a nebudu navazovat další a důležitější kontakty. Jenže vědecký pracovník se rodí s určitým temperamentem a má introspektivní sklony a vzhledem k tomu, že já osobně jsem předurčen, abych někdy v budoucnosti nastoupil na správcovo místo, dávám přirozeně přednost duchovnímu životu.

„Musím přiznat,“ poznamenává strýc, „že vypadáš jako ztělesnění typické Pozemšťanky. Je ta práce zajímavá?“

„Ale ano, jistě, přímo mě fascinuje,“ odpovím a on si při té lži opovržlivě odfrkne, protože oba víme, že je nudná a rutinní a že většinu času strávím udržováním spojení mezi oběma svými mozkovými laloky, což mi stále ještě působí jisté problémy.

Mé feně je pořízen rentgenový snímek pánve. Po jeho vyvolání stojím na vysokých podpatcích v malé ztemnělé kabince a dívám se na výsledek na obrazovce prohlížečky. A vedle mne stojí i on, lícní kosti má v tom zvláštním osvětlení smaragdové a vlasy, v denním světle stříbrné, jako by světélkovaly. Odolávám tomu. Odolávám tomuhle doktorovi s rentgenovýma očima, který může snadno prozkoumat morek v mých kostech. Vidí morek Marty, každoujeho dokonalou částici.

Nedokážete si představit, jak uklidňující je být takhle průhledný. Není třeba nic předstírat, přizpůsobovat se, útočit a ustupovat, ani bavit se o zvláštnostech mé planety. Prohlížíme si rentgenový snímek mé drahé dostihové šampiónky a společnice, abychom se přesvědčili, má-li v pořádku kyčelní klouby, já mám ale podezření, že tenhle platinově zelený a jako věž vysoký doktor proráží svým vzdělaným pohledem moji realitu. Vidí krev, která se hrne k“povrchu mé pleti. Stačí,’když se napřímím, aby záhyb tuku kolem mého pasu nedeformoval můj pupík, který je středem toho všeho.

„Vidíte to?“ ptá se.

Doopravdy to vidím, prohlížím si snímek v temnotě, kde lze spatřit buď dokonalost nebo katastrofu, a jsem pevně obtočena paradoxem, kterému tady musím čelit. Čím je místnost temnější, tímje obrazovka zářivější a snímek zřetelnější. Ztlumte světlo a tím jasněji vyvstane pravda. Buď má koota klouby v pořádku a může se rozmnožovat bez nebezpečí, že by defektní gen předala svým mláďatům, nebo klouby v pořádku nemá a je tudíž nepoužitelná. Méně světla, více pravdy! A doktor je podoben zelené soše – kdyby byla o trochu větší tma, působil by bronzově –, přestože jeho přirozené zbarvení je růžově alabastrové.

„Vidíte to,“ opakuje doktor a já se snažím to opravdu vidět. Ukazuje voskovou tužkou najeden z kyčelních kloubů a říká: „Už teď je tady evidentní určitý nárůst osteoartrózy. Kraniální okraj se opotřebovává, takže se může stát, že zchromne. Rozhodně by tenhle defekt přešel i na některá z jejích mláďat, kdyby byla dána na chov.“

Tahle koota je mou společnicí a přítelkyní už dlouhá léta.

Uchovává si stále stejnou podobu, podobu kooty plné lásky a nádherné rychlosti; vždy pro mne byla zdrojem potěšení a pýchy.

Doktor Proctor se svými vlasy barvy cínu mi měkkým a kultivovaným hlasem vysvětluje anatomické nedostatky mé kooty. Jsem zneklidněný. Nemělo by být třeba, aby mi vysvětloval pravdu, která je očividná, přesto se však zdá, že abych plně pochopil význam těch snímků, potřebuji zvláštní poučení. Říká se, že čím víc toho v životě vidíme, tím rychleji dokážeme roztřídit věčné pravdy na jednu hromádku a smutné iluze na druhou. Jak je to možné, že má doktor chvílemi na krku hlavu, která se podobá hlavě kooty s nádherným čumákem a ušlechtilým čelem?

Znenadání se tiše zasměje, ukáže špičkou voskové tužky na můj žaludek a prohlásí: „Pozor! Dávejte si pozor, je totiž absolutně nezbytné, aby byl pupík správně nasazen, protože jinak byste nemohla mít děti,“ Napadají mě myšlenky na potomstvo. Nemluvili jsme snad ale o mém dostihovém psu? Rentgenový snímek je stále ještě přichycen k obrazovce prohlížečky; na něm jako Rorschachův obrazec z kostíje moje koota s roztaženýma nohama ajejí kyčelní klouby signalizují katastrofu.

Byl bych raději, kdyby doktor zapnul denní osvětlení. Dospívám k závěru, že množství pravdy, které dokážu zkoumat, je omezené a že čím více se podřizuji podmínkám, které jsou pro její zkoumání nezbytné, tím jsem nešťastnější.

Doktor Proctor je člověk tak dokonalé osobní integrity, že mluví o kostech a svalstvu tak dlouho, až se mi začne chtít ječet a prosit o smilování. Dopustil se něčeho neobvyklého a pravděpodobně zakázaného, ale sám si to neuvědomuje. Chci říct, že to musí být zakázané v jeho společnosti, protože jak se zdá, lidé si v ní spolu mohou nezávazně pohrávat, ale ne zahrávat. Jsem nervózní a vyvedený z míry.

Cvakne dvěma vypínači. Snímek potemní a rozzáří se slunce, až se moje oči zalijí citlivými a vděčnými slzami, přestože on sám je na tyhle přechody tak zvyklý, že ani nezamrká. Ve světle slunečních paprsků jsem už zase neprůsvitný. Nevidí nic kromě mého zevnějšku a já přemýšlím o tom, co asi dělá ve svém volném čase. Jakási moje část jako by se zakymácela nebo uklouzla.

„Ale no tak, no tak, proboha, slečno Dowová,“ chlácholí mě, poklepává mě po zádech a hněte mi lopatky. Jeho předloktí a prsty se opatrně natahují ke mně. „Chcete přece chovat jenom ty nejlepší exempláře, ne?“ ptá se. Honem v duchu začínám s rituálem vypočítávání prvků; je to jediný způsob, jakým dokážu udržet otevřenou komunikaci mezi oběma svými mozkovými laloky. Přepadají mě zatmění: jeden lalok ztemní a druhý se rozsvítí, pak zase zhasne ten a první se rozzáří jako nova.

„No tak, no tak,“ opakuje doktor, znepokojený tím, že se celý třesu, jak se snažím udržet spoje otevřené; ještě nikdy jsem si nepřipadal tak zahlcené. Možná mě budou muset dát zpátky do schématického tanku.

Hluboce zneklidněn vzhlédnu a doktor mě políbí. A pak jsem najednou v pořádku, nacházím znovu rovnováhu, jeden lalok skládá koncert pro flétnu a druhý vysílá zprávu: „Ach Arnie, ach Arnie.“ Ano, podoba, ve které se nacházím, mi vyhovuje. Označuje moje klouby svou voskovou tužkou (jejíž značky lze z povrchu snímku lehce setřít) a mumlá: „Je to absolutně nezbytné, tak tak, absolutně nezbytné.“

Konečně pak řekne: „Myslím, že my všichni kolonisté tady trpíme osamělostí.“

„Ach ano,“ odpovím, „toje pravda.“ A teprve potom mi dojde, v jak kolosálním měřítku mě správce zmanipuloval a jakou hroznou spoustu věcí se budu muset naučit. Správce mi určitě v děrnoštítkovém středisku kolonie nechal vystavit všechny potřebné štítky jako Pozemšťance. Lžu dál a opakuji: „Ach ano, to je pravda. Ach, Arnie, zhasni,“ protože si myslím, že bychom mohli objevit nějakou další pravdu.

„Tady ne,“ řekne Arnie a má samozřejmě pravdu. Tohle je místnost určená pro studium, pro uspořádávání očividných faktů, a není to místo pro zábavu. S překvapením si uvědomuji, že je tady vůbec málo míst pro zábavu. Protože jsem celý svůj život prožil obklopen sklem, automaticky předpokládám, že se v něm budou všichni cítit stejně pohodlně jako já, jenže tomu tak není.

Přece jen pak po setmění vyhledáme jeho byt, kde si můžeme udělat pohodlí a kde nás nebude nikdo rušit. Nenapadlo by vás, že člověk oddaný práci bude mít v jeho věku takovou vitalitu, zjišťuji ale, že tráví víkendy v rekreačním středisku, kde rukou tluče do míče. Míč se odráží zpátky od stěny a on do něj tluče znovu a znovu. I když teď už toho nechal, protože víkendy trávíme spolu.

„Někoho takového, jako jsi ty, si starý mládenec jako já vůbec nezaslouží,“ říká.

„A proč jsi starý mládenec?“ ptám se ho. Zajímalo by mě, proč je něčím, co zřejmě není optimální.

Pokouší se mi to vysvětlit. „Nejsem už žádný mladík. Jako manžel bych asi za moc nestál. Rád pracuju dlouho do noci, když mě nikdo neruší. Ve volném čase rád vyřezávám dřevěné figurky. Někdy chodím spát spolu se sluncem a jindy pracuju celou noc a nejdu spát vůbec. A potom děti. Kdepak. Mám štěstí, že jsem starý mládenec,“ tvrdí.

Arnie vyřezává figurku ze dřeva kaku, které má překrásně prokreslená léta a je dostatečně měkké, takže se snadno opracovává. Pracuje právě na figurce kružňáka, odřezává podélné kousky dřeva tak, aby kresba jeho let, plná plynulých klínovitých čar, představovala jeho peří. Světlo lampy dopadá na jeho vlasy i na vrásky jeho očních víček, když hledí dolů na své ruce, zakrojuje nožem do dřeva, ubírá a otáčí jím. Je plně ponořen do toho, co ještě nevidí, a promítá si v duchu to, co vidět chce. Je to přesný opak toho, co musí dělat v prohlížecí komoře. Začíná mě trápit zvláštní bolest, soustředěná v nervové uzlině mezi mými plícemi. Arnie se mnou nemluví. Nelaská mě. Zapomněl, že jsem tady, ajá se jako jeho fiktivní projekce začínám ztrácet. Možná za další hodinu snímek vybledne úplně. Budu tady ještě, když mě neuvidí?

Počíná si přesně stejně, jako si počínám já, když jsem ponořen do některého ze svých vlastních projektů, ajá se obdivuji intenzitě, s níž pracuje; je přímo skvělá. Ano, žárlím na ni. Spaluje mě vztek a žárlivost. Ponechal mě mému osudu Marty a já toužím po tom, abych byl opět sám sebou, abych si mohl svobodně volit svou podobu a byl v duchu jen jedinou bytostí. Abych nemusel být tímhle pytlem bláta, který se drží jiného pytle bláta. Přitom mě ale učí, že držet se někoho druhého je dobré. Ty podivné vědní disciplíny mě vyčerpávají. A on je možná taky unaven; vidím, jak si čas od času promne rukama svaly a zavře oči.

Při jedné z těch vzácných příležitostí, kdy trávím večer doma, mě správce vyzve, abych se posadil, a rozzlobeně na mne vyjede: „Děláš chybu,“ říká. „Jestli doktor zjistí, co jsi zač, přijdeš o svoje zaměstnání v kolonii. A kromě toho jsme vůbec nepočítali s tím, že budeš udržovat styky jen s jedním mužem. Předpokládali jsme, že s doktorem začneš a potom budeš pokračovat s dalšími. Potřebujeme každý kredit, který můžeš přinést domů. A v tomhle ohledu mimochodem nejsi poslední dobou nijak zvlášť úspěšný. Je to snad skrblík?“

„To samozřejmě ne.“

„Nenosíš ale domů víc kreditů, než dělá tvůj plat.“

Nenapadá mě žádná vhodná odpověď. Je sice pravda, že správce má právo používat mě jakýmkoli způsobem, který nejlépe slouží zájmům náš všech, stejně jako budu já používat druhých, až sám budu správcem, jenže s mým strýcem utrácejí polovinu kreditů, které vydělám, za sulfadiazol, protože mu už zcela propadli.

„Nemáš žádný smysl pro odpovědnost,“ vyčítá mi správce. Možná už se blíží jeho další konjunkce, takže si dělá větší starost o mou stabilitu.

„Dej mu pokoj,“ uklidňuje ho můj strýc, „je ještě mladý. Hlavní je, že nám zatím odevzdává většinu kreditů, které dostává. I když by mě hrozně zajímalo, za co utrácí ten zbytek.“

Utrácím ho za oblečení v nákupním středisku kolonie. Arnie mě občas vezme někam na večeři, obvykle do baru U usměvavého stromu, kam se rády chodí pobavit i posádky kosmických lodí. Je to to nejlepší místo, chce-li si někdo najít společnici pro chvilkové potěšení – mladé a hezké dívky, narozené tady na planetě, které ve dne pracují v děrnoštítkovém středisku kolonie a večery tráví tím, že tady soupeří o pozornost důstojníků. Když tu s Arniem sedím, nedokážu rozlišit dceru kolonistů od svých přátel či příbuzných. A oni by mě taky nepoznali.

Jednou, když jsem doma, se pokouším promluvit si o svých pocitech s několika těmito přáteli. Zjišťuji však, že ať si vypůjčili jakákoli ženská schémata, jsou to jen schémata povrchní; anijeden z nich si nedal tu práci, aby si nechal narůst další mozkový lalok, prostě pozemské schéma uloží někam do kouta svého vlastního laloku, kde k němu mají snadný přístup. Většina z nich užívá sulfadrogy. Podobají se lesklým kovovým hračkám, které jako oblázky klouzají po povrchu života kolonistů.

Potom jdou domů, vrátí si svou vlastní adaptabilní podobu a užívají si své matematiky, svých barev, skladeb a kombinací semen.

„Proč zrovna já?“ vyptávám se správce. „Proč mám zrovna já dva laloky?“

„Měli jsme dojem, že to zvýší tvou efektivnost,“ vysvětluje. „A když už jsi tady, což je v těchhle dnech vzácná příležitost, udělal bys dobře, kdybys na sebe bral i jiné podoby. Jestli příliš dlouho zůstaneš ve tvaru té ženské, může to permanentně poškodit tvoje částice.“

Jenže ty nevíš, jak je to se mnou doopravdy, chce se mi říct. Nevíš, že si tuhle podobu uchovávám jednou provždy. Budu-li nějak poškozen nebo zemřu-li, vložíte mě do buněčných bank a budete překvapeni, ohromeni a vyděšeni, až zjistíte, že se z nich vynořím kompletní, zase jako celá Marta. Už mě nelze změnit.

„Ty ubohá hroudo protagonu,“ mumlá rozhořčeně strýc. „Nikdy z tebe nic nebude, nikdy se nestaneš správcem. PokroČils v poslední době ve své vlastní práci?“

„Ano,“ přikyvuji, „zabýval jsem se dělením určitých krystalů a jejich regenerací v netradičních strukturách.“ Strýc má špatnou náladu, protože bere sulfadrogy a má podrážděné nervové tkáně. Počínám si rozumně a mluvím s ním klidně, přesto je celý nabručený.

„Nechápu, že se ti líbí hrát si na chichotavou slečinku se dvěma mozkovými laloky. Já bych se na tvém místě nemohl dočkat, až se jí zbavím. A přitom se ti do toho původně tak nechtělo.“

„Jenže teď už vím, jaké to je,“ začnu, ale nedokážu mu vysvětlit, čemu všemu se ještě učím, takže raději zavřu oči. Částečně jde o to, že nejsnazšíje volně se vznášet na rozhraní mezi temnotou ajasem. Nikdy jsem se nechtěl cvičit jen ve snadných věcech. Moje rovnováha je narušená a já jsem ještě v životě nemusel rovnováhu hledat. Je to termín či pojem, kterému nerozumím ani teď, když jsem doma ve volné podobě. Jakýsi otisk Martina schématu překrývá mé vlastní mozkové buňky. Mám podezření, že jde o permanentní poškození, a to mě nesmírně těší. Právě to mám na mysli, když říkám, že tomu nerozumím. Jsem veden k tomu, abych usiloval o dokonalost. Jak tedy můžu být potěšen něčím, co je potenciální katastrofou?

Arnie vyřezává z dalšího kusu dřeva kaku a vytváří z něj podobu mořské hladiny. Suky se mění ve vějíře vodní tříště, z pukliny se stává větrem načechraná pěna, Chci být Martou, chtěl bych jít s Arniem k Usměvavému stromu, pobavit se, naučit se s ním hrát karty.

Abyste rozuměli, co se děje: Arnie se svým vlastním osobitým způsobem podobá mému původnímu já a já tuhle stránku jeho osobnosti nenávidím, protože sám jsem se jí vzdal, abych mohl být Martou. Marta ho naplňuje štěstím, je čokoládou, na které si může smlsnout, polštářem, na který pokládá unavenou hlavu.

Hledám společníka ve své kootě. Má barvu jitra, její hrudník vystupuje jako ostří sekery, její žebra se klenou vzhůru a ustupují dozadujako pár křídel, její oči jsou velké ajasné, když opětuje můj pohled. A přece už nemá naději; za krátký čas zchromne, nikdy už nemůže závodit a nemůže ani mít mláďata. Otočím se k ní a ona mi pohlíží do očí, sní o rychlosti a větru na písčitých plážích, kde běhávala.

„Co kdyby sis přečetla nějaké pásky?“ navrhuje Arnie, protože jsem neposedný a ruším ho. Koota mi leží u nohou. Čtu si tedy pásky. Každý večer Arnie ve svém příbytku vyřezává, já si čtu pásky a ke zkáze odsouzený dostihový pes mi leží u nohou. Seznamuji se tímhle způsobem s dějinami Země. Když se klaun svalí do vany, směju se. Pozemské dějiny jsou plné klaunů a van; zpočátku se zdá, že v nich ani není nic jiného, pak se ale naučíte vidět, co se skrývá pod šaškovským kostýmem.

Když se vznáším na tom napjatém laně, na horizontu mezi světlem a temnotou, kde je to tak snadné, začínám si uvědomovat, co přesně se pod těmi kostýmy skrývá: potácíte se za slunného odpoledne namol opilí po ulici a všichni kolem se vám smějí, schováváte se pod verandou, protože vaší vinou se tatínkovi z obličeje vytratila veškerá krev, kopete do muže ležícího ve stoce, protože do vás taky kopali a vy to musíte předat dál. Jak to vyjádřil jeden z Pozemšťanů, tragédie je být básníkem v těle švába.

„Slyšelas, co se povídá?“ ptá se Arnie a odkládá nástroj, kterým opracovával dřevo. „Že někteří zaměstnanci děrnoštítkového střediska vůbec nejsou lidi?“

„To snad ne?“ odpovídám a odkládám pásek. My žádné tragédie nemáme. Příbuzenské vztahy jsou u mého živočišného druhu založeny pouze na podobnosti genetických schémat; taj sou všechna nakonec vhozena do rodinné banky a ze starého příbuzného se vytvoří nový. Je to jeden ze způsobů, jakým se rozmnožuje dávná historie, není na něm ale nic tragického. Koota, jejíž užitečnost zničil recesivní gen, mi leží u nohou a spí. Je to snad tragédie? Koota má však jen jednu pevnou podobu, nemůže ani regenerovat ztracenou končetinu, ani rozmnožovat mozkovou tkáň. Může jen opětovat můj pohled svým vlastním upřeným a láskyplným pohledem.

„A co jsou tedy zač?“ ptám se Arnieho. „Když to totiž nejsou lidi?“

„Říká se, že místní životní formy nejsou doopravdy takové, za jaké je považujeme. Při jednání s námi si nasazují masky podobné našim tvářím. A někteří z nich infiltrovali mezi naše zaměstnance.“

Infiltrovali! Jako bych byl nějaký virus!

,y tom případě ale musejí být neškodní,“ míním. „Nikomu přece neublížili.“

„To nevíme tak jistě,“ odpoví Arnie.

„Vypadáš unaveně,“ poznamenávám a Arnie jde ke mně, abych ho hýčkal, abych ho miloval v jeho těle, v jeho jediné neměnné podobě, v jeho hledání pravdy v temnotě prohlížecí kabiny. Právě se zabývá studiem kružňáků. Mají velké oválné páteřní dutiny naplněné vzduchem a jejich kosti jsou velice porézní, což jim umožňuje plachtit ve velkých výškách.

Koota už neběží o závod na větrem bičovaných plážích; leží nám u nohou a pohlíží někam do dáli. Stěna musí být pro její oči průhledná, cítím, že tam za ní jasně vidí, jak se psi v ranním slunci řítí po dlouhé třpytivé křivce písku. Povzdechne si a položí si hlavu na úzké jemné tlapy. Pohlédnu také do dáli: zářící pobřeží a Arnie, který mě vynáší ze své lodi. Jenže už mě nikdy v náručí neponese.

„Připadám si teď pořád nějak unavený,“ stěžuje si Arnie. Klade mi hlavu na prsa. „Mám dojem, že mi poslední dobou nějak nesedí místní strava.“

„Máš bolesti?“ ptám se zvědavě.

„Bolesti,“ zamručí. „Co je to za hloupost, když máme analgetika? Ne, žádné bolesti nemám. Prostě se necítím dobře.“

Je zcela zahloubaný do svých kružňáků, do dřeva kaku, noří se až na dno temnoty a jako raketa z ní vyráží vzhůru a křižuje horizont do té tenoučké jasné vrstvy nahoře, kde se vznáším já. Vůbec se už neodvažuji dýchat. Mám strach, že všechno rozbořím. Nic nechci. Jeho hlava mi lehce spočívá na prsou a já ho nechci rušit.

„Ach, můj bože,“ ozve se Arnie a já vím, co se stalo, ještě než se začne dávit a než se jeho svaly křečovitě stáhnou, přestože ho držím v náručí. Vím, že se jeho srdce zalyká mohutnými dávkami krve; jeho oči ztrácejí svůj lesk a začínají se zatmívat, zatímco ho pevně objímám. Pokud mě v okamžiku své smrti nebude vidět, budu tady vůbec?

Cítím, jak jeho kůže pod mými prsty rychle chladne. Musím ho položit, uložit ho k jeho dřevořezbám a papírům a sám se vrátit domů. Místo toho ale zdvihnu Arnieho do náruče a zavolám na kootu, která se poněkud ztuhle postaví. Je už dávno po setmění a pomalu, opatrně ho nesu k domovu, kterému říkával křišťálový palác, kde se správce s mým strýcem navzájem učí hrát šachy s figurami, které jim dal kapitán nějaké kosmické lodě výměnou za semenné krystaly. Sedí v oslepujícím světle, třpytí se, jejich staré mozky usilovně přemýšlejí o jednotlivých figurách, když dechem otevřu dveře a vnesu Arnieho dovnitř.

Strýc na mne nejdřív jen letmo pohlédne, pak se ale podívá podruhé a zůstane na mne upřeně zírat. „To je ten tvůj doktor?“ ptá se.

Položím Arnieho na zem a držím jednu z jeho chladných rukou. „Správce,“ prosím na kolenou, s očima na úrovni šachovnice a vyřezávaných figurek. „Správce, můžete ho uložit do některé banky?“

Správce se otočí a hledí na mne stejně upřeně jako strýc. „Ty ses snad zbláznil, jak ses snažil uchovat si oba laloky,“ konstatuje. „Musíš přece vědět, že našimi metodami nemůžeme regenerovat ani oživovat Pozemšťany.“

„Přeskočilo mu, úplně mu přeskočilo,“ přisvědčuje strýc, který teď má podobu světlovlasého, šest stop vysokého a mohutně stavěného Pozemšťana a často sedává U usměvavého stromu s jedním z těch veselých děvčat. Baví ho život, jeho vlastní i život druhých. Se mnou tomu bylo nejspíš stejně. Ztrácím se snad? Jsem ve skutečnosti jen jednou z Arnieho projekcí, tvarem na obrazovce v jeho mysli? Nejsem skutečnou Martou, i když jsem se snažil.

„Tady ho nemůžeme nechat,“ pokračuje správce. „Uděláš nejlíp, když ho zase odneseš. Takovouhle mrtvolu bychom kolonistům nevysvětlili, kdyby ho sem přišli hledat. Budou si myslet, že jsme mu něco provedli. Už je pomalu čas na mou další konjunkci; chceš snad, aby tvůj synovec dorazil s ostudou? Strýcové by vypustili jeho banku.“

Správce vstává a míří ke mně. Popadá mě za tmavé kadeře a vytahuje mě na nohy. Mé fyzické podobě, tedy podobě Marty, to působí bolest. Bůh je mi svědkem, Arnie, že si připadám jako Marta. „Odnes ho zpátky do jeho bytu,“ přikazuje mi správce. „A pak se sem okamžitě vrať. Pokusím se vrátit ti tvoje vlastní schéma, možná už ale bude příliš pozdě. Částečně to kladu za vinu sám sobě, jestli to musíš vědět. Takže se o to pokusím.“

Ano, ano, vykřikl bych nejraději; jako jsem byl dřív, horlivý a svobodný. Změň mě zase ve mne samotného, nikdy jsem nechtěl být nikým jiným a teď ani nevím, jestli jsem vůbec někým. Oči mu vyhasly a už mě nevidí, nevidí vůbec nic, není to tak?

Zdvihnu ho, otevřu dechem dveře a jdu nocí zpět do jeho bytu, kde je stále ještě rozsvícená lampa. Musím ho nechat tady, kam patří. Před odchodem ale popadnu malého vyřezávaného kružňáka a odnesu si ho s sebou, domů do svého skleněného mostu, kde na okraji zrcadel dosud dokonale cvakají desetinné počítače a vyčíslují známá fakta: osmiúhelník lze redukovat, planeta se otáčí kolem své osy v úhlu tolika a tolika stupňů, abyste viděli pravdu, musí být trochu světlo, abyste ale viděli světlo, musí být trochu tma. Už se nedokážu vznášet na horizontu mezi světlem a tmou, protože samotný tento horizont zmizel. Naučil jsem se klesat, stoupat a znovu klesat.

Dokážu se bez cizí pomoci vrátit ke své vlastní volné podobě, reabsorbovat přebytečnou mozkovou tkáň? Vychází slunce a je světlo. Snáší se noc a je tma. Začínám být melancholický a je ze mne vynikající student. I můj strýc říká, že až přijde čas, bude ze mne dobrý správce.

Správce odchází prodělat konjunkci, z buněčných bank je vytažen synovec. Koota leží a sní o dostizích, v nichž závodila s větrem v zádech. Je to náš život a plyne dál jako život jiných tvorů.

Z anglického originálu WHEN I WAS MISS DOW

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

Galnxy v červnu 1966.

Gordon R. Dickson

Galaxie je jako širokoúhlé plátno, na němž se mohou promítat velkolepé ságy a podivuhodná dobrodružství – ale také triviální a bezvýznamné příhody. Gordon R. Dickson je jedním z velice mála spisovatelů, kteří si jsou vědomi skutečné velikosti nového vesmíru a možností, které přirozeně z tohoto nového měřítka všech věcí vyplývají. Jeho císař působí dojmem opravdového panovníka, za jehož osobou vidíme obrovskou hvězdnou říši i problémy, které její existence nevyhnutelně přináší. Je to příběh působící věrohodně a navíc je to příběh dramatický. Možná právě proto ho kolegové pana Dicksona vybrali jako vítěze: protože se nebojí nás pobavit.

ŘÍKEJTE MU PÁN

Povolal mě do služby

– tehdy jsem ho zažil; později však zklamal mě

– proto jsem ho zabil.

Štítonošova píseň

Stejnějako nemohlo slunce nevyjít nad kentuckými nízkými pahorky, nemohl se ani Kýle Arnam neprobudit. Měl před sebou jedenáct hodin a čtyřicet minut denního světla. Kýle vstal, oblékl se a šel osedlat šedého valacha a bílého hřebce. Zůstal v hřebcově sedle, dokud se z jeho klenuté sněhobílé šíje nevybila počáteční zuřivá energie, a pak odvedl oba koně za dům a uvázal je u kuchyňských dveří. Potom se šel dovnitř nasnídat.

Zpráva, která před týdnem dorazila, ležela vedle jeho talíře se slaninou a vejci. Jeho žena Teena stála u kuchyňského valu, otočená zády k němu. Posadil se, dal se do jídla a znovu si dopis přečetl.

„… Princ bude cestovat inkognito pod jedním ze svých dědičných titulů jako hrabě Severního Síria a neměl by být tudíž titulován ‚Veličenstvo‘. Budete mu říkat ‚pane\..“

„Proč to musíš být zrovna ty?“ ozvala se Teena.

Vzhlédl a videi, že je k němu stále otočená zády.

„Teeno…“ začal posmutněle,

„Proč?“

„Moji předkové sloužili jako osobní strážci jeho předků – tehdy v dobách dobyvatelských válek proti mimozemšťanům,“ vysvětloval. „To už jsem ti přece říkal. Moji dědové mnohokrát zachránili život jeho dědům, když nepřítel bez varování udeřil – z ničeho nic se bůhvíodkud objevila kosmická loď Raků a provedla výsadek – třeba i na vlajkovou loď. A pak i sám císař musel vlastníma rukama hájit svůj život.“

„Jenže všichni mimozemšťané už jsou dnes vyhubení a císař má stovku jiných světů! Proč jeho syn nemůže svou velkou cestu podniknout na nich? Proč musí letět zrovna na Zemi – a za tebou?“

„Jejen jedna Země.“

„A ty jsi taky jen jeden, co?“

Kýle si v duchu povzdechl a vzdal to. Po matčině smrti ho vychovávali otec se strýcem, a kdykoli mezi ním a Teenou došlo k nějaké rozepři, připadal si úplně bezmocný. Vstal od stolu, přešel k ní, uchopil ji oběma rukama a jemně se ji pokusil otočit k sobě; Teena se však nedala.

Znovu si v duchu povzdechl a otočil se ke skříňce se zbraněmi. Vytáhl z ní nabitou projektilovou pistoli, zastrčil ji do krátkého pouzdra, které k ní patřilo, a pouzdro si zavěsil na opasek nalevo od přezky, kde se schová pod jeho koženým kabátem. Potom vybral nůž s tmavou střenkou a šestipalcovým ostřím, sehnul se a zastrčil ho do pochvy skryté ve vysoké botě. Spustil manžetu nohavice zpátky přes botu a narovnal se.

„Nemá žádné právo sem chodit,“ vyštěkla vztekle Teena směrem k valu. „Turisté mají zůstávat v muzejních rezervacích a v turistických chatách.“

‚Víš dobře, že to není žádný turista,“ odpověděl trpělivě Kýle. „Je to nejstarší císařův syn a jeho prababička pocházela ze Země. A manželku bude mít taky ze Země. Muži císařského rodu se v každé třetí generaci musejí oženit s pozemšťankou. Tak zní zákon – aspoň dosud.“ Oblékl si kožený kabát, který zapnuljen na spodní knoflík, aby skryl pouzdro s projektilovou pistolí, pootočil se ke dveřím a pak se zarazil.

„Teeno?“ oslovil ji.

Neodpověděla.

„Teeno!“ opakoval znovu. Přikročil k ní, položil jí ruce na ramena a snažil se otočit ji k sobě. Znovu se mu vzepřela, ale tentokrát se nehodlal nechat odradit.

Nebyl to velký muž, byl jen středně vysoký, s kulatým obličejem a šikmými, nijak pozoruhodnými, byť svalnatými rameny. Měl však neobyčejnou sílu. Když chytil bílého hřebce jednou rukou za hřívu, dokázal ho strhnout na kolena – a to se nikomu jinému nikdy nepodařilo. Lehčeji otočil, takže mu hleděla do tváře.

„Tak poslyš…“ začal. Než však stačil doříct, co chtěl, veškerý její odpor zmizel a rozechvěle se k němu přitiskla.

„Dostane tě do nějakého maléru –já to vím!“ prohlásila chraptivě s tváří přitisknutou na jeho prsa. „Nejezdi tam, Kýle! Žádný zákon tě k tomu nenutí!“

S vyschlým a staženým hrdlem ji pohladil po vlasech. Nenapadalo ho nic, co by jí mohl říct, protože to, co po něm chtěla, bylo nemožné. Už od dob, kdy poprvé vyšlo slunce nad společností mužů a žen, se v podobných situacích manželky zoufale tiskly ke svým manželům a prosily je o něco, co nebylo v jejich silách. A muži je odjakživa drželi tak, jak ji v tomto okamžiku držel Kýle –jako by se pevným stiskem mohlo porozumění nějak přelít z těla do těla – a nic neříkali, protože nebylo nic, co by mohlo být řečeno.

Kýle ji tedy ještě krátkou chvíli podržel a pak sáhl dozadu, aby za zády uvolnil její spletené prsty a odtáhl paže, jimiž ho objímala. Potom odešel. Když vyjížděl na bílém hřebci a za sebou vedl šedého valacha, ohlédl se zpět kuchyňským oknem a spatřil ji stát na tomtéž místě, kde ji zanechal. Ani neplakala, jen stála s rukama bezvládně spuštěnýma a se svěšenou hlavou a nehýbala se.

Vyrazil na cestu lesnatou kentuckou pahorkatinou. Jízda k turistické chatě mu trvala přes dvě hodiny. Když k ní sjížděl po údolním úbočí, spatřil vysokého vousáče v obřadních šatech, jaké se nosily na některém z mladších světů, který stál u brány do vnitřního nádvoří hrubé dřevěné chaty.

Když přijel blíž, všiml si, že vous už pro kvétá stříbrem a že se muž hryže do rtu. Oči nad úzkým rovným nosem měl zarudlé a pod nimi měl kruhy, vyvolané buď obavami nebo nedostatkem spánku.

„Je na dvoře,“ oznámil šedovousý muž, když Kýle dojel až k němu. „Já jsem Montlaven, jeho učitel. Je připraven vyrazit.“ Ztemnělé oči na Kýla vzhlédly s téměř prosebným výrazem.

„Nepřibližujte se k hlavě toho hřebce,“ varoval ho Kýle. „A zaveďte mě k němu.“

„Tohohle koně ne, pro něj ne…“ zakoktal Montlaven, ustoupil a podezřívavě si hřebce prohlížel.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kýle. „Pojede na valachovi.“

„Bude chtít toho bělouše.“

„Na bělouši jet nemůže,“ ujistil ho Kýle. „I kdybych mu to dovolil, tohohle hřebce by nezvládl. Na tom můžu jezdit jen já. Zaveďte mě dovnitř.“

Učitel se otočil a vešel jako první na travnaté nádvoří, v jehož středu byl bazén a které bylo ze tří stran obklopeno okny turistické chaty. Na lehátku u bazénu seděl vysoký osmnáctiletý nebo devatenáctiletý mladík s bohatou hřívou plavých vlasů; na trávě vedle něj ležely dvě napěchované sedlové brašny.

„Výsosti,“ oslovil ho učitel, když se zastavili, „tohle je Kýle Arnam, váš osobní strážce pro ty tři dny, které tu strávíte.“

„Dobré ráno, strážce… chci říct Kýle,“ usmál se uličnicky princ. „Tak tedy slez a já nasednu.“

„Pojedete na valachovi, pane,“ oznámil mu Kýle.

Princ na něj pohlédl, zaklonil pohlednou hlavu a rozesmál se.

„Já umím jezdit na koni, člověče!“ prohlásil sebejistě. „Jezdím dobře.“

„Na tomhle koni ne, pane,“ ujistil ho nevzrušeně Kýle. „Na tom kromě mne nejezdí nikdo,“

Oči se doširoka rozevřely, smích náhle ustal – a pak znovu zazněl.

„Co mám dělat?“ pokrčil širokými rameny. „Vzdávám se. Vždycky se přece vzdávám. Totiž skoro vždycky.“ Ušklíbl se na Kýla sevřenými, avšak upřímnými rty. „No dobrá.“

Obrátil se k valachovi – a náhle se jediným skokem vymrštil do sedla. Překvapený valach zafrkal a vzepjal se na zadní, pak se však uklidnil, když mladíkovy dlouhé prsty obratně přitáhly otěže a prsty druhé ruky ho poplácaly po šíji. Princ pohlédl na Kýla se zdviženým obočím, Kýle však zůstal nepohnutě sedět.

„Předpokládám, že jsi dobře ozbrojen, Kýle?“ vyptával se zlomyslně princ. „Ochráníš mě před domorodci, kdyby náhodou zdivočeli?“

„Váš život je v mých rukou, pane,“ ujistil ho Kýle. Rozepnul spodní knoflík koženého kabátu, který se rozevřel, takže bylo na okamžik vidět projektilovou pistoli v pouzdře. Potom si kabát znovu dole zapnul.

„Wille…“ Učitel položil mládenci ruku na koleno. „Nebuď zbrklý, chlapče. Tohle je Země a zdejší lidé nejsou stejně vznešení a vychovaní jako my. Přemýšlej, než něco…“

„No tak, Monty, nech toho!“ vyštěkl princ. „Budu právě tak anonymní, právě tak pokorný, právě tak archaický a nezávislýjako všichni ostatní. Děláš, jako bych si nedokázal nic zapamatovat. A kromě toho už za tři dny nebo tak nějak se ke mně připojí můj císařský otec. Tak mě pusť!“

Vytrhl se z jeho sevření, otočil se, předklonil se v sedle a náhle pobídl valacha do cvalu a zamířil k bráně. Vyjel ven a zmizel z dohledu; Kýle pevně přitáhl hřebci otěže, protože velký bělouš se vzpínal a chtěl vyrazit za ním.

„Dejte mi jeho sedlové brašny,“ požádal Kýle.

Učitel se sehnul a podal mu je. Kýle je připevnil ke svým vlastním přes hřebcův kohoutek. Když pohlédl dolů, spatřil, že vousáčovy oči jsou zality slzami.

„Je to dobrý chlapec. Uvidíte. Sám se o tom přesvědčíte.“ Montlavenova tvář k němu vzhlížela v němé prosbě.

„Vím, že pochází z dobré rodiny,“ odpověděl pomalu Kýle. „Udělám provněj, co bude v mých silách.“ Pak vyrazil z brány za valachem.

Když branou projel ven, nebylo prince nikde vidět. Kylovi však nedělalo problémy ho sledovat, protože cestu, kterou valach běžel, značily stopy v hnědé půdě a zdusána tráva. Konečně projel mezi několika borovicemi na otevřený travnatý svah, kde našel prince sedět v sedle a hledět k obloze jednoduchým dalekohledem.

Když k němu Kýle dojel, princ dalekohled sklonil a beze slova mu ho podal. Kýle si ho přiložil k oku a pohlédl vzhůru. Ozvalo se zabzučení směrovacího mechanismu a do zorného pole jeho čočky vplula jedna ze tří pozemských orbitálních elektráren.

‚Vrať mi to,“ vyzval ho princ.

„Předtím jsem neměl příležitost se na ni podívat,“ pokračoval mladík, když mu Kýle podával dalekohled. „A chtěl jsem ji vidět. Je to pěkně drahý dáreček – tahle i ty druhé dvě – z naší císařské pokladnice. Jen proto, abychom vaši planetu zachránili před další dobou ledovou. A co z toho všeho máme?“

„Zemi, pane.“ odpověděl Kýle. „Takovou, jaká byla, než se lidé vydali ke hvězdám.“

„Kdepak, muzejní rezervace by se daly udržet při životě s jednou elektrárnou a s půlmiliónovou obsluhou,“ prohlásil princ. „Mluvím o těch druhých dvou elektrárnách a o té miliardě příživníků, či kolik vás tady je. Budu se na to muset podívat, až budu císařem. Pojedeme?“

„Jak si přejete, pane.“ Kýle uchopil uzdu svého hřebce a oba koně i se svými jezdci vyrazili dál po svahu.

„… a ještě něco,“ pokračoval princ, když vjížděli do borového pásu na druhé straně. „Nechci, aby sis to špatně vykládal – mám starouše Montyho, co jsme ho nechali tam vzadu, vážně moc rád. To jen, že jsem cestou sem vlastně vůbec nepočítal… Dívej se na mě, strážce!“

Kýle se otočil a spatřil, jak se na něj vztekle upírají modré oči, které se v císařské rodině dědily z generace na generaci. Pak jejich pohled nečekaně změkl.

„Tobě hned tak něco strach nenažene, viď, strážce… chci říct Kýle?“ zasmál se princ. „Myslím, že se mi přece jen líbíš. Dívej se ale na mě, když mluvím.“

„Ano, pane.“

„Tak se mi to líbí, Kýle. Chtěl jsem ti vysvětlit, že jsem nikdy vážně nepočítal s tím, že bych sem vůbec na své velké cestě zavítal. Nezdálo se mi, že by mělo smysl navštěvovat tenhle váš uprášený starý muzeální svět, kde se lidé dodnes snaží žít tak, jak žili v temném středověku. Jenže… můj císařský otec mě k tomu přemluvil.“

„Váš otec, pane?“ zajímal se Kýle.

„Ano, dalo by se dokonce říct, že mě uplatil,“ přikývl zamyšleně princ. „Původně jsme počítali, že se tady se mnou na ty tři dny setká. Teď poslal zprávu, že se o něco zdrží – na tom nezáleží. Chci jen říct, že patří k těm lidem ze staré školy, kteří si pořád ještě myslí, že ta vaše Země je něco hrozně vzácného a životně důležitého. A já svého otce čirou náhodou mám rád a obdivuju se mu, Kýle. V tom jsme spolu zajedno?“

„Ano, pane.“

„Myslel jsem si to. Ano, je v celé lidské rase jediným člověkem, před kterým se skláním. A tenhle výlet na Zemi podnikám, abych mu udělal radost. A abych mu udělal ještě větší radost – jenom jemu, Kýle –, budu se chovat jako hodné princátko a nechám tě, abys mě vodil po všech těch vašich přírodních zázracích, po vašich lázních a bůhví po čem ještě. Teď už mi rozumíš – a je ti jasné, jak bude tenhle výlet probíhat. Je to tak?“ Upřeně hleděl na Kýla.

„Je mi to jasné,“ přikývl Kýle.

„To je dobře,“ pochválil ho princ a znovu se usmál. „Tak teď mi můžeš začít vyprávět o všech těchhle stromech a ptácích a zvířatech, abych se naučil jejich jména nazpaměť a udělal radost otci, až se tady ukáže. Co jsou zač ti malí ptáčci, co je každou chvíli vidím pod stromy – nahoře hnědí a na břiše takoví bělaví? Jako tamhleten – vidíš?“

„To je drozd, pane,“ vysvětloval Kýle. „Je to pták hlubokých lesů a tichých zákoutí. Poslechněte si ho…“ Natáhl se, uchopil valachovu uzdu a oba koně zarazil. V náhlém tichu zaslechli kdesi napravo od sebe stříbrný ptačí hlásek, stoupající a klesající tu v crescendu, tu zase v diminuendu, a pomalu slábnoucí, až se nakonec rozhostilo úplné ticho. Ještě chvíli poté, co zpěv ustal, zůstal princ nehybně sedět a hleděl na Kýla; pak se otřásl, jako by se znovu probral k životu.

„Zajímavé,“ ozval se. Zdvihl otěže, které Kýle pustil, a koně znovu vyrazili kupředu. „Povídej dál.“

Víc než tři hodiny, zatímco slunce stoupalo k poledni, projížděli lesnatou pahorkatinou a Kýle mu ukazoval nejrůznější ptáky a zvířata, hmyz, stromy a skály. A po tři hodiny mu princ naslouchal –jeho pozornost byla těkavá a chvilková, přitom ale intenzivr ní. Když jim však slunce stálo nad hlavou, začala její intenzita upadat.

„To stačí,“ zarazil Kýla. „Nezastavíme se někde na oběd? Copak tady kolem nejsou vůbec žádná města, Kýle?“

„Jsou, pane,“ ujistil ho Kýle. „Kolem několika už jsme projeli.“

„Kolem několika?“ Princ na něj zkoumavě hleděl. „Tak proč jsme tedy do některého dávno nezajeli? Kam mě to vlastně vedeš?“

„Nikam, pane,“ bránil se Kýle. „Vy jedete napřed, já vás jen následuju.“

„Já že jedu napřed?“ podivil se princ. Poprvé si zřejmě uvědomil, že se se svým valachem neustále drží o délku hlavy před hřebcem. „Samozřejmě. Teďje ale čas se najíst.“

„Ano, pane,“ přisvědčil Kýle. „Pojeďte tudy.“

Otočil hřebcovu hlavu dolů ze svahu pahorku, po němž právě projížděli, a princ obrátil valacha za ním.

„A teď poslouchej,“ vyzval princ Ryla, když ho dojel. „Povíš mi, jestli jsem si to všechno správně zapamatoval.“ A ke Kylovu úžasu začal téměř slovo od slova opakovat všechno, co mu Kýle vyprávěl. „Je to všechno? Všechno, cos mi říkal?“

„Dokonalé, pane,“ ubezpečil ho Kýle. Princ na něj zlomyslně pohlédl.

„Dokázal bys to, Kýle?“

„Jistě,“ přikývl Kýle. „Jenže jsou to věci, které znám celý život.“

„Vidíš?“ usmál se princ. „V tom je právě ten rozdíl mezi námi, můj milý Kýle. Ty strávíš tím, že se něčemu učíš, celý život, zatímco mně stačí několik hodin a vím o tom zrovna tolik jako ty.“

„Zrovna tolik ne, pane,“ pravil zvolna Kýle.

Princ na něj překvapeně zamrkal a pak bezstarostně a napůl rozzlobeně mávl rukou, jako by něco zahazoval.

„Na té trošce, která ještě zbývá, pravděpodobně nezáleží,“ odsekl.

Pokračovali dál po svahu dolů, projeli klikatým údolíčkem a vynořili se v malé vesničce. Když vyjeli zpod stromů, které je obklopovaly, zaslechli hrát hudbu.

„Co je to?“ vztyčil se princ ve třmenech. „No ne, tamhle se tancuje.“

„To je zahradní pivnice, pane. A dnes je sobota – to se tady nepracuje.“

„Výborně. Půjdeme se tam najíst.“

Zajeli k zahradní pivnici a našli si stolky dál od tanečního parketu. Objevila se mladá hezká servírka, na kterou se princ při objednávání zářivě usmíval, dokud jeho úsměv neopětovala; pak se –jakoby v mírných rozpacích – spěšně vzdálila. Když přinesla oběd, dal se princ hltavě do jídla, k němuž vypil půl druhého korbele piva, zatímco Kýle pojedl střídměji a pil kávu.

„To už je lepší,“ pochvaloval si princ, když konečně dojedl. „Měl jsem hrozný hlad… Podívej, Kýle! Podívej, tamhle je zaparkovaných pět, šest… sedm plošinových vznášedel. Tak vy nejezdíte jen na koních?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kýle. „Každý cestuje tak, jak uzná sám za vhodné.“

„Když ale máte plošinová vznášedla, proč nemáte i další vymoženosti civilizace?“

„Některé z nich se sem hodí a jiné ne, pane,“ odpověděl Kýle. Princ se zasmál.

„Chceš říct, že se tady snažíte civilizaci přizpůsobit tomu svému staromódnímu životnímu stylu?“ zeptal se. „Nemělo by to být spíš naopak…“ Zarazil se. „Co to teď hrají? Líbí se mi to. Vsadím se, že bych tenhle tanec zvládl.“ Vstal. „Dokonce myslím, že to půjdu zkusit.“

Odmlčel se a díval se na Kýla.

„Copak ty mi to nechceš rozmluvit?“ zeptal se.

„Ne, pane,“ odpověděl Kýle. „Co děláte, to je vaše věc.“

Mladík se od něj náhle prudce odvrátil. Servírka, která je předtím obsluhovala, procházela kolem jen několik stolů od nich. Princ k ní zamířil a dostihl ji u zábradlí tanečního parketu. Kýle viděl, jak dívka protestuje – princ se však nad ní skláněl a s úsměvem na ni shlížel ze své výšky. Po chvilce odložila zástěru a šla s ním na parket, kde mu ukazovala kroky tance. Byla to polka.

Princ se učil fantastickou rychlostí. Brzy servírku roztáčel v kole mezi ostatními tanečníky, při otáčkách hlasitě podupával a blýskal bílými zuby. Konečně skladba skončila, hudebníci odložili nástroje a začali odcházet z pódia.

Princ, přestože se mu v tom dívka snažila zabránit, přešel ke kapelníkovi. Kýle se rychle zdvihl od svého stolu a zamířil k parketu.

Kapelník vrtěl hlavou. Pak se prudce otočil a pomalu kráčel pryč. Princ vyrazil za ním, ale dívka ho popadla za ruku a něco mu naléhavě říkala.

Odstrčil ji stranou, až se trochu zapotácela. Jeden z číšníků na opačné straně tanečního parketu, jen o něco málo starší než princ z a téměř stejně velký, odložil podnos a přeskočil přes zábradlí na leštěnou podlahu z tvrdého dřeva. Přistoupil zezadu k princi, popadl ho za paži a otočil ho k sobě.

„… se u nás nedělá,“ slyšel ho Kýle říkat, když se k nim sám blížil. Princ zaútočil jako panter – či jako trénovaný boxer – a zasadil číšníkovi levou pěstí do obličeje tři rychlé, těsně po sobě jdoucí rány; rameno se mu vlnilo, jak do každého úderu vkládal váhu celého svého těla.

Číšník padl k zemi. Kýle doběhl k princi a postranním otvorem v zábradlí ho odtáhl. Mladíkův obličej byl bílý vztekem. Parket se zaplnil lidmi.

„Kdo to byl? Jak se jmenuje?“ vyptával se vztekle princ se zaťatými zuby. „Vztáhl na mě ruku! Viděls to? On na mě vztáhl ruku!“

„A vy jste ho srazil k zemi,“ uklidňoval ho Kýle. „Co byste ještě chtěl?“

„Chtěl se se mnou prát –se mnou!“ obořil se na něj princ. „Chci vědět, kdo to je!“ Chytil se břevna, k němuž byli přivázaní jejich koně, a odmítal se nechat odtlačit dál. „Já ho naučím vztahovat ruku na budoucího císaře!“

„Nikdo vám nepoví, jak se jmenuje,“ řekl Kýle. A konečně se zdálo, že si princ uvědomil chladný tón jeho hlasu a vystřízlivěl. Pohlédl na Kýla.

„Ani ty ne?“ ozval se konečně.

„Ani já ne, pane,“ potvrdil Kýle.

Princ na něj ještě chvíli upřeně zíral a pak se odvrátil. Otočil se, uvolnil valachovy otěže, vyšvihl se do sedla a zamířil pryč. Kýle nasedl a následoval ho.

Mlčky projížděli lesem. Po chvíli princ promluvil, aniž by otočil hlavu.

„A to si říkáš osobní strážce,“ prohlásil trpce.

‚Váš život je v mých rukou,“ řekl znovu Kýle. Princ k němu otočil zachmuřenou tvář.

„Jenom můj život?“ zeptal se. „Pokud mě nezabijou, můžou si dělat, co chtějí? Tak to myslíš?“

Kýle jeho pohled pevně opětoval.

„Tak nějak, pane,“ přikývl.

Do princova hlasu se vkradl ošklivý tón.

„Přece jen se mi asi nelíbíš, Kýle,“ zavrčel. „Ani trochu se mi asi nelíbíš.“

„Nejsem tu s vámi proto, abych se vám líbil, pane,“ odpověděl Kýle.

„To možná ne,“ zabručel vztekle princ. „Jak se ale jmenuješ ty, to vím.“

Další přibližně půlhodinu pokračovali v jízdě mlčky. Pak však postupně mladíkova ramena přestala být zlostně nahrbená a jeho čelist vztekle sevřená. Po nějaké chvíli si začal prozpěvovat; zpíval si píseň v jakémsi jazyce, který Kýle neznal, a zdálo se, že se mu při zpěvu vrací dobrá nálada. Netrvalo dlouho a znovu Kýla oslovil, jako kdyby se mezi nimi neodehrálo nic než okamžiky plné pohody.

Byli právě nedaleko Mamutí jeskyně a princ požádal, aby ji navštívili. Zajeli tam a nějakou dobu strávili její prohlídkou. Potom pobídli své koně vzhůru podél levého břehu Zelené řeky. Zdálo se, že princ už na příhodu v zahradní pivnici úplně zapomněl a že se ze všech sil snaží každého, s kým se setkali, okouzlit svým šarmem. Když se konečně slunce začalo sklánět k západu a naznačovat, že se blíží čas večeře, dorazili k malé vísce kousek od řeky se zájezdním hostincem, jehož odraz se zrcadlil ve vedlejším umělém jezírku, zezadu chráněném duby a borovicemi.

„Tady to vypadá dobře,“ prohlásil princ. „Zůstaneme tady přes noc, Kýle/’

„Jak si přejete, pane,“ přikývl Kýle.

Sesedli, Kýle odvedl koně kolem domu do stáje a potom vešel do hostince, kde našel prince už usazeného v malém baru vedle jídelny; popíjel pivo a snažil se udělat dojem na servírku. Tahle byla mladší než servírka v zahradní pivnici; byla to drobná dívenka s hebkými volně rozpuštěnými vlasy a s kulatýma hnědýma očima, v nichž zářilo potěšení z toho, že jí věnuje pozornost takový urostlý a pohledný mladík.

„Ano,“ pootočil se princ ke Kylovi a sledoval ho koutkem svých císařských modrých očí, když servírka odešla pro Kylovu kávu. „Tohle je to pravé místo.“

„Pravé místo k čemu?“ zajímal se Kýle.

„K tomu, abych se tu lip seznámil s lidmi – cos myslel, můj milý Kýle?“ vysvětloval princ a ušklíbl se na něj. „Budu pozorovat zdejší lidi a ty mi můžeš podávat vysvětlení – nebude to fajn?“

Kýle si ho zamyšleně prohlížel.

„Povím vám všechno, co budu vědět, pane,“ odpověděl.

Pili – princ svoje pivo a Kýle svou kávu – a po nějaké době se přemístili do jídelny, aby se navečeřeli. Princ, věren svému slibu z baru, se neustále vyptával na všechno, co viděl – a také na to, co neviděl.

„Proč ale vy všichni tady pořád chcete žít v minulosti?“ zeptal se Kýla. „Muzeální svět je něco, co dokážu pochopit. Ale muzeální lidé…“ zarazil se v půli věty, usmál se a oslovil malou servírku s hebkými vlasy, které se nějak podařilo místo baru obsluhovat jejich stůl v jídelně.

„Zádní muzeální lidé, pane,“ opravil ho Kýle. „Jsou to živí lidé. Jedinou možností, jak uchovat nějakou rasu nebo kulturu, je udržet ji při životě. Takže my tady na Zemi žijeme svým vlastním způsobem jako živoucí příklad, se kterým se mohou porovnávat mladší světy.“

„To je fantastické…“ zamumlal princ, ale jeho oči se zatoulaly a sledovaly servírku, jež celá zářila a opětovala jeho pohled z protějšího konce teď už plné jídelny.

„Není to fantastické, je to nezbytné, pane,“ pokračoval Kýle. Nevěřil však, že ho jeho mladší společník poslouchá.

Po večeři se přesunuli zpět do baru. A princ se poté, co Kylovi položil několik dalších otázek, zdvihl a pokračoval ve svém výzkumu mezi ostatními lidmi, kteří stáli u baru. Kýle ho chvíli pozoroval a pak, když měl pocit, že je to bezpečné, vyklouzl ven, aby se ještě jednou podíval na koně a požádal hostinského, aby jim na druhý den připravil oběd, který by si mohli vzít s sebou na cestu.

Když se vrátil, princ u baru nebyl.

Kýle se posadil ke stolku a čekal, princ se však nevracel. Kdesi pod Kýlovou hradní kostí začala narůstat studená a tvrdá hrouda znepokojení. V náhlém záchvatu obav rychle vyběhl ven zkontrolovat koně, ti vsak klidně stáli na svých místech ve stáji a pokojně se krmili. Hřebec tiše zaržál, když se na něj Kýle přišel podívat, otočil svou bílou hlavu a opětoval jeho pohled.

„Klid, kamaráde,“ zašeptal Kýle, vrátil se do hostince a vyhledal hostinského.

Hostinský však neměl ponětí, kam se asi mohl princ ztratit.

„… Jestli nezmizeli koně, nemůže být daleko,“ prohlásil. „Tady v okolí se nemůže zaplést do žádného maléru. Možná se šel projít do lesa. Řeknu nočnímu personálu, aby dávali pozor, kdyby se vracel. Kde budete vy?“

„Až do zavírací hodiny v baru – a pak ve svém pokoji,“ řekl Kýle.

Vrátil se do baru s úmyslem čekat dál a posadil se do boxu nedaleko otevřeného okna. Čas plynul a ostatních hostů postupně začalo ubývat. Hodiny nad řadami vyrovnaných lahví už ukazovaly téměř půlnoc. Náhle Kýle zaslechl oknem ze směru od stájí vzdálený hluk, který byl jasným výrazem koňské zuřivosti.

Vstal a rychle vyšel ven. Proběhl venkovní temnotou ke stájím a vrazil dovnitř. V chatrném osvětlení noční lampy, která ve stáji svítila, spatřil bledého prince, jak ve střední uličce mezi stáními neohrabaně sedlá valacha. Dveře hřebcova stání byly otevřené dokořán. Když Kýle vešel dovnitř, princ odvrátil oči.

Kýle třemi rychlými kroky přešel k otevřeným dveřím a nahlédl dovnitř. Hřebec byl stále ještě uvázaný, ale uši měl položené dozadu, koulel očima a na podlaze stáje vedle něj leželo opuštěné převrácené sedlo.

„Sedlej,“ vybídl ho z uličky těžkým jazykem princ. „Odjíždíme.“

Kýle se otočil a pohlédl na něj. „Máme tady v hostinci pokoje,“ připomněl mu.

„Na tom nezáleží. Pojedeme. Potřebuju si pročistit hlavu.“

Mladík utáhl valachovi sedlový řemen, spustil dolů třmeny a těžce se vyhoupl do sedla. Nečekal na Kýla a vyjel ze stáje do noci.

„No tak, kamaráde,“ upokojoval Kýle tichým hlasem hřebce. Spěšně velkého bělouše odvázal, osedlal a vydal se za princem. Potmě nebylo možné sledovat na zemi valachovu stopu; Kýle se však předklonil a foukl běloušovi do ucha. Překvapený kůň nespokojeně zaržál a z temnoty po Kýlově pravici mu někde nahoře na svahu odpovědělo valachovo zařehtání. Kýle se tím směrem rozjel.

Dostihl prince na hřebeni pahorku. Mladík nechával valacha jít pomalým krokem s uvolněnými otěžemi a tiše si prozpěvoval – byla to tatáž píseň v neznámém jazyce, kterou si zpíval už dřív. Když však teď spatřil Ryla, široce se ušklíbl a začal zpívat hlasitěji. V nesrozumitelných slovech písně Kýle poprvé postřehl podtón čehosi provokativního a sexuálního. Náhle pochopil, co se stalo.

„To děvče!“ vyhrkl. „Ta malá servírka! Kde je?“

Úšklebek z princova obličeje zmizel a pak se pomalu znovu objevil. Princ se Kylovi vysmíval.

„Kdepak myslíš, že asi je?“ Slova na princově jazyku splývala jedno s druhým a Kýle, který jel těsně vedle něj, cítil v mladíkově dechu silný pach piva. „Je ve svém pokoji, spí a je šťastná. Byla poctěná… i když o tom neví… náklonností císařského syna. A čeká, že mě tam ráno najde. Jenže já tam nebudu. Viď že ne, můj milý Kýle?“

„Proč jste to udělal, pane?“ zeptal se tiše Kýle.

„Proč?“ Princ na něj v měsíčním světle přiopile zamrkal. „Kýle, můj otec má čtyři syny. Mám tři mladší bratry, ale císařem budu já; a císař nemusí na otázky odpovídat.“

Kýle neodpověděl a princ na něj upřeně zíral. Několik minut pokračovali v jízdě mlčky.

„Tak dobře, řeknu ti, proč jsem to udělal,“ ozval se po chvíli hlasitěji princ, jako by jejich odmlka byla jen chvilková. „Udělal jsem to proto, že nejsi můj osobní strážce, Kýle. Abys věděl, už jsem tě prokoukl. Vím už, čí jsi osobní strážce. Jejich!“

Kýle stiskl zuby, ale tma jeho reakci skryla.

„No prosím…“ Princ se zeširoka rozmáchl, takže v sedle málem ztratil rovnováhu. „To je v pořádku. AL je po tvém, nevadí mi to. Tak si tedy zahrajeme a budeme sbírat body. Nejdřív to byl ten hulvát tam v zahradní pivnici, co na mě vztáhl ruku. Tys ale říkal, že mi nikdo neprozradí, jak se jmenuje. Fajn, podařilo se ti uchránit ho. Bod pro tebe. Nepodařilo se ti ale uchránit tu holku tam v hostinci. Bod pro mě. Kdo asi vyhraje, můj milý Kýle?“

Kýle se zhluboka nadechl.

„Pane,“ začal, „jednoho dne bude vaší povinností oženit se s ženou ze Země…“

Princ ho přerušil smíchem, v němž tentokrát zazníval ošklivý podtón.

„Moc si o sobě myslíš,“ prohlásil. Jeho hlas zhrubl. „To je ta potíž s vámi všemi – se všemi lidmi ze Země – moc si o sobě myslíte.“

Mlčky pokračovali v jízdě. Kýle už nic neříkal, držel však hřebcovu hlavu neustále těsně u valachovy plece a bedlivě mladíka pozoroval. Na chvíli se zdálo, že princ upadl v dřímotu. Hlava mu klesla na prsa a valacha nechal jít, kam se mu zachtělo. Pak však po nějaké chvíli začal znovu narovnávat krk, prsty zkušeného jezdce přitáhl otěže, zdvihl hlavu a rozhlédl se po okolí, zalitém měsíčním svitem.

„Chci se napít,“ oznámil. Jeho hlas už nezněl opile, byl však monotónní a neradostný. „Zaveď mě někam, kde si můžeme dát pivo, Kýle.“

Kýle se znovu zhluboka nadechl.

„Jistě, pane,“ souhlasil.

Otočil hřebcovu hlavu doprava a valach je následoval. Vyjeli vzhůru po nevysokém svahu a potom sestoupili k jezernímu břehu. Temná voda se leskla v měsíčním světle a protější břeh se ztrácel v noci. Za zákrutem pobřeží probleskovala mezi stromy světla.

„Tamhle, pane,“ ukázal Kýle. „Je to rybářské letovisko a mají tam hospodu.“

Podél pobřeží dojeli až k hospodě. Byla to nízká, nijak zvlášť vyumělkovaná budova, otočená čelem k jezeru, do kterého od ní vybíhalo přístaviště, u něhož bylo uvázáno několik rybářských člunů, lehce poskakujících na černé vodě. Z oken zářilo světlo; uvázali koně a zamířili ke dveřím.

Hostinská místnost, do níž vstoupili, byla rozlehlá a působila holým dojmem. Na její protější straně byl dlouhý barový pult a na zdi za ním několik vystavených ryb na dřevěných deskách. Pod rybami stáli tři barmani – muž uprostřed byl ve středních letech, byl opásán zástěrou a vyzařovala z něj autorita. Druzí dva byli mladší a svalnatí. Zákazníci, většinou muži roztroušení u hranatých stolů nebo stojící u baru, měli na sobě hrubé pracovní oděvy nebo stejně neformální víkendové oblečení.

Princ se posadil ke stolu poměrně daleko od baru a Kýle se k němu připojil. Když se objevila servírka, objednali si pivo a kávu, a jakmile jim objednané pití přinesla, princ svůj korbel zpoloviny vyprázdnil. Když dopil, okamžitě znovu zamával na servírku.

„Ještě jednou,“ poručil si. Tentokrát se na servírku usmál, když se s jeho korbelem vracela. Byla to však žena po třicítce, kterou jeho pozornost sice těšila, ale nijak neohromovala. Oplatila mu letmým úsměvem, vzdálila se a vrátila se k baru, kde se bavila s dvěma muži svého věku; jeden byl poměrně vysoký, druhý menší, zavalitý s kulatou hlavou.

Princ se napil. Když pokládal korbel, jako by si uvědomil Kylovu přítomnost, otočil se a pohlédl na něj.

„Nejspíš si myslíš, že jsem opilý,“ ozval se.

„Ještě ne, pane,“ odpověděl Kýle.

„Ne,“ pokračoval princ, „to máš pravdu. Ještě nejsem. Možná se ale opiju. A jestli se rozhodnu, že se opiju, kdo mi v tom zabrání?“

„Nikdo, pane.“

„Tak je to správně,“ přikývl princ. „Tak je to správně.“ Okázale zdvihl korbel a pil, dokud ho nevyprázdnil; potom pokynul servírce, že chce další. Na obou vystouplých lícních kostech se mu začaly objevovat červené skvrny. „Když je člověk na takovém ubohém malém světě, plném ubohých malých lidiček… vítej, krásnoočko!“ přerušil se, když se objevila servírka s pivem. Usmála se a vrátila se k přátelům, „… musí se bavit, jak to jde,“ dokončil princ větu.

Tiše se zasmál.

„Když si pomyslím, jak mi můj otec, Monty – vlastně všichni – tuhle planetu vždycky vychvalovali…“ pohlédl úkosem na Kýla. „Věřil bys, že kdysi jsem vážně měl strach – vlastně ne, ne tak docela strach, protože strach nemám z ničeho… řekněme, že mi dělalo starosti pomyšlení, že se sem možná jednoho dne budu muset vypravit?“ Znovu se zasmál. „Dělalo mi starosti, že se možná vám lidem ze Země nevyrovnám! Byls někdy na některém z mladších světů, Kýle?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kýle.

„To jsem si myslel. Tak já ti povím, můj milý Kýle, že i ti nejubožejší z tamějších lidí jsou urostlejší a pohlednější, chytřejší a lepší ve všem ostatním než kdokoli, koho jsem viděl tady. A já, Kýle, já – budoucí císař –jsem zase lepší než kdokoli z nich. Tak jak asi myslíš, že mi tady vy všichni připadáte?“ Upřeně se na Kýla díval a čekal. „No tak, odpověz mi, můj milý Kýle. Řekni mi pravdu. To je rozkaz.“

„Nemáte právo nás soudit, pane,“ odpověděl Kýle.

„Nemám…? Ze nemám právo?“ Modré oči zablýskaly. „Já budu císařem!“

„Žádný člověk to právo nemá, pane,“ pokračoval Kýle. „Císař necísař. Potřebujeme císaře jako symbol, který dokáže sjednotit stovku světů. Skutečnou potřebou naší rasy je ale potřeba přežít. Trvalo to skoro milión let, než se tady na Zemi vyvinula inteligence schopná přežití. A je zákonité, že venku na novějších světech se lidé mění. Pokud se tam venku něco ztratí, pokud rasa přijde o nějaký svůj nezbytný prvek, musí tady mít zásobárnu původního genetického materiálu, ze které by ho nahradila.“

Princovy rty se roztáhly v zuřivém úšklebku.

„No výborně, Kýle, výborně!“ zasyčel. „Přímo báječně. Potíž je v tom, že už jsem tohle všechno někdy slyšel. Potíž je v tom, že tomu nevěřím. Teď jsem tady totiž vaše lidi viděl na vlastní oči. A nás, obyvatele mladších syětů, ničím nepředčíte. Naopak, my předčíme vás. Pokračovali jsme dál a vyvíjeli se k lepšímu, zatímco vy jste zůstali stát na místě. A ty to víš!“

Mladík se tiše zasmál, téměř Kylovi do tváře.

„Měli jste strach jen z toho, že na to přijdeme. Ajá jsem na to přišel.“ Opět se zasmál. „Prohlédl jsem si vás a teď už je mi to jasné. Jsem lepší, větší a statečnější než kterýkoli muž v tomhle lokále – a víš, proč to tak je? Nejen proto, že jsem synem císaře, ale proto, že je mi to od narození dáno. Tělo, mozek a všechno ostatní! Můžu si tady dělat, co chci, a nikdo na téhle planete není dost dobrý na to, aby mě zastavil. Dívej se.“

Náhle vstal.

„Chci, aby se ta servírka se mnou opila,“ prohlásil. „A tentokrát ti to říkám předem. Pokusíš se mi v tom zabránit?“

Kýle k němu vzhlédl a jejich pohledy se střetly.

„Ne, pane,“ odpověděl. „Nejsem tu od toho, abych vám v něčem bránil.“

Princ se rozesmál.

„Myslel jsem si to,“ řekl. Prudce se otočil a prošel mezi stoly k baru a k servírce, která stále ještě rozmlouvala s oběma muži. Přistoupil k ní u barového pultu na jeho vzdálenější straně a od postaršího barmana si objednal nový korbel piva. Když ho dostal, uchopil ho, otočil se, oba lokty si položil na pult a opřel se o něj zády. Skočil do řeči většímu z obou mužů a servírku oslovil.

„Chtěl jsem si s vámi promluvit,“ slyšel ho říkat Kýle.

Servírka se otočila a poněkud překvapeně na něj pohlédla. Když ho poznala, usmála se – trochu polichocená jeho přímostí, trochu si uznale uvědomující jeho čistý úpravný vzhled, trochu tolerantní vůči jeho mládí.

„Nevadí vám to, že ne?“ ubezpečoval se princ a pohlédl přes ni na vyššího z obou mužů, na toho, kterého přerušil v řeči. Muž jeho pohled opětoval a několik vteřin si upřeně navzájem hleděli do očí. Náhle muž zlostně pokrčil rameny a otočil se k nim přihrbenými zády.

„Vidíte?“ řekl princ a také se na servírku usmál. „Ví, že jsem to já, s kým byste se měla bavit, a ne…“

„Tak moment, synku. Už toho bylo dost.“

Byl to ten menší muž s kulatou hlavou, který ho přerušil. Princ se otočil, pohlédl na něj a tváří mu prolétl výraz překvapení. Muž s kulatou hlavou už se však obracel ke svému vyššímu příteli a chytal ho za paži.

„Pojď zpátky, Bene,“ vybízel ho. „Ten kluk prostě trochu přebral, to je všechno.“ Otočil se zpět k princi. „Tak už vypadni,“ vyzval ho. „Klára je tu s námi.“

Princ na něj bezvýrazně hleděl. Jeho pohled byl tak nehybný, že se od něj menší muž začal odvracet zpět ke svému příteli a k servírce; vtom jako by se princ probudil.

„Tak moment…“ řekl teď zase on.

Vztáhl ruku a položil ji na jedno ze zavalitých ramen pod kulatou hlavou. Muž se obrátil zpět k němu a ruku klidně z ramene shodil. Potom stejně klidně zvedl z baru princův plný korbel piva a chrstl je mladíkovi do obličeje.

„Ztrať se,“ poručil mu nevzrušeně.

Princ zůstal na okamžik stát a z tváře mu odkapávalo pivo. Potom, aniž by si otřel oči, vyrazil svou perfektně trénovanou levicí se stejnou mrštností, jakou prokázal dřív v zahradní pivnici.

Jenže menší muž, jak bylo Kylovi jasné od prvního okamžiku, kdy ho spatřil, byl z jiného těsta než číšník, kterého princ s takovou lehkostí vyřídil. Tenhle muž byl o třicet liber těžší, měl o patnáct let víc zkušeností a postavou i povahou to byl přímo rozený hospodský rváč. Nestál na místě a nečekal, až rána dopadne, ale byl už sehnutý, vrhl se dopředu a popadl svalnatýma rukama prince kolem pasu. Mladíkův úder neškodně sklouzl po kulaté hlavě a obě těla se svalila na podlahu, kde se převalovala sem a tam mezi nohami stolů a židlí.

Kýle už urazil přes polovinu vzdálenosti k baru a všichni tři barmani právě přeskakovali dřevěný pult, který je od zápasících dělil. Vyšší přítel muže s kulatou hlavou se skláněl nad oběma těly, oči mu svítily a vysokou botu už měl napřaženou, připraven vrazit její špici princovi do ledvin. Kylovo předloktí ho úsporným švihem udeřilo do osmahlého hrdla jako železná tyč.

S chroptěním odvrávoral zpět. Kýle klidně stál s rozevřenýma rukama svěšenýma podél těla a díval se na postaršího barmana.

„No dobrá,“ přikývl barman. „Už se do toho ale nemíchejte.“ Otočil se ke svým dvěma mladším kolegům. „Tak do toho. Odtrhněte ho od něj!“

Oba mladší muži v zástěrách se sehnuli, a když se zdvihli, drželi mezi sebou muže s kulatou hlavou s odborně zkroucenýma rukama. Muž napjal svaly a pokusil se jim vytrhnout, pak se však přestal vzpírat.

„Pusťte mě na něj!“ zavrčel.

„Tady ne,“ zarazil ho starší barman. „Vyřiďte si to venku.“

Mezi stoly se princ vrávoravě postavil na nohy. Tvář měl zalitou krví, valící se z tržné rány na čele, ale její nepotřísněná část byla bílájako tvář utopence. Jeho oči se stočily ke Kylovi, stojícímu vedle něj, a ústa se otevřela – vyšlo z nich však pouze něco mezi vzlykem a kletbou.

„No dobrá,“ opakoval znovu postarší barman. „Vypadněte ven, oba. Vyřiďte si to tam.“

Všichni muži z lokálu se srotili kolem malého prostoru u baru. Princ se rozhlédl kolem sebe a jako by si poprvé uvědomil přítomnost té lidské stěny, která ho ze všech stran obklopovala. Rozechvěle pohlédl na Kýla.

„Venku…?“ zeptal se chraptivě. i „Tady zůstat nemůžete,“ odpověděl postarší barman místo Kýla. „Viděl jsem to; všechno jste to vyprovokoval vy. Vyřiďte si to, jak chcete – ale oba půjdete ven. A hned. Vypadněte!“

Strčil do prince, ten se však vzpíral a jednou rukou se zachytil Kylova koženého kabátu.

„Kýle…“

„Je mi líto, pane,“ zavrtěl hlavou Kýle. „Nemůžu vám pomoct. Je to váš spor.“

„Vypadneme odtud,“ ozval se muž s kulatou hlavou.

Princ se po nich všech rozhlížel, jako by byli sbírkou jakýchsi podivných bytostí, o jejichž existenci neměl dosud ani ponětí.

„Ne…“ vykoktal.

Pustil Kylův kabát. Náhle jeho ruka nečekaně sjela k pouzdru na Kýlově opasku, a když se vynořila, svíral v ní projektilovou pistoli.

„Ustupte,“ zavelel pištivým hlasem. „Nepokoušejte se mě dotknout!“

Při posledních slovech se mu zlomil hlas. Z okolního davu vytryskl podivný zvuk, napůl zamručení a napůl zasténání, a lidé začali couvat. Hostinský, barmani, všichni okolostojící –všichni až na Kýla a muže s kulatou hlavou ustoupili dozadu.

„Ty srabe špinavá…“ řekl pomalu a zřetelně muž s kulatou hlavou. „Věděl jsem, žejsiposera.“

„Drž hubu!“ Princův hlas byl ječivý a přerývaný. „Drž hubu! Ať se nikdo z vás neodváží mě sledovat!“

Začal pomalu pozpátku ustupovat k hlavnímu vchodu hospody. Celý lokál ho mlčky pozoroval, dokonce i Kýle zůstal bez pohnutí stát. Jak princ couval, postupně se mu napřimovala záda. Potěžkal zbraň, kterou držel v ruce. Když dorazil ke dveřím, zastavil se, levým rukávem si otřel krev z očí a jeho potřísněná tvář na ně pohlédla s prvním náznakem znovu získané arogance.

„Svině!“ vyprskl.

Otevřel dveře, vycouval ven a znovu je za sebou zavřel. Kýle učinil jediný krok, kterým se dostal tváří v tvář muži s kulatou hlavou. Jejch oči se střetly a Kýle viděl, jak v něm muž s kulatou hlavou poznává zkušeného rváče stejně, jako ho předtím Kýle poznal v něm samotném.

„Nechoďte za námi,“ varoval ho Kýle.

Muž s kulatou hlavou neodpověděl. Odpověď však nebyla nutná; zůstal nehybně stát.

Kýle se otočil, přeběhl ke dveřím, přikrčil se za jednu z jejich veřejí a rychle je rozrazil. Když se nic nestalo, proklouzl bleskově ven a okamžitě se vrhl doprava, aby se vyhnul případnému výstřelu, namířenému na otevírající se dveře.

Žádný výstřel se však neozval. Noční temnota ho na okamžik oslepila, pak se jeho oči začaly přizpůsobovat. Částečně veden zrakem, částečně po hmatu a po paměti došel k břevnu, kde měli přivázané koně. Když tam dorazil, začínal už normálně vidět.

Princ odvazoval valacha a chystal se nasednout.

„Pane,“ oslovil ho Kýle.

Princ na okamžik pustil sedlo, otočil hlavu a přes rameno na něj pohlédl.

„Zmiz!“ odsekl vztekle..

„Pane,“ pokračoval tiše Kýle prosebným tónem, „ztratiljste tam uvnitř hlavu. To by se mohlo stát každému. Tak už to dál nezhoršujte. Vraťte mi tu pistoli, pane.“

„Vrátit ti pistoli?“

Mladík na něj zíral – a pak se rozesmál.

„Tobě že mám vrátit pistoli?“ opakoval. „Abys mohl někoho nechat, aby mě ještě trochu zmlátil? Abys mě s ní mohl dál nehlídat?“

„Pane,“ opakoval Kýle, „prosím vás. Pro vaše vlastní dobro – vraťte mi tu pistoli.“

„Vypadni odtud!“ vyjel na něj princ zuřivě, otočil se a chystal se nasednout na valacha. „Zmiz, než tě provrtám kulkou!“

Kýle se pomalu a smutně nadechl. Pokročil kupředu a poklepal princi na rameno.

„Otočte se, pane,“ vyzval ho.

„Varoval jsem tě!“ zařval princ a otočil se.

Kýle se přikrčil; princ stál znovu tváří k němu a projektilová pistole v jeho ruce se zableskla ve světle z oken hospody. Předkloněný Kýle zdvihl manžetu nohavice svých kalhot a jeho prsty se sevřely kolem střenky nože, skrytého v pochvě ve vysoké botě. Pohyboval se úsporně, obratně a téměř dvakrát rychleji než mladík; bodl do prsou před svýma očima tak hluboko, že ruka držící nůž narazila do oděvu pokrývajícího maso a kosti.

Byl to náhlý, prudký a milosrdně rychlý zásah. Čepel projela vzhůru mezi žebry, bezbranně vystavenými ráně vedené zespoda, a zabořila se hluboko do srdce. Princ vyhekl, když mu úder vyrazil vzduch z plic; když pak Kýle zachytil jeho bezvládné tělo v pažích oděných koženým kabátem, byl už mrtev.

Kýle přehodil vysokou mrtvolu přes valachovo sedlo a přivázal ji k němu. Po chvilce hledání našel na temné zemi spadlou pistoli a vrátil ji do pouzdra. Pak nasedl na hřebce a vydal se na dlouhou zpáteční cestu; valacha i s jeho nákladem vedl za sebou.

Obloha už šedla úsvitem, když konečně dojel na vrchol pahorku, z něhož bylo vidět turistickou chatu, kde před necelými čtyřiadvaceti hodinami prince vyzvedl. Zamířil dolů k bráně do nádvoří.

Vysoká postava, nezřetelně se rýsující ve světle předcházejícím úsvit, už čekala uvnitř na nádvoří, když Kýle projel bránou; když k ní namířil, rozběhla se mu naproti. Byl to učitel Montlaven; s pláčem běžel k valachovi a začal neobratně rozvazovat provazy, kterými bylo tělo připoutáno k sedlu.

„Je mi líto…“ slyšel Kýle říkat sama sebe a pocítil jakýsi tupý šok z neživotnosti a odcizenosti svého hlasu. „Neměl jsem na vybranou. Zítra ráno si všechno budete moci přečíst v mém hlášení.“

Zarazil se. Ve dveřích chaty, vedoucích na nádvoří, se objevila druhá, ještě vyšší postava. Když se k ní Kýle otočil, sestoupila tato druhá postava po několika schodech na trávu a přistoupila k němu.

„Pane…“ zajíkl se Kýle. Pohlédl dolů na rysy podobné princovým rysům, avšak starší a pod šedivějícími vlasy. Tento muž neplakal jako učitel, ale tvář měl sevřenou jako železnou masku.

„Co se stalo, Kýle?“ zeptal se.

„Pane,“ odpověděl Kýle, „zítra ráno dostanete moje hlášení.

„Chci to vědět,“ řekl vysoký muž. Kylovo hrdlo bylo suché a drsné. Polkl, ale polykání nepomáhalo.

„Pane,“ promluvil, „máte tři další syny. Jeden z nich se stane císařem, a udrží jednotu všech světů.“

„Co provedl? Komu ublížil? Pověz mi to!“ Hlas vysokého muže se zlomil téměř stejně, jako se v hospodě zlomil hlas jeho syna.

„Nic neprovedl. Nikomu neublížil,“ odpověděl Kýle sevřeným hrdlem. „Udeřil jen jednoho o málo staršího chlapce. Moc pil. Možná že dostal do potíží jedno děvče. Nešlo o nic, co by provedl někomu jinému. Prohřešil se jen proti sobě samotnému.“ Polkl. „Počkejte do zítřka, pane, a přečtěte si mé hlášení.“

„Ne!“ Vysoký muž chytil hrušku Kylova sedla sevřením tak mocným, že i bílému hřebci bránilo v pohybu. „Tvoje a moje rodina jsou touhle věcí svázány už tři sta let. Jaký měl můj syn nedostatek, že neobstál ve zkoušce tady na Zemi? Chci to vědět!“

Kylovo hrdlo pálilo a bylo suché jako troud.

„Pane,“ odpověděl, „byl to zbabělec.“

Ruka spadla z hrušky jeho sedla, jako by byla rázem zbavena veškeré své síly. A císař stovky světů stál bezmocně jako zavržený žebrák.

Kýle zdvihl otěže a vyjel z brány do lesa na úbočí pahorku. Vycházelo slunce.

Z anglického originálu CALL HIM LORD

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

Analog Science Fiction/Science Fact v květnu 1966.

George Henry Smith

Alegorické povídky v dnešní době vyšly z módy asi tak jako politické verše či pamflety a odváží se snad někdo tvrdit, že na světě je díky tomu lip? Jenže, jak už jsme uvedli, v nejlepších dílech science fiction bývá víc než pouhý náznak alegorie. Povídka pana Smithe je krátká a zábavná – takže jeho alegorii lze pouze akceptovat jako vítaný bonbónek navíc.

V IMAGIKONU

Dandor se pohodlně opřel o teplé hedvábí pohovky, protáhl se, líně pohlédl vzhůru k vysokému stropu svého paláce a pak dolů na blondýnu, která mu klečela u nohou. Končila právě práci na jeho pečlivě pěstěných nehtech, zatímco smyslně vyhlížející černovláska s rozvlněnými boky a plnými rudými rty se předkláněla, aby mu vložila do úst další zrnko vína.

Prohlížel si blondýnu, která se jmenovala Cecily, a vzpomínal na jinou službu, kterou mu prokázala předchozí noci. To bylo příjemné… nesmírně příjemné. Dnes mu ale připadala nudná, právě tak nudná jako ta černovláska, na jejíž jméno si zrovna nevzpomínal, i jako ta dvě přítulná rusovlasá dvojčata a…

Dandor zažíval. Zatraceně, proč ho všechny tak zbožňují a div se nepřetrhnou, aby mu ve všem vyhověly?

Vypadalo to, pomyslel si s ironickým úsměvem, skoro jako kdyby byly jen výplodem jeho představivosti, nebo spíš – a při té myšlence se málem rozesmál nahlas –výtvorem největšího ze všech lidských vynálezů, imagikonu.

„No prosím, nevypadají nádherně?“ zavrněla Cecily, zaklonila se a s pýchou se obdivovala hotové pedikúře.

Dandor se podíval na deset lesklých terčů, které byly předmětem jejího obdivu, a ušklíbl se. Připadal si s nimi jako pěkný pitomec.

Potom si začal připadat jako ještě větší pitomec, protože Cecily se předklonila a vášnivými rudými rty mu vtiskla polibek na pravou nohu. „Ach, Dandore! Dandore, jakjá tě miluju,“ zamumlala.

Dandor odolal pokušení použít jedné ze svých čerstvě zhýčkaných nohou a pořádněji nakopnout do malého baculatého zadečku. Odolal mu proto, že dokonce i v takovýchto okamžicích, ve chvílích, kdy mu život s těmihle ženskými začínal připadat neskutečný, se snažil být k nim co nejlaskavější. I když hrozilo nebezpečí, že ho jejich zbožňování a obdiv unudí k smrti, snažil se chovat laskavě.

Takže místo aby Cecily nakopnul, pouze zívl.

Účinek byl téměř stejný. Její modré oči se roztáhly strachem a černovláska své široké oči zdvihla od zrnka, které právě loupala, a roztřásly se jí rty.

„Nechceš… nechceš nás zase opustit, že ne?“ zeptala se Cecily.

Znovu zívl a roztržitě ji pohladil po hlavě. „Jenom na chviličku, poklade.“

„Ale Dandore!“ zakvílela černovláska. „Copak ty nás už nemiluješ?“

„Samozřejmě vás miluju, ale…“

„Neodcházej prosím, Dandore,“ žadonila Cecily. „Uděláme všechno, abys byl šťastný.“

„Já vím,“ prohlásil, vstal a protáhl se. „Jste obě strašně fajn. Něco mě ale prostě táhne…“

„Zůstaň s námi, prosím,“ přesvědčovala ho černovláska a padla mu k nohám. „Uděláme si večírek se šampaňským. Připravíme ti potěšení, jaká budeš chtít. Dojdeme pro ostatní dívky… Budu pro tebe tančit…“

„Nezlob se, Daphne,“ přerušil ji, když si konečně vzpomněl, jak se jmenuje, „ale ty i ostatní už mi začínáte připadat neskutečně. A když to přijde, musím jít.“

„Ale…“ Cecily stkala tak usedavě, že ze sebe sotva dokázala vypravit slovo, „když od nás odejdeš.,.je to s-skoro… j-jako bys nás… vypnul.“

Její slova ho trochu rozesmutněla, protože měla v jistém smyslu pravdu. Když odcházel, bylo to skoro, jako by je vypínal. Jenže ať měla nebo neměla pravdu, nebylo mu to nic platné, protože se cítil neodolatelně přitahován k tomu druhému světu.

Naposledy se rozhlédl po neuvěřitelném pohodlí svého honosného paláce, pohlédl na krásu svých žen a na teplé slunce svítící do oken a pak zmizel.

První, co slyšel, když vystoupil z imagikonu, bylo skučení větru, a první, co pocítil, byl ochromující chlad.

Dalším zvukem, který zaútočil na jeho uši, bylo skřípavé vřeštění hlasu jeho ženy. „Tak už jsi z toho konečně vylez, co?“ ječela Nona. „Však už bylo na čase, ty skrčku mizerná nanicovatá!“

Takže byl skutečně zpátky na Nestrondu, zpátky na tom nejstudenějším pekelném koloniálním světě ve všech vesmírech. Často přemýšlel o tom, že se sem nikdy nevrátí. Byl ale tady… zase na Nestrondu a zase s Nonou.

„Byls pryč pěkně dlouho!“ vyčítala mu Nona. Byla to velká vyzáblá žena s žíňovitými černými vlasy, širokým plochým obličejem, úzkými rty a křivými zažloutlými zuby.

Panebože, to je šereda, pomyslel si při pohledu na ni. Cecily a ty druhé v porovnání s ní vypadají jako bohyně.

„Ještě štěstí, že ses vrátil, protože sněžný vlci už zase začínaj vyvádět a potřebujeme zmrzlej sněhovej mech na topení a taky…“

Dandor prostě stál a poslouchal ji, jak pokračuje ve výčtu dlouhého seznamu různých prací, které je třeba udělat. Zajímalo by ho, proč nepoprosila některého z těch svých amantů, co dělají v dolech, aby se o to postaral. Nikdo mu nemusel říkat, že si sem vodí milence, zatímco je ‚pryč‘. Nona byla stejně nevěrná jako ošklivá. A protože na každou ženu připadalo na téhle planetě dvacet mužů, měla spoustu příležitostí.

„… a chlívek potřebuje novou střechu,“ skončila. Když jí okamžitě neodpověděl, postavila se tváří těsně k němu. „Slyšels mě? Říkala jsem, že je potřeba udělat spoustu věcí!“

„Ano, slyšel jsem tě,“ přikývl.

„Tak tady nestůj jako debil. Sedni si, nasnídej se a pak vypadni a dej se do práce!“

Snídaně se skládala z tlustého mastného kusu nechutného vepřového a z misky vlažných kukuřičných krupek. Dandorovi se zdvihal žaludek, nakonec se mu však podařilo všechno sníst. Potom si natáhl oblek s tepelnou izolací, kožešinové rukavice a čepici a zamířil ke dveřím.

„Počkej, ty idiote,“ zarazila ho Nona, zdvihla z hromady nepořádku na stole obličejovou masku a hodila ji po něm. „Chceš, aby ti umrz frňák?“

Rychle si přitiskl masku na obličej, aby si nevšimla jeho rozvztekleného výrazu, otevřel dveře a odhodlaně vykročil ven. Vítr mu narazil do tváře a zasypal mu masku ostrými ledovými krystalky. Nestrond! Bože můj, proč právě Nestrond? Rozhlédl se po nepřívětivé krajině a toužebně pomyslel na relativní teplo ve srubu. Pomyslel na černou skříňku zvanou imagikon. Stála v jediném uklizeném koutě srubu a představovala jeho jedinou cestu zpátky na…

Ale ne, teď se ještě vrátit nemůže. Je tu příliš mnoho věcí, o které se musí postarat. Se sekerou na rameni se tedy vydal napříč zmrzlou pustinou k prastarému rašeliništi, kam si chodili nasekat palivo.

Celé dopoledne štípal a rovnal do hraniček zmrzlou rašelinu, zatímco kolem něj běsnil vichr a každé nadechnutí se ve štiplavém mrazu měnilo v mučivou bolest v jeho prsou. Pak, když z mračen ledových krystalů na chviličku vykouklo bleděžluté slunce a Dandor viděl, že mu stojí téměř kolmo nad hlavou, svázal velký balík cihlovitých destiček, zdvihl je na rameno a vydal se zpět k ubohým chýším Nestrondu.

Nona mu předhodila misku řídké polévky s kusem okoralého chleba, které říkala oběd. Beze slova se najedl a pak vyšel za srub, aby strávil odpoledne vykopáváním nové odpadní jímky.

V porovnání s touhle dřinou vypadala dopolední práce jako odpočinková kúra. Půda tu byla zmrzlá už od dob, kdy začal Nestrond poprvé obíhat kolem svého nedostatečně hřejícího slunce. Když přišel večer, mučivě ho bolela záda, lýtka i stehna. Vykopal zeminu do hloubky pouhé jedné stopy, když tu se setmělo, takže musel skončit a potácivě zamířil zpět ke srubu s jedinou utkvělou myšlenkou… spát.

Zavytí, které ho vytrhlo z první neklidné dřímoty, jako by se ozývalo z nejhlubších pekelných propastí.

„Co… co to je?“ zeptal se.

„Sněžný vlci, ty troubo!“ zaječela Nona. „Chtěj se dostat do chlívku! Mazej ven a koukej jim to zarazit!“

Dandor se mátožně postavil na nohy a šmátral po svém oblečení, když noc prořízlo další zavytí. Popadl laserovou pušku a Nona znovu zavřískala: „Tak dělej! Ty potvory dokážou vyrvat z boudy prkno jako třísku!“

To už byl ze dveří venku s kapesní svítilnou v jedné ruce a s puškou v druhé. Spatřil je okamžitě – byly tam dvě šestinohé příšery. Jedna z nich stála vzpřímeně na čtyřech zadních nohou a silnými čelistmi drásala dřevo přístřešku. Zevnitř k Dandorovi doléhalo vyděšené bučení dobytka.

Prodíral se sněhem blíž k té bestii. Vlk ho zaslechl a pohlédl na něj planoucíma rudýma očima. Ještě na okamžik zaryl drápy do prken, pak se bleskurychle otočil a obrovskými skoky se hnal na něj.

Dandora to překvapilo, takže neměl čas upustit svítilnu a zdvihnout laserovou pušku k oku. Byl nucen vystřelit od boku a paprsek zasáhl obludu do ramene.

Nestačilo to. Uskočil stranou, když kolem něj prolétlo obrovité tělo, a pak bestii ustřelil hlavu. V příštím okamžiku sám málem přišel o život, zatímco bezhlavá mršina dál klouzala po sněhu a všechno kolem skrápěla krví. Málem přišel o život, protože na zlomek vteřiny zapomněl na jejího druha.

Vzpomněl si na něj teprve tehdy, když mu bestie skočila na záda a povalila ho na zmrzlou zem. Nestvůrné zvíře bylo na něm a Dandor zařval bolestí, když mu jeho spár vytrhl ze stehna kus masa a mocné čelisti vyrazily k jeho hrdlu.

Svítilna mu vyletěla z ruky někam pryč, ale puška stále ještě visela na řemenu, který měl přehozený přes rameno. Nahmatal spoušť a vypálil maximální dávku. Laserový paprsek urval sněžnému vlkovi jednu nohu i s půlkou zadku a po druhém výstřelu se z něj zvíře odvalilo. Pak ho pohltila tma.

Když znovu nabyl vědomí, ležel na stole ve srubu. Nakláněla se k němu Nona s nějakým neznámým mužem.

„Tentokrát sis to teda pěkně zavařil, to ti povím,“ prohlásila Nona, jakmile otevřel oči.

„Tu nohu budeme muset amputovat,“ oznámil mu cizinec.

„Vy jste doktor?“ zasípěl slabě Dandor.

„Jediný tímhle směrem od Alfy Centauri.“

„Ta bolest… nemůžete mi dát něco proti bolesti?“

„Dal jsem vám poslední zbytek morfia, kerý jsem měl. Doma na Zemi by vám tu nohu možná zachránili, ale tady…“ Bezmocně pokrčil rameny.

Potrhanou nohu jako by mu spalovaly doběía rozžhavené plameny. Dandor zkřivil ústa bolestí a pak si povšiml náznaku úsměvu na rtech Nony, která právě říkala: „Když už nemáte žádný morfium ani nic podobnýho, bude uříznutí tý nohy bolet jako čert, žejo, doktore?“

„Mám v autě trochu whisky,“ řekl doktor. „Dojdu pro ni.“

Když se odbelhal pryč, sklonila se Nona k Dandorovi a pohlédla mu do očí. „Tentokrát ti to fakt ublíží, hošánku. Ublíží ti to, jako to ublížilo mně pokaždý, kdyžjsi zmizel a nechal mě tady. Pokaždý, když jsi zmizel v tý svý černý skříňce.“

„Ne, Nono, to ne! Nijak jsem ti neublížil. Vždyť přece…“ Málem řekl, že jí přece ani nic ublížit nemůže. Pak se ale zarazil, protože si nebyl jistý, jestli je to skutečně pravda.

„Jen s jednou nohou se do toho zatracenýho krámu sám nedostaneš,“ prohlásila. „Budeš muset zůstat tady a budeš na mě muset bejt hodnej.“

„Nono! Ne, ty to nechápeš!“ Chtělji začít úpěnlivě přemlouvat, ale vrátil se doktor s litrovou lahví whisky a se svým černým kufříkem.

„Tady máte a rychle to vypijte,“ vyzval Dandora a podal mu láhev.

Dandor ji chvatně velkými doušky vyprázdnil. Moc to však nepomohlo.

…– o –

Když doktor řezal jeho svaly a kosti, byl Dandor přesvědčen, že mujeho vlastní řev roztrhne lebku. Chvílemi nedokázal pochopit, jak je to možné, že jeho kletby nepřervou řemeny, kterými byl připoutaný, ani nezazenou ty dva mučitele, kteří se nad ním sklánějí.

„No prosím, tak je to za námi,“ slyšel říkat doktora, když ho agónie proti jeho vůli znovu přivedla k vědomí. „Ten pahýl budeme muset kauterizovat, jinak by vykrvácel. To taky neudělám ničím jiným než ohněm. Pojďte, ženská, pomůžete mi rozpálit pohrabáč.“

Dandor se plně probral k vědomí, když si povšiml pohledu, který na něj Nona vrhla přes rameno, a viděl, jak se její oči stočily k imagikonu. Téměř to vypadalo, jako by nahlas prohlásila: „Teď budeš patřit mně… jenom mně. Už mi nikdy nebudeš nikam zdrhat.“

To mu přece nemůže udělat! Jak by mu to mohla udělat? Zahalen mlhou morfia, alkoholu a bolesti se Dandor pokoušel sám sobě položit otázku… proč by se k němu měla takhle chovat? Nenapadala ho žádná odpověď.

A když spěšně zmizeli připravit kauterizační železo pro zkrvavený pahýl jeho nohy, byly jeho oči i mysl plné představy černého, rakvi podobného imagikonu.

Nebýt toho, že bolest už tak přesahovala všechno, s čím se dokázal jeho rozum vyrovnat, nenašel by v sobě odvahu k tomu, aby se skulil ze stolu a začal se plazit k černé skříňce, přičemž za sebou zanechával krvavou stopu. Černá skříňka. Podvědomě nějak věděl, že představuje konec jeho bolesti, příslib definitivního bezpečí.

Dolezl k ní, aniž by si ti druzí dva jeho počínání uvědomili, a když se vypjal k maximálnímu úsilí, vytáhl se dostatečně vysoko, aby mohl přitlačit dlaň na senzor, který ho okamžitě identifikoval a který byl tím jediným v tomto i v kterémkoli jiném vesmíru, co dokázalo skříňku otevřít.

Víc mrtvý než živý se zhroutil do imagikonu a ten se nad ním tiše uzavřel.

Pak kolem sebe náhle spatřil veselý teplý svět a nad sebou veselé mladé tváře. „Ach Dandore, miláčku! Miláčku,“ volala Cecily a stiskla ho v objetí svých hebkých teplých paží.

„Drahoušku, ty ses vrátil!“ šeptala Daphne.

„Máme takovou radost, že tě vidíme!“ mumlala rusovlasáTerri.

„Máme takovou radost, že tě vidíme!“ opakovala Jerri, její dvojče.

„A já mám úplně největší radost,“ ujišťoval je Dandor, když pohlédl na svou nohu… na svou dokonalou, celou a nedotčenou nohu, v níž nepociťoval sebemenší bolest. „Díky bohu! Díky bohu, že jsem zpátky!“

Imagikon fungoval! Imagikon znovu fungoval! Přenesl ho nejdřív do imaginárního světa a pak zpět do skutečnosti… do té báječné, nádherné skutečnosti!

Dandor se posadil a rozhlédl se kolem sebe po svém vlastním, teplém, překrásném světě. Byl to svět Země roku 22300, světjedno století po velkém moru. Po onom moru, který napadal mužské geny, zredukoval mužskou populaci na pouhých několik tisíc jedinců a každého muže učinil centrem dychtivého a zbožňujícího harému.

Mnozí z mužů, kteří přežili, se s následným duševním vypětím nedokázali vyrovnat. Příliš mnoho let jejich zbožňování, příliš mnoho let, v nichž mohli mít cokoli, co chtěli, a kteroukoli ženu, na kterou pomysleli, se pro ně ukázalo být zátěží, kterou neunesli.

A potom přišel imagikon, vynález, který umožnil, aby se jakýkoli svět, po němž člověk toužil, zdál být absolutně reálný. Někteří muži ho použili k vytvoření světů ještě exotičtějších a báječnějších, než byl ten, ve kterém žili – tím však pouze prohlubovali svůj blahobyt a byli ještě nespokojenější než dřív.

Dandor jednal moudře. Se svým imagikonem vytvořil svět zcela jiného druhu – svět chladu a hrůzy zvaný Nestrond. Dandor totiž chápal velkou pravdu.

K čemu je ráj, nemáte-li ho s čím srovnávat? Nepřičichne-li člověk čas od času k peklu, jak může docenit nebe?

Z anglického originálu IN THE IMAGICON

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

Galaxy v únoru 1966.

Philip K. Piek

Autoři science fiction tohoto světa jsou zcela cílevědomě zvláštní – liší se od zbytku lidstva i mezi sebou navzájem – až na to, že Philip K. Dick je ještě zvláštnější. Jde svou vlastní cestou a píše své osobité knihy bez ohledu na změny preferencí a stylů, zůstává věrný sám sobě a své vnitřní vizi. Píše neustále a přitom nikdy špatně a jeho Muž z Vysokého zámku zcela po právu získal Huga. Tady se v nejlepší své formě noří do hlubin lidského nitra, udržuje čtenáře trvale v napětí, zkoumá různé úrovně vědomí a dotýká se– a to velice obratně – onoho věčně bolavého zubu science fiction: „Co je realita?“

ZAPAMATUJEME SI TO ZA VÁS SE SLEVOU

Probudil se – a zatoužil po Marsu. Ta jeho údolí, pomyslel si. Jaké by to bylo, kdyby se jimi mohl namáhavě prodírat? Báječné a ještě báječnější: sen nabýval na intenzitě, když se mu vracelo plné vědomí, sen a spolu s ním i jeho touha. Téměř cítil, jak ho obklopuje přítomnost toho jiného světa, který spatřili jen vládní agenti a vysocí státní činitelé. Úředníček jako on? To sotva.

„Tak budeš vstávat nebo ne?“ zavrčela ospale jeho manželka Kirsten a v hlase jí zazněl obvyklý náznak navztekané podrážděnosti. „Pokud ano, namačkej na tom zatraceném sporáku horkou kávu.“

„Jasně,“ odpověděl Douglas Quail a bos přešel z ložnice jejich činžovního bytu do kuchyně. Když tam poslušně stiskl tlačítko, kterým se připravovala horká káva, posadil se ke kuchyňskému stolu a vytáhl malou žlutou plechovku kvalitního šňupacího tabáku značky Dean Swift. Energicky si šňupl a tabáková směs firmy Beau Nash ho zaštípala v nose a spálila mu patro úst. Přesto si šňupl ještě jednou; probudilo ho to a umožnilo mu to stmelit sny, noční touhy a nesouvislá přání v jakési zdání racionality.

Poletím tam, řekl si v duchu. Ještě než umřu, uvidím Mars.

Bylo to samozřejmě nemožné a on sám to dobře věděl i v okamžiku, kdy o tom snil. Ale denní světlo, známé každodenní zvuky, přicházející od jeho ženy, která si teď před zrcadlem v ložnici kartáčovala vlasy – to všechno se spiklo a připomnělo mu, co je zač. Ubohý bezvýznamný úředníček s malým platem, řekl si v duchu trpce. Kirsten mu to také minimálně jednou denně připomínala a on jí to neměl za zlé; bylo úkolem ženy, aby svého manžela držela při zemi. Při Zemi, pomyslel si a zasmál se. V tomhle případě to byl přímo doslovně výstižný obrat.

„Čemu se to hihňáš?“ divila se jeho žena, když v rozevlátém křiklavě růžovém županu vrazila do kuchyně. „Určitě zas nějakému snu. Máš jich pořád plnou hlavu.“

„Jo,“ přikývl a zahleděl se otevřeným kuchyňským oknem na vznášedla a dopravní koridory, na všechny ty lidičky plné energie a pospíchající do práce. Za chviličku bude mezi nimi. Jako vždycky.

„Vsadím se, že se ti zdálo o nějaké ženské,“ prohlásila útočně Kirsten.

„Ale kdepak,“ zavrtěl hlavou. „Zdálo se mi o bohu. O bohu války. Je posetý překrásnými krátery, v jejichž hlubinách jsou ty nejpodivnější rostliny.“

„Poslyš,“ přidřepla si k němu Kirsten a vážně k němu promlouvala, takže se hádavý podtón z jejího hlasu na okamžik vytratil. „Dno oceánu – našeho oceánu –je mnohem krásnější, nesrovnatelně krásnější. To přece víš; to ví každý. Pronajmi pro nás pro oba výstroj s umělými žábrami, vezmi si v práci týden volna a můžeme se tam nechat spustit a ubytovat se v jednom z těch podmořských rekreačních středisek s celoročním provozem. A kromě toho…“ Zarazila se. „Ty mě vůbec neposloucháš. Měl bys mě poslouchat. Navrhuju ti tady něco mnohem lepšího, než je ta tvoje mánie, ta tvoje posedlost Marsem, a ty mě vůbec neposloucháš!“ Hlasitě se rozječela. „Bože na nebesích, s tebou je konec, Dougu. Co s tebou bude?“

„Půjdu do práce,“ odpověděl, vstal a na snídani už zapomněl. „To se mnou bude.“

Dívala se na něj. „Je to s tebou čím dál horší. Jsi den ode dne fanatičtější. Kam to povede?“

„Na Mars,“ odsekl, otevřel dveře šatní skříně a vytáhl čistou košili, kterou si chtěl vzít do práce.

Když vystoupil z taxíku, prošel Douglas Quail pomalým krokem třemi pěšími koridory plnými lidí a dorazil k moderním, lákavě atraktivním dveřím. Zastavil se před nimi, čímž narušil pravidelnost dopoledního dopravního ruchu, a pozorně si přečetl neónový nápis, zářící střídavě různými barvami. Prohlížel si tenhle nápis už několikrát… nikdy k němu ale dosud nepřišel takhle blízko. Tohle bylo něco úplně jiného; to, co teď dělal, nemělo s předchozím okouněním nic společného. Bylo to něco, k čemu dříve nebo později muselo nevyhnutelně dojít.

EVOKA, s. r. o.

Je tohle ta správná odpověď? Konec konců iluze, ať je jakkoli přesvědčivá, pořád zůstává pouhou iluzí. Alespoň z objektivního hlediska. Ale subjektivně vzato – to už je něco docela jiného.

A každopádně už si tam sjednal návštěvu. V příštích pěti minutách.

Zhluboka se nadechl chicagského vzduchu s lehkou příměsí smogu, prošel oslepujícím polychromatickým třpytem dveří a zamířil vzhůru ke stolu sekretářky.

„Dobré ráno, pane Quaile,“ přivítala ho zdvořile pohledná blondýnka s obnaženými ňadry a úpravným vzhledem, sedící za stolem.

„Dobré ráno,“ odpověděl. „Přišel jsem se sem přeptat na kurz Evoky. To ale asi víte.“

„Ne ‚evoky‘, ale ‚evokace‘,“ opravila ho sekretářka. Zdvihla sluchátko videofonu, který měla vedle svého sametového lokte, a ohlásila do něj: „Pan Douglas Quail už je tady, pane McClane. Může jít dovnitř? Nebo je ještě moc brzo?“

„Hohehe ho hohi,“ zahuhlal telefon.

„Tak prosím, pane Quaile,“ vybídla ho sekretářka. „Můžete jít dál, pan McClane už vás očekává.“ Když se nejistě vydal dovnitř, zavolala za ním: „Místnost D, pane Quaile. Dejte se doprava.“

Po rozčilující, avšak krátké chvíli, kdy měl dojem, že se ztratil, příslušnou místnost našel. Dveře byly otevřené dokořán a uvnitř za velkým psacím stolem z pravého ořechového dřeva seděl žoviálně vyhlížející muž ve středních letech v šedém obleku z kůže marťanských žab, střiženém podle poslední módy; samotné jeho oblečení by bylo Quaila přesvědčilo, že přišel za tím pravým Člověkem.

„Posaďte se, Douglasi,“ vyzval ho McClane a ukázal buclatou rukou na křeslo, stojící před psacím stolem. „Tak vy byste za sebou chtěl mít cestu na Mars. Výborně.“

Quail se posadil s pocitem napětí. „Nejsem si jistý, jestli se to za tu cenu vyplatí,“ prohlásil. „Stojí to spoustu peněz, a pokud to můžu posoudit, nic za ně vlastně ve skutečnosti nedostanu.“ Stojí to skoro tolik, jako kdybych tam letěl doopravdy, pomyslel si.

„Dostanete hmatatelný důkaz, že jste tu cestu podnikl,“ opravil ho rázně McClane. „Dostanete veškeré důkazy, které budete potřebovat. Podívejte, ukážu vám to.“ Hrábl do zásuvky svého impozantního psacího stolu. „Útržek letenky.“ Sáhl do desek z tuhého papíru a vytáhl čtvereček plasticky potištěné lepenky. „Ten dokazuje, že jste tam doopravdy letěl – a že jste se vrátil. Pohlednice.“ Rozložil na stole v úhledné řádce čtyři orazítkované trojrozměrné barevné pohlednice tak, aby šije Quail mohl prohlédnout. „Filmy. Záběry místních pamětihodností, které jste na Marsu pořídil vypůjčenou kamerou.“ I ty Quailovi předvedl. „A k tomu jména lidí, s kterými jste se seznámil, suvenýry za dvě stě padesát poskredů, které dorazí – samozřejmě z Marsu – během příštího měsíce. Potom pas a potvrzení se seznamem injekcí, které jste dostal. A spousta dalších věcí.“ Vzhlédl nadšenýma očima ke Quailovi. „Budete vědět, že jste tam byl, to mi věřte,“ pokračoval. „Na nás se pamatovat nebudete, nevzpomenete si ani na to, že jste tady někdy byl. Ve vašich vzpomínkách to bude opravdová cesta, za to ručíme. Plné dva týdny vzpomínek až do těch posledních nejbezvýznamnějších podrobností. Pamatujte si tohle: pokud kdykoli zapochybujete o tom, že jste doopravdy podnikl dlouhou cestu na Mars, můžete se sem vrátit a peníze vám v plné výši refundujeme. Rozumíte?“

„Jenže já jsem tam přece nebyl,“ namítal Quail. „Nebudu mít tu cestu skutečně za sebou, ať mě vybavíte jakýmikoli důkazy.“ Hluboce a nejistě se nadechl. „A nikdy jsem taky nebyl tajným agentem Interplanu.“ Připadalo mu nemožné, že by implantace mimofaktické paměti, kterou Evoka nabízela, mohla skutečně fungovat – přes to, co slyšel od jiných lidí.

„Pane Quaile,“ přesvědčoval ho trpělivě McClane. „Jak jste vysvětlil v dopise, který jste nám poslal, nemáte žádnou šanci, nemáte ani sebemenší možnost skutečně se někdy dostat na Mars – nemůžete si to dovolit, a co je ještě důležitější, nikdy byste nevyhověl požadavkům, kladeným na tajné agenty Interplanu či kohokoli jiného. Tohle je jediný způsob, kterým můžete realizovat svůj… hmm… celoživotní sen; nemám pravdu, pane? Nemůžete být tím, kým byste chtěl být; a nemůžete ve skutečnosti dělat to, co byste dělat chtěl.“ Tiše se zasmál. „Můžete ale vzpomínat na to, že jste tím člověkem byl a že jste to dělal. O to už se postaráme. A naše ceny jsou rozumné, nemáme v nich schované žádné dodatečné poplatky.“ Povzbudivě se usmál.

„Je mimofaktická paměť opravdu tak přesvědčivá?“ ujišťoval se Quail.

„Přesvědčivější než skutečná paměť, pane Quaile. Kdybyste doopravdy letěl na Mars jako agent Interplanu, už teď byste na spoustu věcí zapomněl; naše analýza skutečných paměťových systémů – autentických vzpomínek na významné události v životě každého člověka – ukazuje, že celá řada různých podrobností se z paměti dané osoby velice rychle vytrácí. Navždy. Součástí té celkové transakce, kterou vám nabízíme, je tak hluboká evokační , implantace, že nezapomenete vůbec nic. Soubor vzpomínek, kterými vás nakrmíme, až budete v komatu, vytvořili školení odborníci, lidé, kteří na Marsu strávili celá léta; v každém případě podrobnosti ověřujeme až do nejmenšího detailu. A vy jste si vybral poměrně jednoduchý mimofaktický systém; kdybyste se byl rozhodl pro Pluto nebo kdybyste chtěl být císařem Aliance vnitřních planet, měli bychom s tím mnohem větší potíže… a cena by také byla podstatně vyšší.“

„Tak dobrá,“ sáhl Quail do kabátu pro náprsní tašku. „Je to něco, po čem toužím celý život, a je mi jasné, že doopravdy to nikdy nepodniknu. Takže se asi budu muset spokojit s touhle náhražkou.“

„Takhle to neberte,“ napomenul ho přísně McClane. „Nesmiřujte se s něčím, co by bylo jen to druhé nejlepší. Skutečná paměť s veškerou svou nepřesností, se svými opomenutími a bloky, nemluvě už vůbec o zkreslení reality – taje tím druhým nejlepším.“ Přijal peníze a stiskl tlačítko na psacím stole. „Prosím, pane Quaile,“ pokračoval, když se dveře kanceláře otevřely a dovnitř rázně vstoupili dva ramenatí muži. „Už jste na cestě na Mars jako tajný agent.“ Vstal, přistoupil ke Quailovi a potřásl mu nervózní zpocenou rukou. „Nebo spíš už jste na té cestě byl. Dnes o půl páté odpoledne se… hmm… vrátíte sem na Zem; taxík vás vysadí u vašeho bytu, a jak jsem říkal, nikdy si nevzpomenete na to, že jste se mnou mluvil ani že jste u nás byl. Dokonce si ani nebudete pamatovat, že jste o nás někdy slyšel.“

S hrdlem vyschlým nervozitou vyšel Quail za oběma techniky z kanceláře; na nich teď záleželo, co se bude dít dál.

Budu doopravdy věřit, že jsem byl na Marsu? Ze se mi podařilo naplnit svůj celoživotní sen? Přemítal a přepadlo ho podivné neodbytné tušení, že se něco určitě zvrtne. Co to ale bude, to nevěděl.

Bude si muset počkat a zjistit to sám.

Interkom na McClaneově psacím stole, který ho spojoval s provozními prostorami firmy, zabzučel a ozvalo se z něj: „Pan Quail už dostal sedativa, pane. Chcete to řídit osobně nebo se do toho máme dát sami?“

„Je to rutinní případ,“ prohlásil McClane. „Můžete se do toho dát, Lowe; nemyslím, že byste s tím mohli mít nějaké problémy.“ Programování umělých vzpomínek na cestu na nějakou jinou planetu – ať už obohacených nebo neobohacených vzrušením plynoucím z poslání tajného agenta – se v pracovním programu firmy objevovalo s monotónní pravidelností. Každý měsíc, počítal se zatrpklým pobavením, máme těchhle zakázek nejmíň dvacet – náhražkové meziplanetární cesty se staly naším denním chlebem.

„Jak si přejete, pane McClane,“ ozval se Loweův hlas a telefon oněměl.

McClane přešel k trezorové sekci v místnosti za svou kanceláří a dal se do hledání balíčku číslo tři – výlet na Mars – a balíčku číslo dvaašedesát s označením tajný špión Interplanu. Když oba balíčky našel, vrátil se s nimi ke svému psacímu stolu, pohodlně se usadil a vysypal jejich obsah – předměty, které měly být nastrčeny do Quailova bytu, zatímco se laboratorní technici budou zabývat‘ instalací falešných vzpomínek.

Pistole podřadné jakosti v hodnotě jednoho poskredu; to je největší položka, pomyslel si McClane, ta nás přijde na nejvíc peněz. Následovala vysílačka velikosti hrášku, kterou mohl agent spolknout v případě, že by byl chycen. Kódovací příručka, která se podivuhodně podobala příručce opravdové… modely, používané jeho firmou, byly nesmírně přesné a ve všech případech, kdy to bylo možné, vycházely ze skutečného vybavení americké armády. Různé drobnosti, které samy o sobě nic neznamenaly, které však budou zapředeny do tkaniva Quailova imaginárního poslání a které budou odpovídat jeho vzpomínkám: polovina prastarého stříbrného padesáticentu, několik nepřesně opsaných citátů z kázání Johna Donnea, každý z nich na zvláštním kousku průsvitného tenoučkého papíru, několik kartónků papírových zápalek z různých barů na Marsu, nerezová lžíce s vyrytým nápisem MAJETEK NÁRODNÍHO KIBUCU KUPOLE NA MARSU, odposlechová cívka, která…

Zabzučel interkom. „Omlouvám se, že vás vyrušuju, pane McClane, ale narazili jsme tady na něco, co se nám ani trochu nelíbí. Možná by přece jen bylo lepší, kdybyste sem mohl přijít. Quail už je pod vlivem sedativ; na narkidrin reagoval dobře, takže je v naprostém bezvědomí a zcela receptivní. Jenže.

„Hned tam jdu.“ McClane zavětřil problém a vyšel z kanceláře; o chviličku později se objevil v provozních prostorách.

Douglas Quail ležel na zdravotnickém lůžku, pomalu a pravidelně oddechoval s očima pevně zavřenýma a zdálo se, jako by si byl matně – ale opravdu jen matně – vědom přítomnosti obou techniků a nyní i samotného McClanea.

„Nemáte snad prostor, kam byste vložili falešná paměťová schémata?“ vyptával se podrážděně McClane. „Vyhoďte prostě dva pracovní týdny; je zaměstnaný jako úředník u Emigrační správy západního pobřeží a to je státní instituce, takže určitě má dva týdny dovolené neboje aspoň v průběhu posledního roku měl. To by mělo stačit.“ Triviální detaily ho rozčilovaly a nemohl s tím nic dělat.

„Náš problém,“ odpověděl vzrušeně Lowe, „je v něčem úplně jiném.“ Naklonil se nad lůžko a poručil Quailovi: „Zopakujte panu McClaneovi, co jste nám říkal.“ K McClaneovi pak dodal: „Dobře poslouchejte.“

Šedozelené oči muže, ležícího bezvládně na lůžku, se zaostřily na McClaneův obličej. Oči, pomyslel si zneklidněně McClane, které nabyly tvrdého výrazu; podobaly se nějaké blýskavé anorganické hmotě, takže poněkud připomínaly leštěné polodrahokamy. Nebyl si docela jist, jestli se mu to, co vidí, zamlouvá –jejich třpyt byl příliš chladný. „Co ode mne ještě chcete?“ vyštěkl drsně Quail. „Odhalili jste mou pravou totožnost. Vypadněte odtud, než vás všechny roztrhám na kusy.“ Pozorně si prohlížel McClanea. „Zvlášť vás,“ pokračoval pak. „Vy jste šéfeni téhle kontraoperace.“

„Jak dlouho jste byl na Marsu?“ zeptal se Lowe.

„Měsíc,“ odpověděl rezavě Quail.

„A co jste tam dělal?“ vyptával se dál Lowe.

Úzké rty se zkřivily: Quail na něj upřeně hleděl a neodpovídal. Když konečně promluvil, protahoval jednotlivá slova tak, že z nich přímo čišela nenávist. „Byl jsem agentem Interplanu, to už jsem vám přece říkal. Copak si nezaznamenáváte všechno, co se tady řekne? Přehrajte šéfovi videozáznam a mě nechtě na pokoji.“ Zavřel oči a jejich nemilosrdný třpyt pohasl; McClane okamžitě pocítil obrovskou vlnu úlevy.

„Tohle je sakra tvrdý chlap, pane McClane,“ ozval se tiše Lowe.

„Však nebude tak tvrdý,“ ujistil ho McClane, „až se postaráte o to, aby tenhle paměťový řetězec zase ztratil. Bude zase pokorný jako jehňátko.“ Otočil se ke Quailovi. „Tak proto jste tak hrozně chtěl letět na Mars.“

„Já jsem vůbec na Mars letět nechtěl,“ opravil ho Qúail, aniž by otevřel oči. „Poslali mě tam; dostaljsem úkol a bylo to – nemohl jsem s tím nic dělat. Nojasně, přiznávám, že jsem byl zvědavý, jaký to tam bude. Kdo by taky nebyl?“ Otevřel znovu oči a všechny tři si prohlížel; zvláštní pozornost věnoval McClaneovi. „Máte tady vážně báječné sérum pravdy – připomnělo mi věci, na které jsem si až do dneška absolutně nevzpomínal.“ Na chvíli se zamyslel. „Zajímalo by mě, jak je to s Kirsten,“ zamumlal napůl sám pro sebe. „Ze by do toho byla taky zapletená? Ze by byla kontaktem Interplanu a dohlížela na mě… aby si byli jistí, že se mi nevrátila paměť? Už se nedivím, že se té mé touze podívat se tam nahoru tak posmívala.“ Nepatrně se usmál; jeho úsměv – vyjadřující pochopení – však téměř okamžitě zmizel.

„Věřte mi, pane Quaile, prosím, narazili jsme na to čirou náhodou,“ ujišťoval ho McClane. „V naší práci…“

„Já vám věřím,“ odpověděl Quail. Vypadal teď unaveně, protože droga ho neustále stahovala do větších a větších hlubin. „Kde jsem to říkal, že jsem byl?“ zamumlal. „Na Marsu? Už si nějak nevzpomínám – rozhodně bych Mars rád viděl, zrovrtajako každý jiný. Jenže já…“ Odmlčel se. „Jsem jen úředníček, bezvýznamný úředníček.“

Lowe se narovnal a oslovil svého nadřízeného: „Chtěl by, abychom mu implantovali falešné vzpomínky, které by se shodovaly s cestou, kterou doopravdy podnikl. A falešný důvod té cesty, který je ve skutečnosti důvodem opravdovým. Říká pravdu, je už pod silným vlivem narkidrinu. Tu cestu má pevně vrytou v paměti – alespoň když je pod vlivem sedativ. Jinak si na ni ale evidentně nevzpomíná. Někdo, pravděpodobně v jedné z těch vládních vědeckých laboratoří, co patří armádě, jeho vědomé vzpomínky vymazal; nevěděl nic jiného než to, že cesta na Mars pro něj má nějaký zvláštní význam, a podobně tomu bylo i s prací tajného agenta. To vymazat nemohli, protože to není vzpomínka, ale touha, nepochybně tatáž touha, která ho původně vedla k tomu, že se na takový úkol dobrovolně přihlásil.“

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se McClanea druhý technik jménem Keeler. „Překryjeme mu skutečné vzpomínky falešným paměťovým schématem? Nikdo neví, k čemu by to vedlo; mohl by si vzpomenout na něco ze své opravdové cesty a následné zmatení by mohlo vyvolat nějakou psychotickou poruchu. Musel by mít v mysli zafixované dvě protikladné premisy zároveň: totiž že letěl na Mars i že tam neletěl. Zeje opravdovým agentem Interplanu a že žádným agentem není, že to všechno je jen hra. Myslím, že bychom ho měli oživit bez implantace jakýchkoli falešných vzpomínek a poslat ho pryč; tohle je ožehavá záležitost.“

„Souhlasím s vámi,“ přikývl McClane. Náhle ho něco napadlo. „Dokážete předpovědět, co všechno si bude pamatovat, až přestanou působit sedativa?“

„To se nedá říct,“ odpověděl Lowe. „Za těchhle podmínek se mu pravděpodobně vrátí určité nejasné a roztroušené vzpomínky na skutečně podniknutou cestu. A bude nejspíš vážně pochybovat o tom, jestli jsou pravdivé; snad si bude myslet, že v našem programu něco selhalo. A bude si pamatovat, že tady byl. To se nevymaže – pokud ovšem nechcete, abychom to vymazali.“

„Čím míň si budeme s tímhle člověkem zahrávat, tím víc mi to bude vyhovovat,“ prohlásil McClane. „Tohle je věc, do které bychom se neměli plést; dost na tom, že jsme udělali tu chybu – nebo že jsme měli tu smůlu – a odhalili jsme skutečného špióna Interplanu s tak dokonalou falešnou identitou, že až do téhle chvíle sám nevěděl, co byl zač – nebo spíš co je zač.“ Čím rychleji se zbaví muže, který si říká Douglas Quail, tím lip.

„Dáte mu do bytu balíčky číslo tři a dvaašedesát?“ zejímal se Lowe.

„Ne,“ zavrtěl hlavou McClane. „A taky mu vrátíme polovinu honoráře.“

„Polovinu! Proč polovinu?“

„Připadá mi to jako rozumný kompromis,“ řekl nepřesvědčivě McClane.

Je to vážně fajn, být zase zpátky na Zemi, říkal si Douglas Quail v taxíku, který ho vezl k jeho činžovnímu bytu v rezidenční čtvrti Chicaga.

Vzpomínky na ten měsíc, který strávil na Marsu, mu už teď začínaly v mysli blednout; uchovávala se mu v ní pouze představa hlubokých rozeklaných kráterů, všudypřítomných prastarých erodovaných pahorků, obrovské vitality a ztělesněného pohybu. Prašného světa, kde se nedělo nic zvláštního a kde člověk značnou část dne trávil kontrolováním a upravováním svého přenosného zdroje kyslíku. A potom životních forem, skromných a nenáročných šedohnědých kaktusů a hlístovitých červů.

Dokonce si s sebou zpátky přivezl několik vzorků pomalu vymírající marťanské fauny, které propašoval přes celnici. Konec konců nepředstavovaly žádnou hrozbu; v těžké atmosféře Země nemohly přežít.

Sáhl do kapsy kabátu a šmátral tam po krabičce s marťanskými hlísty…

A nahmatal místo nich obálku.

Když ji vytáhl, zjistil ke svému obrovskému překvapení, že obsahuje pět set sedmdesát poskredů v drobných poskredových bankovkách.

Ptal se sám sebe, kde k nim přišel. Copak na té cestě všechno neutratil?

K bankovkám byl přiložen papírek se slovy: Náhrada poloviční ceny. McClane. A za tím datum. Dnešní datum.

„Evokace,“ řekl nahlas.

„Evokace čeho, pane nebo paní?“ zeptal se zdvořile robot, který řídil taxík.

„Máte tady telefonní seznam?“ zajímal se Quail.

„Zajisté, pane nebo paní.“ Otevřela se přihrádka, z níž vyjel telefonní seznam Cook County na mikropásku.

„Jmenuje se to trochu jinak,“ mumlal Quail, když listoval soupisem firem. V tom okamžiku pocítil strach, pronikavý strach. „Tady je to,“ pokračoval. „Odvezte mě na tuhle adresu, Evoka, společnost s ručením omezeným. Rozmyslel jsem si to, nechci jet domů.“

„Ano, pane nebo paní,“ odpověděl řidič. O chvíli později už taxík mířil opačným směrem.

„Můžu si od vás zatelefonovat?“ požádal Quail.

„Poslužte si,“ vyzval ho řidič robot a podal mu lesklý nový model luxusního trojrozměrného barevného videofonu.

Navolil číslo svého bytu. A po chvíli čekání na malé obrazovce před sebou spatřil miniaturní, ale mrazivě realistický obraz Kirsten. „Byl jsem na Marsu,“ oznámil jí.

„Jsi opilý.“ Její rty se pohrdavě zkroutily. „Nebo něco ještě horšího.“

„Je to čistá pravda.“

„Kdy?“ vyštěkla na něj.

„To nevím.“ Připadal si zmateně. „Myslím, že to byla jen simulovaná cesta. Prostřednictvím nějaké z těch umělých či mimofaktických pamětí, nebo jak se jim říká. Jenže se to neujalo.“

„Ty jsi fakt opilý,“ opakovala sžíravě Kirsten. A přerušila na svém konci spojení. Zavěsil a cítil, jak zrudl v obličeji. Pokaždé tentýž tón, říkal si vztekle. Pokaždé ta ironická odpověď, jako kdyby ona sama věděla všechno a já nic. Kristepane, pomyslel si sklíčeně.

O chviličku později taxík zastavil u chodníku před moderní a nesmírně atraktivní nízkou růžovou budovou, nad níž střídavými barvami svítil polychromatický neónový nápis: EVOKA, s. r. o.

Sekretářka, přitažlivá dívka s tělem od pasu nahoru obnaženým, na něj překvapeně pohlédla a pak se s vynaložením obrovského úsilí ovládla. ‚yítejte, pane Quaile,“ zakoktala nervózně. ‚J… jak se vám daří? Snad jste si u nás něco nezapomněl?“

„Zbytek honoráře, který jsem vám zaplatil,“ odsekl.

„Zbytek honoráře?“ podivila se teď už klidnější sekretářka. „To se nejspíš mýlíte, pane Quaile. Byl jste tady a informoval jste se o možnosti podniknout mimofaktický výlet, ale…“ Pokrčila hebkými bledými rameny. „Pokud jsem dobře informovaná, žádný výlet jste nakonec nepodnikl.“

.Všechno si pamatuju, slečno,“ zarazil ji Quail. „Svůj dopis firmě Evoka, kterým celá tahle záležitost začala. Pamatuju se, jak jsem sem přišel, a pamatuju se na svou návštěvu u pana McClanea. Pak si vzpomínám, jak mě odvedli dva technici a dali mi nějakou drogu, která mě měla uspat.“ Nebylo divu, že mu firma polovinu honoráře vrátila. Falešné vzpomínky na jeho ‚cestu na Mars‘ se neujaly – alespoň ne úplně, jak ho o tom ujišťovali.

„Pane Quaile,“ ozvala se dívka, „i když jste jen nepříliš důležitý úředník, jste docela pohledný muž, a když se rozčilujete, škodí to vašemu vzhledu. Pokud by vám to pomohlo, abyste se uklidnil, mohla bych se… hmm… nechat přesvědčit a dát se pozvat někam…“

To ho rozzuřilo k nepříčetnosti. „Na vás si taky vzpomínám,“ vyjel na ni vztekle. „Vzpomínám si například na to, že jste měla ňadra nasprejovaná namodro; to mi utkvělo v paměti. A pamatuju se, jak mi pan McClane sliboval, že jestli si na návštěvu u firmy Evoka vzpomenu, dostanu zpátky všechny svoje peníze. Kde je pan McClane?“

Po krátkém zdržení – které pravděpodobně protahovali tak dlouho, jak to jen šlo – se znovu ocitl v křesle před impozantním ořechovým psacím stolem, stejně jako přibližně před hodinou téhož dne.

„To je tedy opravdu technika, co tady máte,“ ušklíbl se ironicky. Jeho zklamání – a jeho vztek – už tou dobou narostly do obrovských rozměrů. „Moje takzvané.vzpomínky‘ na Mars, kam jsem měl letět jako tajný agent ve službách Interplanu, jsou mlhavé, neurčité a plné rozporů. A jasně si vzpomínám na to, co jste tady se mnou vy všichni dělali. Měl bych se v té věci obrátit na Úřad pro prošetřování obchodních praktik.“ Byl už rozžhavený doběla, zahlcovala ho zlost kvůli tomu, jak byl podveden, a přemáhala jeho obvyklý odpor vůči účasti v jakýchkoli veřejných sporech.

„Vzdáváme to, Quaile,“ řekl se zachmuřeným a zároveň ostražitým výrazem McClane. „Vrátíme vám zbytek honoráře. Plně přiznávám, že jsme pro vás neudělali absolutně nic.“ Jeho hlas zněl rezignovaně.

„Nevybavili jste mě dokonce ani těmi různými předměty, které mi podle vašeho vlastního tvrzení měly ‚dokazovat‘, že jsem na Marsu byl,“ pokračoval útočně Quail. „Všechny ty řečičky, kterými jste mě ohromoval – a nebylo z toho vůbec nic. Dokonce ani ten útržek letenky. Ani pohlednice. Ani pas. Ani potvrzení o preventivním očkování. Ani…“

„Poslyšte, Quaile,“ skočil mu do řeči McClane. „Co kdybych vám řekl, že…“ Zarazil se uprostřed věty. „Nechtě to plavat.“ Stiskl tlačítko na svém domácím telefonu. „Shirley, buďte tak hodná a vystavte pokladní šek na dalších pět set sedmdesát poskredů, na jméno Douglase Quaila. Díky.“ Pustil tlačítko a zlostně na Quaila pohlédl.

Za chvíli se šek objevil; sekretářka ho položila před McClanea, znovu se ztratila z dohledu a nechala oba muže o samotě. Stále ještě se napjatě pozorovali přes desku mohutného psacího stolu z ořechového dřeva.

„Chtěl bych vám dát jednu radu,“ prohlásil McClane, když šek podepsal a podal Quailovi. „Nemluvte s nikým o svém, hmm, nedávném výletu na Mars.“

„O jakém výletu?“

„No totiž, to je právě ono,“ pokračoval tvrdošíjně McClane.

„O tom výletu, na který si částečně vzpomínáte. Dělejte, jako byste si nevzpomínal vůbec, předstírejte, že se vůbec neuskutečnil. Neptejte se mě na důvody a prostě se řiďte mou radou – bude to tak lepší pro nás pro všechny.“ Začínal se potit. Vydatně potit. „A teď, pane Quaile, mám další práci, čekají mě další zákazníci.“ Vstal a doprovodil Quaila ke dveřím.

Když je Quail otevíral, zavrčel: „Firma, která odvádí takovouhle odfláknutou práci, by neměla mít vůbec žádné zákazníky.“ Pak za sebou dveře zavřel.

Cestou domů si v taxíku Quail v duchu formuloval znění stížnosti, kterou hodlal poslat dopisem na pozemskou divizi Úřadu pro prošetřování obchodních praktik. Byl rozhodnut začít, jakmile se dostane ke svému psacímu stroji; rozhodně bylo jeho povinností varovat ostatní, aby si s firmou Evoka nic nezačínali.

Když dorazil zpět do svého bytu, posadil se ke kufříkovému psacímu stroji značky Hermes Rocket, otevřel zásuvku a hledal kopíráky – když vtom si povšiml povědomé malé krabičky. Krabičky, kterou kdysi na Marsu pečlivě naplnil marťanskou faunou a později propašoval přes celnici.

Když krabičku otevřel, zůstal nevěřícně zírat na šest mrtvých hlístů a na několik různých jednobuněčných živočichů, kterými se tito marťanští červi živili. Prvoci byli seschlí na prach, ale přesto je poznával: strávil celý den hledáním mezi obrovitými nepozemsky tmavými balvany, než je nasbíral. Byla to nádherná, skvělá objevná cesta.

Vždyť já jsem ale na Marsu nebyl, uvědomil si.

I když na druhé straně…

Ve dveřích jeho pokoje se objevila Kirsten s plnou náručí potravin ve světlehnědých balíčcích. „Co proboha děláš takhle uprostřed dne doma?“ V hlase jí zazníval ten věčně stejný útočný tón.

„Byl jsem na Marsu?“ vyjel na ni. „Ty bys o tom přece musela vědět.“

„Ne, samozřejmě jsi na Marsu nebyl; řekla bych, že bys o tom musel vědět především ty sám. Copak v jednom kuse nemeleš o tom, jak by ses tam chtěl podívat?“

„Bože můj,“ povzdechl si, „myslím, že jsem tam byl.“ Po chvíli mlčení dodal: „A zároveň si myslím, že nebyl.“

„Tak se rozhodni.“

„Jak se můžu rozhodnout?“ Rozhodil rukama. „Mám v hlavě implantované obě tyhle paměťové stopy, jednaje skutečná a druhá falešná, jenže nevím, která je která. Proč se nemůžu spolehnout aspoň na tebe? V tvé paměti se přece nikdo nevrtal.“ Snad by pro něj mohla udělat aspoň tohle – i kdyby už pro něj nikdy neudělala nicjiného.

„Dougu,“ prohlásila Kirsten klidně a odměřeně, „jestli se nesebereš, je mezi námi konec. Odejdu od tebe.“

„Jsem v maléru.“ Jeho hlas zněl chraptivě a drsně. A navíc roztřeseně. „Nejspíš se o mě pokouší nějaká psychóza. Doufám, že ne, ale… možná je to tak. Tím by se aspoň všechno vysvětlovalo.“

Kirsten položila tašku s nákupem a zamířila k šatní skříni. „Myslelajsem to vážně,“ řekla tiše. Vytáhla ze skříně kabát, oblékla si ho a vrátila se ke dveřím bytu. „Někdy brzo ti zavolám,“ dodala bezbarvě. „Tohle je konec, Dougu. Doufám, že se z toho nějak vylížeš, vážně se modlím, aby se ti to povedlo. V tvém vlastním zájmu.“

„Počkej!“ vyjekl zoufale. „Jen mi to řekni, abych to věděl určitě; byljsem tam, nebojsem tam nebyl? Řekni mi, co z tohoje pravda.“ Jenže oni mohli změnit i tvoje paměťové stopy, uvědomil si.

Dveře se zavřely. Jeho žena zmizela. Konečně!

„Tak to bychom měli,“ ozval se za ním cizí hlas. „Teď dejte ruce nahoru, Quaile. A taky se laskavě otočte a podívejte se sem.“

Instinktivně se otočil, aniž by zdvihl ruce.

Muž, který proti němu stál, měl na sobě modrou uniformu policejní agentury Interplan a v ruce držel pistoli, která zřejmě pocházela ze standardního vybavení jednotek OSN. A z jakéhosi zvláštního důvodu připadal Quailovi povědomý; povědomý nějakým nezřetelným a zkresleným způsobem, který nedokázal přesně určit. S trhnutím proto dal ruce vzhůru.

.Vzpomínáte si na svou cestu na Mars,“ konstatoval policista.

,yíme o všem, co jste dnes podnikal, a o všech vašich myšlenkách

– především o vašich velice důležitých myšlenkách cestou domů od firmy Evoka. Vsadili jsme vám totiž do hlavy telepatickou vysílačku,“ vysvětloval, „takže jsme průběžně informováni.“

Telepatickou vysílačku – tu věc užívající živé plazmy, která byla objevena na Měsíci. Otřásl se odporem k sobě samotnému. Ta věc žila v jeho organismu, uvnitř jeho vlastního mozku, živila se, poslouchala a znovu se živila. Věděl ale, že jich policisté Interplanu skutečně používají; psalo se o tom dokonce i v tisku. Takže ať to bylo jakkoli deprimující, byla to nejspíš pravda.

„Proč zrovna já?“ zeptal se Quail chraptivě. Co vlastně udělal

– nebo co špatného si myslel? A co to mělo společného s firmou Evoka?

,y zásadě,“ vysvětloval mu policista Interplanu, „to s Evokou nemá společného vůbec nic, je to jen mezi námi a vámi.“ Poklepal si na pravé ucho. „Pořád ještě sleduji vaše duševní procesy pomocí vaší nitrolebeční vysílačky.“ Quail si všiml, že muž má v uchu malé sluchátko z bílé plastické hmoty. „Musím vás tudíž varovat: všechno, co si myslíte, může být použito proti vám.“ Usmál se. „Ne že by na tom ještě záleželo, namyslel a napovídal jste toho už tolik, že vás budeme muset zlikvidovat. Mrzuté je to, že u firmy Evoka jste pod vlivem narkidrinu jejich technikům i majiteli panu McClaneovi vyprávěl o své cestě – kde jste byl, kdo vás tam poslal a částečně i to, co jste tam dělal. Mají pořádně nahnáno. Byli by nejraději, kdyby vás v životě nebyli viděli.“ Pak zamyšleně dodal: „A mají důvod.“

„Já jsem ale vůbec na žádné cestě nebyl,“ bránil se Quail. „Je to jen falešný paměťový řetězec, který mi McClaneovi technici chybně implantovali.“ Pak ale pomyslel na krabičku, která ležela v zásuvce jeho psacího stolu a obsahovala marťanské životní formy. A na problémy a nepříjemnosti, které zakusil při jejich shromažďování. Tyhle vzpomínky mu připadaly skutečné. A krabička s těmi živočichy, ta byla skutečná nepochybně. Pokud ji tam nepodstrčil McClane. Třeba to byl jeden z těch důkazů, o kterých McClane tak přesvědčivě bájil.

Vzpomínky na mou cestu na Mars mě nepřesvědčují, pomyslel si – bohužel ale přesvědčily policejní agenturu Interplan. Ta si myslí, že jsem na Marsu skutečně byl a že si toho jsem alespoň částečně vědom.

„My nejen víme, že jste na Marsu byl,“ přikývl policista Interplanu na souhlas s jeho myšlenkami, „ale taky víme, že už si teď vzpomínáte na dost věcí, aby to pro nás bylo nepříjemné. A nijak by nepomohlo, kdybychom vaše vědomé vzpomínky na to všechno vymazali, protože i kdybychom to udělali, prostě byste se znovu objevil u firmy Evoka a začalo by to zase. A na McClanea ani na činnost jeho firmy nemůžeme, protože naše pravomoc se nevztahuje na nikoho, kdo nepatří k našim lidem. Kromě toho se McClane nedopustil žádného zločinu.“ Upřeně se na Quaila díval. „Technicky vzato jste se žádného zločinu nedopustil ani vy. Nešel jste k firmě Evoka s úmyslem získat svou paměť zpět; jsme si vědomi toho, že jste tam šel z obvyklého důvodu, z jakého tam lidé chodí

– protože jako všichni obyčejní a nudní občánkové milujete dobrodružství. Jenže vy,“ pokračoval, „bohužel nejste obyčejný, nejste nudný a vzrušení už jste si užil až dost; to poslední v celém vesmíru, co byste potřeboval, je kúra toho druhu, jakou poskytuje Evoka. Nic nemohlo mít katastrofálnější následky pro vás ani pro nás. A konec konců ani pro McClanea.“

„Proč by pro vás mělo být.nepříjemné‘, kdybych se rozpomněl na svou cestu – na svou údajnou cestu – a na to, co jsem tam dělal?“ zajímal se Quail.

„Protože,“ pokračoval ve vysvětlování uniformovaný policista Interplanu, „vaše počínání na Marsu neodpovídá té představě Velkého bílého otce, pečujícího o všechny svoje děti, kterou prezentujeme veřejnosti. Udělal jste pro nás něco, co my sami nikdy udělat nemůžeme. Něco, na co si dřív nebo později vzpomenete

– díky narkidrinu. Ta krabička plná mrtvých červů a řas leží v zásuvce vašeho psacího stolu už šest měsíců – od té doby, co jste se vrátil. A za celou tu dobu jste se o ni ani v nejmenším nezajímal. Dokonce jsme vůbec nevěděli, že ji máte, dokud jste si na ni cestou

1 J

domů z Evoky nevzpomněl; pak jsme sem honem vyrazili ji hledat. Nenašli jsme ji,“ dodal zbytečně, „neměli jsme dost času.“

K prvnímu policistovi Interplanu se v tu chvíli připojil druhý a oba se spolu krátce radili. Quail mezitím horečně přemýšlel. Skutečně si teď vzpomínal na další věci; ten polda měl ohledně narkidrinu pravdu. Pravděpodobně ho u Interplanu sami také používali. Pravděpodobně? Věděl zatraceně dobře, že ho používali, viděl přece na vlastní oči, jak ho dávali jednomu zajatci. Kde to vlastně bylo? Někde na Zemi? Spíš na Měsíci, pomyslel si, když zvažoval představy, které vyvolávala jeho nesmírně děravá, ale rychle se vracející paměť.

A vzpomněl si i na něco dalšího. Na důvod, proč ho poslali na Mars, na úkol, který tam splnil.

Nebylo divu, že mu vymazali paměť.

„Ach bože,“ povzdechl si první z obou policistů Interplanu a přerušil svůj rozhovor s kolegou. Určitě zachytil tok Quailových myšlenek. „Teď je to tedy ještě mnohem horší problém, horší už by být ani nemohl.“ Přistoupil ke Quailovi a znovu na něj namířil pistoli. „Musíme vás zabít,“ prohlásil. „A hned teď.“

„Proč hned teď?“ protestoval nervózně druhý policista. „Nemůžeme ho prostě odvézt do newyorské centrály Interplanu a nechat na nich, co…“

„On už ví, proč to musí být hned teď,“ prohlásil první policista; vypadal teď také nervózně, Quail si ale uvědomoval, že jeho nervozita pramení z něčeho naprosto jiného. Paměť se mu vrátila téměř úplně, takže policistovu nervozitu docela chápal.

„Zabiljsem na Marsujistého člověka,“ ozval se Quail chraptivě. „Když jsem se předtím dostal přes patnáct osobních strážců. Někteří z nich byli ozbrojení, měli zrovna takové ubohé pistolky jako vy.“ Prodělal u Interplanu pětiletý výcvik zabijáka. Profesionálního vraha. Vyznal se v umění zneškodnit ozbrojené protivníky… jako například tyhle dva policisty; a ten se sluchátkem v uchu to věděl také.

Kdyby se pohnul dostatečně rychle…

Pistole vypálila. Quail však už stačil uskočit stranou a zároveň policistu ozbrojeného pistolí srazil k zemi. Okamžitě se zbraně zmocnil a namířil ji na druhého policistu, který se tvářil zmateně.

„Četl mi myšlenky,“ oddechoval namáhavě. „Věděl, co chci udělat, ale stejně se mi to podařilo.“

Zraněný policista se napůl posadil. „Nepoužije tu pistoli proti tobě, Same,“ zavrčel, „to mu taky čtu v myšlenkách. Ví, že je s ním konec, a ví, že my to víme taky. No tak, Quaile,“ s vynaložením velkého úsilí se roztřeseně postavil a hekal bolestí. Natáhl ruku. „Tu pistoli,“ vyzval Quaila. „Použít ji nemůžete, a když mi ji dáte, zaručuju se vám, že vás nezabiju; dostane se vám řádného slyšení a o vašem osudu rozhodne v Interplanu někdo vyšší, ne já. Třeba vám můžou vymazat paměť ještě jednou, v tom já se nevyznám. Teď už ale víte to, kvůli čemu jsem vás chtěl zabít; nedokázal jsem vám zabránit, abyste si na to vzpomněl. Takže v jistém smyslu už nemám důvod vás zabíjet.“

Quail s pistolí pevně sevřenou v ruce vyrazil z bytu a tryskem se rozběhl k výtahu. Jestli poběžíte za mnou, pomyslel si, zabiju vás. Tak to nedělejte. Stiskl tlačítko přivolávače a za chviličku se před ním dveře výtahu otevřely,

Policisté ho nepronásledovali. Jistě si přečetli jeho napjaté zhutnělé myšlenky a rozhodli se neriskovat.

Výtah s Quailem v kabině klesal dolů. Utekl – alespoň na chvíli. Co ale dál? Kam půjde?

Výtah dojel do přízemí; o chviličku později se Quail vmísil do davu chodců, spěšně se pohybujících po pěších koridorech. Bolela ho hlava a zdvihal se mu žaludek. Alespoň však unikl smrti; chyběl jen vlásek a byli by ho tam v jeho vlastním bytě na místě zastřelili.

A pravděpodobně se o to pokusí znovu, pomyslel si. Až mě najdou. A když mám v sobě tu zatracenou vysílačku, nebude jim to dlouho trvat.

Ironií bylo, že se mu dostalo přesně toho, co chtěl po firmě Evoka. Dobrodružství, nebezpečí, do kterého byla zapletená policie Interplan, tajné a riskantní výpravy na Mars, při níž dával v sázku vlastní život – dostalo se mu všeho, co si chtěl koupit v podobě falešných vzpomínek.

Teď teprve dokázal plně ocenit výhodu, že by šlo o pouhé vzpomínky – o nic víc.

Seděl osamocen na lavičce v parku a tupě pozoroval hejno čiperek – poloptáků importovaných sem ze dvou měsíců Marsu, schopných plachtit i v obrovské zemské gravitaci.

Možná by se mi podařilo dostat se zpátky na Mars, uvažoval. Jenže co potom? Na Marsu by na tom byl ještě hůř; politická organizace, jejíhož vůdce zavraždil, by ho identifikovala a ještě navíc by po něm šli oni.

Napadlo ho, jestli ho slyší přemýšlet. Tahle cesta vedla přímo k paranoickému šílenství, když tu tak sám seděl a cítil, jak se naládují na jeho vlnovou délku, jak monitorují jeho myšlenky, pořizují si o nich záznamy… otřásl se, vstal a začal se bezcílně potulovat s rukama vraženýma hluboko do kapes. Nezáleží na tom, kam půjdu, uvědomil si. Pořád budou se mnou. Dokud budu mít v hlavě tu hračku.

Uzavřu s vámi obchod, pomyslel si částečně sám pro sebe a částečně i pro ně. Nemůžete mi stejně jako předtím implantovat schéma falešných vzpomínek, podle kterého jsem žil průměrným rutinním životem a na Marsu jsem nikdy nebyl? Podle kterého jsem nikdy zblízka neviděl uniformu Interplanu a v životě jsem v ruce nedržel pistoli?

„Jak už vám bylo podrobně vysvětleno, to by nestačilo,“ odpověděl mu hlas v jeho mozku.

Ohromeně se zarazil.

„Už jsme s vámi v minulosti tímhle způsobem komunikovali,“ pokračoval hlas. „Když jste byl v akci v terénu, to znamená na Marsu. Od poslední komunikace uběhlo několik měsíců; po pravdě řečeno jsme počítali, že už tohoto způsobu nikdy nebudeme muset použít. Kde jste teď?“

„Procházím se,“ odpověděl Quail, „a jdu vstříc smrti. Vstříc r –--–

pistolím vašich policajtů,“ dodal po chvilce. „Jak můžete tak jistě vědět, že by to nestačilo?“ zeptal se rozčileně. „Copak evokační metody nefungují?“

„Jak jsme vám říkali, kdybychom vás vybavili sadou standardních průměrných vzpomínek, nevyhnutelně by se vás zmocnila… nespokojenost. Zase byste vyhledal Evoku nebo některého z jejích konkurentů. Podruhé si takové selhání nemůžeme dovolit.“

„A co kdybyste,“ pokračoval Quail, „vymazali moji autentickou paměť a na její místo pak implantovali něco důležitějšího než standardní vzpomínky? Něco, co by dokázalo uspokojit mou touhu,“ vysvětloval. „To už je přece ověřené; kvůli tomujste mě nejspíš původně najali. Měli byste ale dokázat vymyslet něco jiného – něco stejně působivého. Jako třeba že jsem byl nejbohatším člověkem na celé Zemi, ale nakonec jsem všechny svoje peníze věnoval výukovým organizacím. Nebo jsem byl slavný výzkumník hlubin vesmíru. Něco takového – to by nestačilo?“

Ticho.

„Zkuste to,“ řekl zoufale. „Zavolejte si pár svých špičkových vojenských psychiatrů a nechtěje prozkoumat mou mysl. Zjistíte, co je mou největší nenaplněnou touhou.“ Pokoušel se přemýšlet. „Třeba ženské,“ navrhl. „Tisíce ženských, jako měl don Juan. Byl jsem třeba meziplanetární playboy… s milenkou v každém městě na Zemi, na Měsíci i na Marsu. Jenže mě to vyčerpávalo, tak jsem toho nechal. Prosím vás,“ opakoval, „zkuste to.“

,y tom případě byste se nám dobrovolně vzdal?“ vyptával se hlas uvnitř jeho hlavy. „Kdybychom souhlasili a zařídili takovéhle řešení? Pokud je ovšem možné?“

„Ano,“ odpověděl po krátkém zaváhání. Risknu to, řekl si. Risknu to, že mě rovnou nezabijete.

„První krok musíte udělat vy,“ ozval se po chvíli znovu hlas. „Musíte se vydat do našich rukou. A my prověříme možnost toho, co jste navrhoval. Pokud se ale ukáže, že to nedokážeme, pokud se vaše autentické vzpomínky začnou zase vynořovat jako tentokrát, pak ovšem…“ Následovala chvíle ticha a pak hlas větu dokončil:

„… pak vás budeme muset zlikvidovat. To jistě sám chápete. Tak co, Quaile, ještě pořád to chcete zkusit?“

„Ano,“ přisvědčii. Protože jedinou alternativou byla smrt hned teď – a smrt naprosto jistá. Takhle měl alespoň šanci, i když jen nepatrnou.

„Dostavte se do naší hlavní budovy v New Yorku,“ informoval ho hlas policisty Interplanu. „Je to Pátá avenue, číslo 580, dvanácté patro. Jakmile se nám dobrovolně vzdáte, začnou na vás pracovat naši psychiatři; provedou s vámi testy profilu osobnosti. Pokusíme se identifikovat vaše největší a absolutní přání, které chováte ve své fantazii – a potom vás dovezeme zpátky sem k firmě Evoka, dáme vás na starost jí a zajistíme, aby to vaše přání naplnila nějakou náhražkovou retrospektivou. A ještě něco… přeju vám hodně štěstí. Přece jen vám něco dlužíme, byl jste naším schopným nástrojem.“ Hlas nezněl nijak zlomyslně; pokud k němu organizace něco cítila, byl to soucit.

„Díky,“ odpověděl Quail. A začal se rozhlížet po robotaxíku.

„Pane Quaile,“ řekl přísně se tvářící postarší psychiatr Interplanu, „ve vašich představách figuruje jistý nesmírně zajímavý sen, touha po splnění nesmírně zajímavého přání. Není to pravděpodobně nic, co byste si racionálně uvědomoval nebo s čím byste vědomě počítal. Tak tomu zcela běžně bývá. Doufám, že vás příliš nerozruší, když vám prozradím, co je to za přání.“

„Ve vlastním zájmu by se tím neměl nechat příliš rozrušit,“ poznamenal nejvyšší přítomný důstojník Interplanu, „pokud totiž nechce být zastřelen.“

„Na rozdíl od té představy, v níž jste si přál být tajným agentem Interplanu,“ pokračoval psychiatr, „a která měla i určitou reálnost, protože relativně řečeno byla už produktem zralého věku, tato představa je produktem jistého groteskního snu z vašeho dětství; není divu, že jste se na ni nedokázal upamatovat. Představa vaší fantazie vypadá asi takhle: je vám devět let a kráčíte bez doprovodu po úzké venkovské cestě. Přímo před vámi přistane jakési neznámé kosmické plavidlo z jiného hvězdného systému. Svědkem té události není na celé Zemi nikdo kromě vás, pane Quaile. Bytosti uvnitř plavidla jsou velice malé a bezbranné, asi tak jako hraboši, přesto se ale pokoušejí o invazi na Zemi; desetitisíce dalších takových lodí vyrazí brzy na cestu, jakmile jim tato průzkumná skupina dá signál ke startu.“

„A já je pak nejspíš zastavím, co?“ ušklíbl se Quail, pociťující pobavení i znechucení zároveň. „Vlastnoručně je všechny pobiju. Nejspíš je zašlapu do země.“

„Ne,“ opravil ho trpělivě psychiatr. „Invazi sice zabráníte, ale ne tím, že byste je zničil. Naopakjim demonstrujete svou laskavost a milosrdenství, i když díky telepatii – což je metoda, kterou komunikují – víte, za jakým účelem sem přiletěli. Ještě nikdy se nesetkali s inteligentním organismem, který by se vyznačoval tak humanistickými ideály, a na důkaz svého uznání s vámi uzavřou dohodu.“

„Ze na Zemi nezaútočí, dokud budu naživu,“ skočil mu do řeči Quail.

„Přesně tak.“ Psychiatr se otočil na důstojníka Interplanu. „Jak vidíte, odpovídá to jeho profilu osobnosti, i když si hraje na cynika.“

„Takže pouhým faktem své existence,“ pokračoval Quail s rostoucím uspokojením, „pouze tím, že jsem naživu, chráním celou Zemi před nadvládou mimozemšťanů. To znamená, že jsem nejdůležitější člověk na celé Zemi. A nemusím přitom ani pohnout prstem.“

„Ano, pane, přesně tak to je,“ přikývl psychiatr. „A to je základním kamenem vaší psychiky, to je vaše celoživotní fantazie z dětství. Na kterou byste si nikdy nebyl vzpomněl bez hloubkové terapie a bez drog. Vždycky ve vás ale byla; schovala se pod povrch, ale nikdy nepřestala existovat.“

Nadřízený policejní důstojník se obrátil k McClaneovi, který seděl a pozorně naslouchal. „Dokážete mu implantovat takhle extrémní mimofaktické paměťové schéma?“

„Musíme si tady umět poradit s těmi nejroztodivnějšími typy fantastických přání, jaké vůbec existují,“ ujistil ho McClane. „Upřímně řečeno už jsem slyšel mnohem horší než tohle. Samozřejmě si s tím poradíme. Od nynějška za čtyřiadvacet hodin si nebude jen přát, aby byl spasitelem Země; bude z celého srdce věřit, že jím skutečně byl.“

,y tom případě se můžete dát do práce,“ přikývl nadřízený policejní důstojník. „Abychom ho na to připravili, vymazali jsme už znova jeho vzpomínky na cestu na Mars.“

„Na jakou cestu na Mars?“ zeptal se Quail.

Nikdo mu neodpověděl, takže se jen neochotně své otázky vzdal. A kromě toho se už objevil policejní vůz; nacpali se do něj spolu s McClanem a nadřízeným policejním důstojníkem a za malou chvíli už byli na cestě do Chicaga a k firmě Evoka, s. r. o.

„Dávejte si pozor, abyste se tentokrát nedopustili žádné chyby,“ varoval policista zavalitého nervózního McClanea.

„Nevím, co by se mohlo zvrtnout,“ zamumlal zpocený McClane. „Tentokrát to nemá nic společného s Marsem ani s Interplanem. Bez cizí pomoci odvrátit invazi na Zemi z jiného hvězdného systému.“ Zavrtěl při tom pomyšlení hlavou. „To jsou věci, co si takový malý kluk dokáže vymyslet. A ještě ke všemu ne silou, ale svou ctností. Je to tak trochu bizarní.“ Otřel si čelo velkým lněným kapesníkem.

Nikdo nic neřekl.

,yiastně je to dojemné,“ dodal McClane.

„Ale arogantní,“ odsekl přísně policejní důstojník. „Protože až umře, bude podle něj invaze pokračovat. Není divu, že si na to nevzpomíná; je to ta nejnabubřelejší fantazie, s jakou jsem se kdy setkal.“ Nesouhlasně na Quaila pohlížel. „A to jsme tohohle člověka přijali do svých služeb.“

Když dorazili do budovy firmy Evoka, uvítala je zadýchaná sekretářka Shirley v přijímací kanceláři. „Vítejte zase u nás, pane Quaile,“ vyhrkla vzrušeně a její melounovitá ňadra – dnes namalovaná zářivě oranžově – rozčileně poskakovala. „Je mi líto, že to posledně dopadlo tak špatně, ale jsem si jistá, že tentokrát to už bude lepší.“

„To taky doufám,“ ozval se McClane, který si stále ještě každou chvíli otíral lesklé čelo pečlivě přeloženým lněným kapesníkem s irským vzorem. Spěšně zavolal Lowea a Keelera, doprovodil je spolu s Douglasem Quailem do provozních prostor a pak se s Shirley a nadřízeným policejním důstojníkem vrátil do své dobře známé kanceláře. Cekali.

„Máme pro tuhle variantu připravený nějaký balíček, pane McClane?“ zeptala se Shirley a ve svém rozrušení do něj vrazila, přičemž se cudně začervenala.

„Myslím že ano.“ Pokoušel se vzpomenout si, pak to vzdal a podíval se do seznamu. „Bude to kombinace,“ uvažoval nahlas, „balíčků číslo jedenaosmdesát, dvacet a šest.“ Z trezorové sekce v místnosti za svým psacím stolem vylovil příslušné balíčky a odneslje ke stolu, aby si prohlédl jejich obsah. „Z jedenaosmdesátky,“ vysvětloval, „použijeme kouzelnou léčivou hůlku, kterou příslušný klient – v tomto případě pan Quail – dostal darem od rasy bytostí z jiného systému. Jako symbol jejich vděčnosti.“

„Funguje to?“ zeptal se se zájmem policista.

„Kdysi fungovala,“ odpověděl McClane. ‚Jenže… hmm… totiž, už před mnoha lety vypotřeboval veškerou její kapacitu, protože léčil každého, kdo mu přišel pod ruku. Pamatuje si ale, že fungovala úplně fantasticky.“ Tiše se zasmál a otevřel balíček číslo dvacet. „Děkovný dopis generálního tajemníka OSN za záchranu Země; ten není tak docela správný, protože součástí Quailovy fantazie je to, že kromě něj samotného se o invazi nikdo nedozvěděl, ale stejně ho přihodíme, aby to všechno působilo ještě přesvědčivěji.“ Prohlížel si balíček číslo šest. Co se z něj mělo použít? Nemohl si vzpomenout a zamračeně hrábl do plastikového sáčku, sledován pozorným pohledem Shirley i policisty Interplanu.

„Je tam něco napsaného,“ ozvala se Shirley. „V nějakém cizím jazyce.“

„Je tam napsáno, co byli zač,“ vysvětloval McClane, „a odkud sem přiletěli. Včetně podrobné hvězdné mapy, znázorňující průběh jejich letu sem a systém, ze kterého pocházejí. Samozřejmě je to psáno jejich jazykem, takže sám to nepřečte. Vzpomíná si ale, že mu to četli v jeho vlastní řeči.“ Položil všechny tři předměty doprostřed stolu. „Tohle by se mělo odvézt do Quailova bytu,“ řekl policistovi. „Aby to tam našel, až se vrátí domů. SPP – standardní provozní postup.“ Nervózně se zasmál a přemýšlel o tom, jak se vede Loweovi a Keelerovi.

Zazvonil domácí telefon. „Omlouvám se, že vás ruším, pane McClane.“ Byl to Loweův hlas a McClane ztuhl, když ho poznal, ztuhl a oněměl. „Máme ale problém. Možná by bylo lepší, kdybyste sem přišel a ujal se toho sám. Stejně jako v prvním případě Quail reagoval na narkidrin pozitivně; je v bezvědomí, uvolněný a receptivní. Jenže…“

McClane tryskem vyrazil do provozních prostor.

Douglas Quail ležel na zdravotnickém lůžku, zvolna a pravidelně oddechoval s přivřenýma očima a matně si byl vědom lidí, kteří ho obklopovali.

„Začali jsme mu klást otázky,“ hlásil Lowe s křídově bílou tváří. „Chtěli jsme zjistit, kam přesně umístit ty vymyšlené vzpomínky na to, jak sám bez cizí pomoci zachránil Zemi. Stalo se ale něco zvláštního…“

„Řekli mi, že to nesmím nikomu prozradit,“ zamumlal Douglas Quail nevýrazným omámeným hlasem. „Na tom jsme se dohodli. Vůbec jsem si na to ani neměl vzpomenout. Jak bych ale mohl něco takového zapomenout?“

To by asi opravdu bylo těžké, pomyslel si McClane. Jenže jste na to zapomněl – až do dneška.

„Dali mi dokonce dopis,“ mumlal Quail, „děkovný dopis. Mám ho schovaný doma. Ukážu vám ho.“

McClane se otočil k důstojníkovi Interplanu, který vešel do místnosti za ním. „Pokud vám můžu něco doporučit, asi byste ho neměli zabíjet. Jestli ho zabijete, oni se sem vrátí.“

„Taky mi dali neviditelnou kouzelnou ničivou hůlku,“ huhlal

Quail s očima’teď už pevně zavřenýma. „Tou jsem zabil toho Člověka na Marsu, kterého jste mě poslali zlikvidovat. Je v zásuvce mého psacího stolu spolu s krabičkou marťanských hlístů a s vylisovanými rostlinami.“

Policista Interplanu se beze slova otočil a odcházel z laboratoří.

Asi bych měl všechny ty balíčky s umělými důkazy zase uklidit, pomyslel si rezignovaně McClane. Odměřenými kroky se vracel do své kanceláře. Včetně toho děkovného dopisu generálního tajemníka OSN. Konec konců…

Pravý dopis pravděpodobně dorazí zanedlouho.

Z anglického originálu WE CAN REMEMBER IT FORYOU WHOLESALE

přeložil Pavel Medek.

Poprvé vyšlo v magazínu

The Magazíne of Fantasy and Science Ficlion v dubnu 1966.

Brian W. Aldiss

Jeden z editorů tohoto svazku ještě neví, ze do něj bude začleněna i tato povídka. Je to výsledek spiknutí na nejvyšších místech. Prezident SFWA Damon

Knight spolu s druhým editorem předem zamítli veškeré protesty, které by snad Brian W. Aldiss mohl vznést. Tento příběh je jedním ze tří, které soutěžily o cenu za nejlepší povídku, a sám o sobě je vynikajícím literárním dílem. Je skvělý ve vzájemně se proplétající směsici myšlenek a dialogů, je v něm vysloven i určitý životně důležitý názor na podstatu nás lidí. Své místo v této knize si zasloužil.

H.H.

ČLOVĚK SVÉHO ČASU

Jeho nepřítomnost

Janet Westermarková seděla a pozorovala v kanceláři tři muže: správce, který se chystal odejít z jejího života, psychologa-behavioristu, který se chystal do něj vstoupit, a manžela, jehož život probíhal paralelně s jejím, ale izolovaně od jejího vlastního.

Nebyla jediná, která tuto hru provozovala. Psycholog, který se jmenoval Clement Stackpole, seděl shrbeně na židli, ošklivýma, silnýma rukama si objímal koleno, inteligentní opičí obličej nakláněl dopředu, aby mohl lépe pozorovat svůj nový objekt, Jacka Westermarka.

Správce Výzkumného psychiatrického ústavu hovořil živě a se zaujetím. Typické bylo, že na scéně zdánlivě chyběl jen Jack Westermark.

Váš zvláštní problém, neklidný

Jeho ruce na klíně ležely klidně, ale on sám byl neklidný. Zdálo se však, že se ten neklid k něčemu váže. Bylo to, jako by byl v jiné místnosti s jinými lidmi, pomyslela si Janet. Viděla, že zachytil její pohled ve chvíli, kdy se na něj přímo nedívala, a než na něj znovu pohlédla, byl už mimo, pohroužený do vlastních myšlenek.

„Ačkoli se pan Stackpole předtím nezabýval speciálně vaším problémem,“ říkal správce, „získal spoustu praktických zkušeností v terénu. Vím…“

„Určitě nebudeme,“ řekl Westermark, sepjal ruce a lehce přikyvoval.

Správce tu poznámku klidně zapsal tužkou, vedle načmáral přesný čas a pokračoval: ‚Vím, že pan Stackpole je příliš skromný, aby to řekl, ale umí skvěle navazovat kontakt s lidmi…“

„Když myslíte, že je to nutné,“ řekl Westermark. „Ačkoli jsem těch vašich přístrojů viděl prozatím už dost.“

Tužka se pohnula, uhlazený hlas pokračoval. „Dobře. Skvěle navazuje kontakt s lidmi a vy i pan Westermark určitě brzy oceníte, že je nablízku. Pamatujte si, je tady, aby pomohl vám oběma.“

Janet se usmála a z ostrůvku své židle řekla: „Určitě bude všechno fungovat…“ a pokoušela se přitom usmívat na něj i na Stackpola. Byla přerušena manželem, který se postavil, spustil ruce podél těla, mírně se pootočil a řekl do prázdna: „Nebude vám vadit, když se rozloučím se sestrou Simpsonovou?“

Její hlas už nezaváhal

.Všechno bude určitě v pořádku,“ řekla chvatně. Stackpole na to přikývl, protože spiklenecky souhlasil s jejím názorem.

.Všichni budeme dobře vycházet, Janet,“ prohlásil.

Snažila se rychle vyrovnat s tím nečekaným užitím křestního jména a správce se na ni také usmíval tím povzbudivým úsměvem, kterým ji obdařilo už hodně lidí od té doby, co byl Westermark vytažen z oceánu poblíž Casablancy, když tu její manžel, který stále ještě vedl osamělou konverzaci se vzduchem, řekl: „Ovšem, měl jsem si to pamatovat.“

Zvedl napůl pravou ruku k čelu – nebo snad k srdci? Janet by to byla ráda věděla. Pak ale ruka zase klesla, když dodal: „Doufám, že se na nás přijdete někdy podívat.“ Teď se otočil a slabě se usmíval na jiné prázdné místo a mírně kývl hlavou, jako by někoho přemlouval. „Že by sis to také přála, Janet?“

Pohnula hlavou a přitom se instinktivně snažila strefit do jeho pohledu a odpověděla neurčitě. „Ovšem, drahoušku.“ Její hlas už nezaváhal, když oslovila jeho nepřítomný pohled.

Bylo tam slunce a v jeho paprscích se navzájem spatřili

Do jednoho rohu místnosti svítilo slunce, které tam proudilo arkýřovými okny, obrácenými k jihu. Když vstala, zachytila na okamžik profil svého muže na slunečním pozadí. Byl hubený a odtažitý. Inteligentní. Vždycky si myslela, že je přetížený vlastní inteligencí. Teď měl ale ztracený pohled a ona si vzpomněla na slova psychiatra, který byl k případu zavolán dříve: „Musíte si uvědomit, že probouzející se mozek je neustále zamlžován podvědomím.“

Zamlžován podvědomím

Obrátila se na správcův úsměv, ten úsměv, který mu určitě hodně pomohl v kariéře, a slovy, která jí nešla od srdce, řekla: „Hodně jste mi pomohl. Bez vás bych ty poslední měsíce nepřežila. Teď bychom už ale měli raději jít.“

Slyšela se, jak usekává slova v obavě, že jí do toho Westermark začne mluvit, což ostatně udělal: „Děkuji vám za pomoc. Jestli něco zjistíte…“

Stackpole přešel skromně k Janet, když se správce zvedl, a řekl: „No, kdyby kdokoli z vás měl nějaký problém, nezapomeňte, že jsme tady.“

„Určitě nezapomeneme.“

„A, Jacku, chtěli bychom, abyste jednou za měsíc přišel na kontrolu. Víte, nechceme nechat ležet ladem všechny ty drahé přístroje a vy jste naše hvězda – tedy, pacient.“ Když to řekl, poněkud škrobeně se usmál a vrhl rychlý pohled na papír na stole, aby zkontroloval Westermarkovu odpověď. Ten už byl k němu otočen zády a pomalu kráčel ke dveřím. Už řekl své sbohem a opět usedl na osamělý vrcholek své existence.

Janet tomu nemohla zabránit a bezmocně pohlédla na správce a Stackpola. Byli oba příliš profesionálové, aby si povšimli toho, co se zdálo být porušením dobrého chování, a Janet to bylo silně proti mysli. Stackpole se na ni podíval svým laskavým opičím pohledem a vzal ji tlustou rukou za paži.

„Půjdeme tedy? Moje auto čeká venku.“

Nic neříkala, přikyvovala, přemýšlela a dívala se na hodinky

Přikývla, neřekla nic, jen přemýšlela, aniž k tomu potřebovala správcovy poznámky. „Ano, tehdy řekl: ^Nebude vám vadit, když se rozloučím se sestrou‘ – jak že se jmenuje? – ‚Simpsonovou?“‚ Učila se sledovat manželovy stopy na přerušované pěšince konverzace. Teď byl v chodbě, dveře se za ním rozlétly a správce říkal do prázdna:

„Dneska má volno.“

„Dáváte přesné narážky,“ poznamenala a cítila, jak ruka na její paži zesiluje tlak. Strašný Stackpole, zdvořile setřásla jeho prsty a snažila se vzpomenout si, co se stalo před pouhými čtyřmi minutami. Jack jí něco řekl, ale nemohla se rozpomenout. Už nepromluvila, pevně stiskla správcovu ruku, nepodívala se však na něj.

„Děkuji,“ řekla.

„Au revoir oba,“ odpověděl a rychle přejížděl očima hodinky, poznámky, ji, dveře. „Ovšem,“ kývl. „Jestli vůbec něco zjistíme. Pevně doufáme.“

Upravil si kravatu a podíval se opět na hodinky.

„Váš manžel už odešel, paní Westermarková,“ poznamenal už teď mírněji. Šel s ní ke dveřím a dodal: „Byla jste úžasně statečná a já si uvědomuji – my všichni si uvědomujeme, že vám to bude muset vydržet i nadále. Časem by to pro vás mělo být snadnější, neříká snad Shakespeare v Hamletovi, že ‚Zvyk umí měnit přirozené sklony‘? Smím vám navrhnout, abyste následovala náš příklad a pořídila si malý notýsek a přesně sledovala čas?“

Viděli, jak trochu zaváhala, postávali kolem ní, dva muži okolo pohledné ženy a jejich myšlenky nebyly tak úplně prázdné. Stackpole si odkašlal, usmál se a řekl: „Je naprosto nezbytné, abyste ze všech lidí právě vy odpovídala na jeho otázky, jinak se bude cítit v izolaci.“

Vždy o krok vpředu

„Děti?“ zeptala se.

„Nejdřív počkáme, až se vy dva s Jackem zase usadíte doma, řekněme tak týden,“ řekl správce, „než začneme uvažovat o návratu dětí.“

„Tak je to lepší pro ně, pro Jacka i pro vás, Janet,“ dodal Stackpole. „Neukvapuj se,“ pomyslela si. „Bůh ví, že potřebuji útěchu, ale tohle je příliš snadné.“ Odvrátila tvář, obávala se, že v poslední době vypadá příliš zranitelně.

Na chodbě řekl správce na rozloučenou: „Babička je určitě hrozně rozmazlí, paní Westermarková, ale tím, že se budete trápit, to nespravíte, jak říká to staré pořekadlo.“

Usmála se na něj a rychle vyšla ven, o krok před Stackpolem.

Westermark seděl vzadu v autě před administrativním blokem budov. Nastoupila, a když se posadila vedle něj, prudce sebou škubl dozadu.

„Co je, miláčku?“ zeptala se. Neřekl nic.

Stackpole se ještě nevynořil z budovy, zřejmě měl poslední pohovor se správcem. Byla si vědoma toho, že z jeho hlediska to udělala nějaká přízračná manželka. Jeho odpověď byla pro ni také přízračná.

„Vypadá to, že krajina je zelená,“ prohlásil. Jeho oči těkaly vzhůru nad šedý betonový blok na protější straně.

„Ano,“ přikývla.

Stackpole se přihnal po schodech, otevřel auto, omluvil se a usedl za volant. Příliš rychle spustil spojku a auto vystřelilo kupředu. Janet už bylo jasné, proč sebou před malou chvílí Westermark škubl dozadu. Teď ho opět ovládala akcelerace a jeho tělo se skutálelo bezmocně zpátky. Přijízdě se jednou rukou křečovitě držel postranního držadla, protože jeho pohyby nebyly v souladu s pohybem auta.

Jakmile opustili pozemky ústavu, byli na venkově. To vše se stalo jednoho dne uprostřed srpna.

Jeho teorie

Tím, že se Westermark koncentroval, dokázal se přizpůsobit některým zákonům časové kontinuity, kterou opustil. Když se auto, ve kterém seděl, vyšplhalo nahoru po příjezdové cestě (známé a přece cizí, s nězastřiženými rododendrony a bez stopy po dětech), a zastavilo u hlavního vchodu, zůstal sedět tři a půl minuty, než se odvážil otevřít dveře. Pak vystoupil, stál na štěrku a mračil se na něj. Je reálný jako vždycky, je materiální povahy? Není snad na něm slabý skleněný povlak? Jako by něco probleskovalo z nitra země a prosvěcovalo všechny věci? Anebo je to tím, že mezi ním a vším ostatním je jakási stěna? Je důležité rozhodnout se mezi oběma teoriemi, protože se musí řídit jen podle jedné. Doufal, že dokáže, že teorie pronikání je správná; podle ní je pouze jedním z faktorů, které tvoří fungující vesmír, spolu se zbytkem lidstva. Ale podle teorie glazury je izolován nejen od ostatních lidí, ale od celého kosmu. (S výjimkou Marsu?) Ještě je brzy, ještě musí hodně přemýšlet a nepochybně se objeví nové myšlenky jako výsledek pozorování a úvah. O výsledku nesmí rozhodnout emoce, musí být objektivní. Z jeho utrpení by mohly vzejít nové revoluční teorie.

Uviděl svou ženu, jak stojí opodál, aby se spolu nesrazili, bylo by to trapné nebo bolestivé. Slabě se na ni usmál přes skleněnou clonu. Řekl: „Ano, jsem, ale teď nebudu raději říkat nic.“ Vykročil k domu a měl pocit, že kluzký štěrk pod jeho nohama se nepohne, dokud nenastane konec světa. „Velice si vážím listu The Guardian, ale v této chvíli vám neřeknu nic.“

Slavný astronaut se vrací domů

Když skupinka přijela, čekal na ně na verandě nějaký muž. S omluvným úsměvem číhal na Westermarkův návrat domů. Váhavě, ale věcně popošel kupředu a zadíval se tázavě na trojici, která se vynořila z auta.

„Promiňte, vy jste kapitán Jack Westermark, že?“

Ustoupil stranou, protože to vypadalo, že má Westermark namířeno přímo proti němu.

„Jsem dopisovatel pro obor psychologie listu The Guardian, jestli mohu na chvíli rušit.“

Westermarkova matka otevřela domovní dveře, stála tam a s úsměvem vítala syna, jednou rukou se přitom nervózně dotýkala šedivých vlasů. Ten prošel kolem ní. Novinář za ním upřeně zíral.

Janet řekla omluvně: „Budete nám muset prominout, můj muž vám už odpověděl a rozhodně není ještě připravený na setkání s lidmi.“

„Kdy mi odpověděl, paní Westermarkova? Ještě než uslyšel, co mu chci říci?“

„No, přirozeně ne – ale jeho životní běh… Bohužel, nedokážu to vysvětlit.“

„On ve skutečnosti žije v předstihu, že? Můžete mi věnovat chvilku a povědět, jak se cítíte teď, když už máte první otřes za sebou?“

„Opravdu mi musíte prominout,“ zavrtěla hlavou Janet a protáhla se kolem něj. Když následovala manžela do domu, slyšela, jak Stackpole říká: „Opravdu čtu The Guardian a snad bych vám mohl pomoci. Institut mě pověřil, abych zůstal s kapitánem Westermarkem. Mé jméno je Clement Stackpole, možná znáte moji knihu Trvalé mezilidské vztahy, Methuen. Ale nesmíte říkat, že Westermark žije v předstihu. To je úplně nesprávné. Můžete říci, že některé jeho psychické a fyziologické funkce jsou poněkud posunuty kupředu…“

„Blbec!“ pomyslela si. Zůstala chvíli stát na prahu, aby slyšela, co říká. Teď zmizela uvnitř.

Pň dlouhém čekání na večeři uvízl hovor na mrtvém bodě

Večeře byla toho večera plná rozpaků, ačkoli se Janet a její tchyni podařilo vytvořit atmosféru melancholického veselí tím, že přinesly na stůl dva velké skandinávské svícny, památku na jednu dovolenou v Kodani, a překvapily oba miiže pestře vyhlížejícím předkrmem. Ale konverzace se nesla ve stejném duchu jako předkrm, pomyslela si Janet: Málo lákavé izolované kousky hovoru, málo výživné.

Paní Westermarková starší ještě nepřišla na způsob, jak mluvit se synem a omezila své poznámky na Janet, ačkoli se po něm často ohlížela.

„Jak se daří dětem?“ zeptal se jí. Rozčilena vědomím, že už dlouho čeká na její odpověď, odpověděla nesouvisle a upustila nůž.

Aby zmírnila napětí, vymýšlela Janet nějakou poznámku o charakteru správce psychiatrické kliniky, když tu Westermark řekl: „A pak je najednou hloubavý a kultivovaný. Chvályhodné a vzácné u člověka jeho typu. Měl jsem dojem, a vy zřejmě také, že ho jeho práce zajímá jen do výše jeho platu. Ale občas by člověk mohl dokonce říct, že ho má rád. Ale vy ho znáte lip, Stackpole, co si o něm myslíte?“

Stackpole drobil chléb, aby nebylo poznat, že neví, o kom je řeč a poznamenal:

„No, já nevím, to je opravdu těžko říci.“ Protahoval čas a přitom nenápadně pošilhával po hodinkách.

„Správce byl docela roztomilý, nezdá se ti Jacku?“ poznamenala Janet, snad ve snaze pomoci jak Stackpolovi, takjackovi.

„Vypadá to, že by z něho byl asi pomalý házeč v kriketu,“ řekl Westermark s intonací, která prozrazovala, že souhlasí s něčím, co ještě nebylo řečeno.

„Ach ten!“ řekl Stackpole. „Ano, zdá se, že je to celkem ucházející chlapík.“

„Citoval mi Shakespeara a byl natolik ohleduplný, že mi řekl, odkud citát je,“ usmála se Janet.

„Ne, děkuji, máti,“ řekl Westermark.

„Nepřijdu s ním moc do styku,“ pokračoval Stackpole, „ačkoli jsem s ním jednou nebo dvakrát hrál kriket. Je to dost pomalý házeč.“

„Vážně jste?“ zvolal Westermark.

To je zarazilo. Jackova matka se bezmocně rozhlédla, zachytila strnulý pohled svého syna, a řekla, aby to zamaskovala: „No, tak si vezmi ještě trochu omáčky, drahoušku.“ To už si ale vzpomněla na jeho odpověď a málem jí zase vypadl nůž a vzdala se pokusů pokračovat v jídle.

„Já sám jsem pálkař,“ řekl Stackpole a znělo to, jako by se v nastalém tichu znovu ozvalo pneumatické kladivo. Když nedostal žádnou odpověď, pokračoval tvrdošíjně dál a podrobně vykládal svoje názory na kriket, na to, jaké radosti hra přináší. Janet seděla a sledovala ho, trochu znepokojená, že obdivuje jeho řečnický výkon, a přemýšlela, z čeho ten nepokoj pramení. Pak si ale uvědomila, že se vlastně rozhodla, že nemá Stackpola v oblibě a hned své rozhodnutí zrušila. Copak není na její straně? A i ty silné, chlupaté ruce jsou hned trochu přijatelnější při pomyšlení na to, jak svírají gumové držadlo pálky; a široká ramena, když se rozmáchne… Na chvíli zavřela oči a snažila se soustředit na to, co říká.

Sám pálkař

Později potkala Stackpola na horním odpočívadle. V ústech měl malý doutník, ona měla v náručí dva polštáře. Stál jí v cestě.

„Mohu vám nějak pomoci, Janet?“

„Stelu jen postel, pane Stackpole.“

‚Vy nebudete spát v ložnici s manželem?“

„Chtěl by být jednu nebo dvě noci sám, pane Stackpole. Já budu zatím spát v dětském pokoji.“

„Pak mi dovolte, abych vám ty polštáře odnesl. Říkejte mi Cleme. Všichni mí přátelé mi tak říkají.“

Snažila se být příjemnější, ne tak ledově odměřená. Uvědomila si, že Jack ji nevyhání z ložnice navždy, proto řekla: „Mrzí mě to, ale nejde to, protože jsme kdysi měli teriéra, který se jmenoval Clem.“ Ale znělo to jako výmluva.

Položil polštáře na Petrovu modrou postel, rozsvítil noční lampičku a sedl si na okraj postele. V ruce svíral doutník a bafal z něj.

„Možná to bude trochu trapné, aleje tu něco, co bych vám měl říci, Janet.“ Nepodíval se na ni. Přinesla mu popelník a zůstala vedle něj stát.

„Obáváme se, že duševní zdraví vašeho manžela je možná ohrožené, ačkoli vás hned musím uklidnit, že zatím nevykazuje žádné známky ztráty duševní rovnováhy s výjimkou toho, co nazýváme nadměrným pohroužením do jevů, a ani tady nemůžeme říci, ovšemže nemůžeme, že je toto pohroužení hlubší, než by se dalo očekávat. Ovšem, kromě zcela nepředvídatelných okolností. Musíme si o tom v příštích dnech trochu popovídat.“

Cekala, že bude pokračovat, bavilo ji pozorovat, jak si pohrává s doutníkem. Pak se na ni zpříma zadíval a řekl: „Upřímně řečeno, paní Westermarková, domníváme se, že by Vašemu manželovi pomohlo, kdybyste s ním měla sexuální styk.“

Trochu vyvedená z míry řekla: „Umíte si představit…“ Opravila se a dodala: „To musí vyjít od něj. Já nejsem nepřístupná.“

Viděla, že si všiml jejího přeřeknutí. Zahrál přímý úder: „To určitě nejste, paní Westermarková.“

Bdělá se zhasnutými světly, ležela v Petrově posteli

Se zhasnutým světlem ležela v Petrově posteli. Je si jistá, že ho chce. A jak moc, to si uvědomovala až teď, když na to soustředila pozornost. Během těch dlouhých měsíců expedice na Mars, kdy ona zůstala doma a on se dostal daleko od domova, kdy vlastně existoval na té druhé planetě, mu zachovala věrnost. Starala se o děti, jezdila po venkově a bavilo ji psát články pro ženské časopisy a dělat interview v televizi, když hlásili, že loď opustila Mars a je na cestě domů. Část její bytosti však byla ponořena do zimního spánku.

Pak přišly zprávy, že se nedaří navázat spojení s vracející se lodí. Jeden bulvární plátek pak uveřejnil senzační zprávu, že celá devítičlenná posádka zešílela. A loď přeletěla místo určené k přistání a zřítila se do Atlantiku. Její první reakce byla čistě sobecká, ne, sobecká ne, ale týkala se její osoby. Nikdy už se mnou nebude spát. A následovala nekonečná láska a nekonečný zármutek.

A když ho zachránili, jediného, kdo přežil, jako zázrakem nezraněného, její naděje zase ožila. Od té doby ji uchovávala v srdci, jako on se uchovával v čase. Snažila se představit si, jak by jejich láska vypadala teď, kdy on by všechno prožil dřív, než ona by vůbec začala –jeho vášnivé pohyby, ještě předtím, než ona… Ne, to není možné! Ale ovšem, bylo by to možné, kdyby si to předtím racionálně naplánovali; pak by ona jen trpně ležela… Ale ať se snažila sebevíc, jediné, co si dokázala představit, nebyla láska, ale pouze formální ústupek času a naléhavým potřebám žláz.

Posadila se na posteli a zatoužila po pohybu, svobodě. Vyskočila, otevřela dolní okno; v temném pokoji byl stále ještě cítit pronikavý pach doutníku.

Kdyby to racionálně naplánovali

Během několika dní se věci dostaly do zaběhaných kolejí. Vypadalo to, jako byjim mírné počasí, které bylo ztělesněním klidu a míru, pomáhalo. Museli být opatrní, dveřmi procházeli pomalu a chodili vlevo, aby do sebe nenaráželi – než se na tom domluvili, odnesl to tác plný nápojů, který spadl na zem. Vymysleli jednoduchý způsob klepání na dveře, když chtěli použít koupelnu. Konverzovali prostřednictvím předem připravených bulletinů, v nichž se nevyskytovaly otázky, pokud nebyly nezbytně nutné. Chodili vždycky kousek od sebe. Krátce, jejich životy se vzájemně míjely.

„Je to vážně docela snadné, kdyžje člověk opatrný,“ řekla stará paní Westermarková Janet. „A drahoušek Jack je tak strašně trpělivý!“

„Já mám dokonce pocit, že mu tahle situace vyhovuje.“

„Ale proboha, jak by mu tahle hrozná situace mohla vyhovovat?“

„Máti, snad si uvědomujete, jak tady společně existujeme, že? Ne, zní to tak strašně, že se to ani neodvažuji říct.“

„Jen si teď nezačínej vymýšlet hlouposti. Byla jsi statečná a teď nemá význam ničit si nervy, zrovna, když jde všechno tak dobře. Jestli máš nějaké starosti, musíš to říci Clemovi. Proto tuje.“

„Já vím.“

„No tak.“

Uviděla Jacka, jak se prochází po zahradě. Když se podívala, vzhlédl, usmál se, zamručel si něco pro sebe, natáhl ruku, zaseji stáhl a stále s úsměvem se šel posadit na lavičku na trávníku, Janet to dojalo a běžela k francouzskému oknu, aby si k němu přisedla.

Zastavila se na chvíli. Už dokázala vidět dopředu. Viděla pořadí budoucích dějů, protože Jack už je naznačil svým chováním. Půjde na trávník, zavolá jeho jméno, usměje se, pak se usměje on a ona půjde k němu. Pak budou pomaloučku procházet, až dojdou k lavičce a posadí se, každý na jeden konec.

To vědomí z ní odčerpalo veškerou energii. Klidně může sedět a nedělat nic, protože to, co má dělat, je už uděláno, alespoň pokud jde o Jacka, který je stále o krok před ní. Kdyby tedy nešla, kdyby se vzbouřila a vrátila se zpátky k rozhovoru s tchyní o domácích pracích… A tak Jack řečnil na trávníku sám pro sebe jako blázen, ponořený do hlubin fantazie, kam ho nedokáže nikdo sledovat. Ale ať si to dělá, ať ho Stackpole vidí; pak budou konečně moci zavrhnout tuhle teorii o časovém předstihu a budou ho muset léčit na nějaký obvyklejší druh halucinogenního šílenství. V Clemových rukou bude v bezpečí.

Ale Jackovo chování přece ukázalo, že tam půjde. Bylo by šílené, kdyby tam nešla? Sílené? Neuposlechnout zákon vesmíru je nemožné, ne šílené. Jack poslechl – ten jednoduše narazil na zákon, o němž nikdo před první expedicí na Mars nevěděl. Určitě objevili něco daleko významnějšího, než se čekalo a než se předvídalo. A ona prohrála – ne, ještě neprohrála! Vyběhla ven na trávník, volala na něj a ten fyzický pohyb rozptýlil zmatek v její duši.

A v opakování té události bylo skryto něco nového, protože si pamatovala, jak se jeho úsměv mihl za oknem a měl v sobě zvláštní vřelost, jako by se jí snažil dodat odvahy. Co řekl? To už bylo pryč. Přešla k lavičce a sedla si vedle něj.

Cekal, až uplyne ten neúprosný a neměnný časový lapsus a pak poznamenal:

„Netrap se, Janet, mohlo to být horší.“

„Jak?“ zeptala se, ale on mezitím již odpověděl. „Mohl být mezi námi rozdíl celého dne. 3,3077 minuty nám umožňuje alespoň určitý stupeň komunikace.“

„To je skvělé, že to bereš tak filozoficky.“ Znepokojil ji sarkasmus vlastního hlasu.

„Popovídáme si teď spolu?“

„Jacku, už nějaký čas si s tebou chci upřímně promluvit.“

„Já?“

Vysoké buky, které stínily zahradu na severní straně, byly tak tiché, že si pomyslela: „Ty mu určitě připadají stejné jako mně.“

Podal přehled zpráv a přitom se díval na hodinky. Měl tenká zápěstí. Vypadal křehčí, než když odcházeli z nemocnice. „Uvědomuji si, miláčku, jak bolestné to pro tebe musí být. Jsme navzájem odděleni tímhle úžasným posunem časové funkce, ale já mám alespoň útěchu v tom, že prožívám určitý experiment, zatímco ty…“

.Já?“

Hovory o mezihvězdných vzdálenostech

„Chtěl jsem říct, že jsi připoutaná k témuž starému světu, jaký odjakživa zná celé lidstvo, ale myslím, že si to neuvědomuješ.“ Její poznámka ho očividně dostihla, protože dodal, zcela bez souvislosti: „Chtěl jsem si s tebou soukromě promluvit.“

Janet spolkla to, co právě chtěla říci, protože zvedl podrážděně prst a řekl: „Prosím tě, načasuj si svou řeč, ať nemluvíme každý o něčem jiném. Omez se jen na to nejdůležitější. Vážně, miláčku, překvapuje mě, že si nezaznamenáváš to, co bylo kdy řečeno, tak jak to navrhuje Clem.“

„To – chtělajsem jen – nemůžeme se přece chovat jako na schůzi správní rady. Chci znát tvé pocity, vědět, jak se ti daří, o čem přemýšlíš, abych ti mohla pomoci, abys nakonec mohl zase normálně žít.“

Měřil čas, takže odpověděl téměř okamžitě. „Netrpím žádnou duševní chorobou a po havárii lodě jsem se fyzicky už úplně zotavil. Není důvod předpokládat, že se mé vnímání času někdy vrátí zpátky do naší fáze. Jsem 3,3077 minut v předstihu před pozemským časem už od chvíle, kdy naše loď opustila povrch Marsu.“

Odmlčel se. Pomyslela si: „Teďje podle mých hodinek asi 11:03 a ještě tolik toho toužím říct. Ale podle jeho časuje 11:06 a něco a už ví, že nemohu říct nic. Je to jen takový pokus o vytrvalost, tohle dorozumívání se přes propast víc než tří minut; stejně dobře bychom mohli mluvit na mezihvězdnou vzdálenost.“

Zřejmě i on už ztratil nit hovoru, protože se usmál, vztáhl ruku a držel ji nataženou; Janet se rozhlédla. Směrem k nim přicházel Clem Stackpole s tácem plným nápojů. Položil ho opatrně na trávník a vybral sklenku martini, jejíž stopku vsunul Jackovi mezi prsty.

„Na zdraví!“ řekl s úsměvem. „Tady je váš drink,“ a podal Janet gin s tonikem. Pro sebe přinesl láhev světlého piva.

„Můžeš Janet trochu objasnit mé postavení, Cleme? Zdá se, že ho ještě nepochopila.“

Rozzlobeně se obrátila k psychologovi. „Tohle měl být soukromý rozhovor, pane Stackpole, mezi mnou a mým manželem.“

„Bohužel se vám to ale moc nedaří. Snad vám to mohu pomoci trochu utřídit. Vím, je to těžké.“

3,3007

Rázně otevřel pivní láhev a nalil tekutinu do sklenice. Srkal pivo a vysvětloval: ‚Vždycky jsme byli zvyklí si myslet, že se všechno pohybuje dopředu v čase stejnou rychlostí. Mluvíme o běhu času a předpokládáme, že máme jen jednu rychlost. Jinými slovy, ačkoli jsme už dlouho zvyklí na některé zvláštnosti času, díky teorii relativity jsme si zřejmě také navykli na určité chyby v myšlení. Teď budeme muset myslet jinak. Sledujete mě, že?“

„Perfektně.“

,yesmír není v žádném případě jednoduchá krabice, jak si představovali naši předkové. Je možné, že každá planeta má vlastní uzavřené časové pole, stejně tak jako má vlastní gravitační pole. Na základě důkazů, které máme, je zřejmé, že časové pole Marsu je 3,3077 minuty před naším, pozemským. Usuzujeme tak z faktu, že váš manžel ani osm dalších mužů nezjistilo na Marsu žádný rozdíl v čase navzájem mezi sebou a nebyli si vědomi ničeho neobvyklého až do okamžiku, kdy opustili Mars a pokusili se o spojení se Zemí. A tehdy se ihned projevila ta časová diskrepance. Váš manžel stále žije v čase planety Mars. Bohužel, ostatní členové posádky katastrofu nepřežili; ale můžeme si být jisti, že by se u nich objevily tytéž následky. To je jasné, že?“

„Úplně. Jen pořád nechápu, proč zrovna tenhle efekt, jestli je to tak, jak říkáte…“

„To neříkámjá, Janet, k tomuto závěru dospěli mnohem chytřejší lidé, než jsem já.“ Usmál se a dodal: „To ale neznamená, že se naše závěry nemohou každým dnem vyvíjet, ba dokonce měnit.“

„Tak proč nebyl pozorován podobný efekt, když se Rusové a Američané vrátili z Měsíce?“

„Nevíme. Ještě toho spoustu nevíme. Tušíme, že je to proto, že Měsíc je satelitem Země a v dosahu jejího gravitačního pole není žádná časová diskrepance. Ale dokud nebudeme mít víc údajů, dokud nebudeme moci dál bádat, budeme toho vědět pořád málo a můžeme se jen dohadovat. Je to jako v kriketu odhadnout počet přěběhů v celém odbíjení po první sérii hodů: Až se vrátí expedice z Venuše, budeme na tom daleko lip a pak teprve můžeme začít teoretizovat.“

„Jaká expedice na Venuši?“ zeptala se ohromeně.

„Možná jim to bude ještě rok trvat, než se vydají na cestu, ale urychlují program. To nám poskytne opravdu neocenitelné údaje.“

Budoucí čas a jeho užití a zneužití

Začala: „Ale po tomhle určitě nebudou takoví blázni, aby…“ Pak toho nechala. Věděla, že budou. Vzpomněla si, jak Petr říkal: „Budu taky astronaut. Chci být první člověk na Saturnu!“

Muži se dívali na hodinky. Westermark přenesl svůj pohled na štěrk pod nohama a řekl: „Tohle číslo 3,3077 určitě není univerzální konstanta. Myslím, že se bude lišit – od jednoho planetárního tělesa ke druhému. Můj soukromý názor je, že to musí nějak souviset se sluneční aktivitou. Jestli je to tak, pak asi zjistíme u mužů, vracejících se z Venuše, časovou kontinuitu mírně zpožděnou proti pozemskému času.“

Náhle vstal, vypadal zaraženě, z jeho tváře zmizelo veškeré zaujetí.

„Něco takového mě nenapadlo,“ řekl Stackpole a poznamenal si to. „Dostane-li expedice na Venuši tyhle informace předem, neměli bychom mít žádné potíže s organizací jejich návratu. Konečně, tenhle problém se vyřeší a já nemám nejmenší pochybnosti o tom, že nakonec nesmírně obohatí lidské poznání. Takové nedozírné možnosti…“

„To je strašné. Všichni jste blázni!“ vykřikla Janet. Vyskočila a utekla do domu.

A kromě toho

Jack se vydal za ní. Na jeho hodinkách, které ukazovaly pozemský čas, bylo 11:18a dvanáct vteřin. Přemýšlel, a ne poprvé, že by si měl pořídit další hodinky, které by nosil na pravém zápěstí a které by ukazovaly marťanský čas. Ne, ty na levém zápěstí by měly ukazovat marťanský čas, protože tam se hlavně díval a podle toho času se řídil, i když se zabýval komunikací s přízemní lidskou rasou.

Uvědomil si, že se nyní pohybuje před Janet, podle jejího propočtu. Bylo by zajímavé, kdyby se někdo ocitl před ním; jak rád by pak konverzoval, pustil by se do toho s chutí. Avšak to by ho připravilo o pocit, že je neustále první ve vesmíru, první všude, a o prozářenost podivným světlem – marťanským světlem! Zatím ho tak nazval, dokud ho někam nezařadí, tu romantickou podívanou, která předchází vědeckému poznání, s dotykem nádherné volnosti, dokud ji nepohltínějaká strohá vědecká disciplína. A kromě toho, co když jsou jejich teorie mylné a efekt vnímání časuje čistě náhodný důsledek samotné dlouhé cesty vesmírem; co když čas je kvantový… Co když veškerý čas je kvantový. Koneckonců, stárnutí je záležitost kroků, ne plynulý postup celého anorganického a organického světa.

Teď stál na trávníku úplně tiše. Tráva vypadala křehce, jak jí pronikala skleněná clona, která každé stéblo lehce zabarvovala jemným světelným spektrem. Kdyby se jeho čas vnímání posunul ještě víc dopředu, bylo by marťanské světlo silnější a země průsvitnější? Jak krásně by to vypadalo! Po delší kosmické cestě by se člověk vrátil do pavučiny světa, jehož vnímání času by bylo o staletí zpožděné, bylo by pouhým ztělesněním světla, prizmatem. Dychtivě si to představoval. Ale potřebovali by toho vědět ještě víc.

Náhle ho napadlo: „Kdybych se tak mohl zúčastnit expedice na Venuši! Jestli má institut pravdu, byl bych možná šest, řekněme pět a půl – ne, to se nedá říct – ale byl bych před časem Venuše. Musím jet. Byl bych jim velmi užitečný. Musím se určitě přihlásit jako dobrovolník.“

Nevšiml si, že se Stackpole přátelsky dotkl jeho paže a přešel kolem něj do domu. Zůstal stát a díval se na zem, a skrze ní na kamenitá údolí Marsu a neodhadnutelnou krajinu Venuše.

Číslice se pohybují

Janet souhlasila, že pojede se Stackpolem do města. Měl si vyzvednout knihy o kriketu, které byly u knihaře; napadlo ji, že by mohla koupit film do fotoaparátu. Děti by určitě chtěly fotografie mamky a taťky, jak stojí spolu.

Jak auto míjelo stromy, jejich červené a zelené stíny se jí kmitaly před očima. Stackpole si počínal za volantem velmi zdatně a tiše si pískal. Zvláštní, jak snášela tenhle zvyk, který by jí normálně šel na nervy; považovala ho za znamení jeho neklidu.

„Mám strašný pocit, že teď rozumíte mému muži lépe než já,“ řekla.

Nepopřel to. „Proč si to myslíte?“

„Myslím, že mu nevadí ta strašná izolace, ve které se ocitl.“

„Je to statečný člověk.“

Westermark byl doma už týden. Janet viděla, jak se každým dnem od sebe stále více vzdalují. Mluvili méně a on Často stál nehnutějako socha a zíral zaujatě na zem. Na mysli jí vytanulo to, co se před tchyní bála vyslovit nahlas, ale co může klidně říci Stackpolovi.

,yíte, proč se nám daří existovat poměrně harmonicky,“ řekla. Zpomalil auto a hleděl na ni úkosem. „Daří se nám existovat jen proto, že jsme vykázali ze života vše, co se dalo – všechny události, všechny děti, všechny sezóny. Jinak bychom si v každičkém okamžiku museli připomínat, jak nám to spolu dohromady nejde.“

Zachytil tón jejího hlasu a řekl konejšivě: „Vy jste každým coulem statečná zrovna jako on, Janet.“

„K čertu se statečností. Jestli něco nesnáším, pak je to prázdnota!“

Stackpole uviděl dopravní značku na okraji silnice, mrkl na řídící desku a přeřadil rychlost. Silnice byla opuštěná, široko daleko žádné auto. Zase si začal hvízdat skrz zuby a Janet cítila, že musí v hovoru pokračovat.

„S časem jsme měli už spoustu problémů – myslím – my všichni. Čas je evropský vynález. Bůhví, co nás všechny ještě čeká – no jestli to bude dál pokračovat.“ Janet to rozčilovalo, nedokáže myslet logicky jako jindy.

Stackpole zase promluvil, až když zajel s autem na odpočívadlo a zastavil u převislých křovin. Obrátil se k ní a tolerantně se usmíval. „Čas je boží vynález, jestli věříte v Boha tak jako já. My ho pozorujeme, pokořujeme a využíváme, kde je to možné.“

„Pokořte ho!“

„Nesmíte myslet na budoucnost jako na dobu, kdy se budeme po kolena brodit v melase nebo něčem podobném.“ Krátce se zasmál, s rukama na volantu. „To je ale krásné počasí! Tak mě napadá – v neděli hraju ve vsi kriket. Nechtěla byste se přijít podívat na zápas? A možná bychom si pak mohli zajít někam na čaj.“

Všechny události, všechny děti, všechny sezóny

Příštího rána dostala dopis od Jany, své pětileté dcery, a ten ji přiměl k zamyšlení. V dopise stálo jen: ‚Milá maminko, děkuji ti za panenky. S pozdravem Jana‘, ale Janet věděla, kolik úsilí se za těmi velkými písmeny skrývá. Jak dlouho to ještě vydrží bez dětí?

Jakmile jí tohle vytanulo na mysli, vzpomněla si, že si během předchozího večera neurčitě říkala, že kdyby měla mít,cokoli‘ se Stackpolem, bylo by lepší, kdyby u toho nebyly děti – čistě proto, že by to bylo pro oba pohodlnější, jak si teď uvědomila. Tehdy nemyslela na děti, myslela na Stackpola, který sice neočekávaně projevil jistou delikátnost, nebyl však mužem, o jakého by stála.

„A další neodpustitelně nemorální myšlenka,“ šeptala nešťastně prázdnému pokoji. „Mám kromě Stackpola nějakou jinou alternativu?“

Věděla, že její manžel je ve své pracovně. Byl studený den, na jeho každodenní korzo v zahradě příliš chladno a vlhko. Věděla, že se noří stále hlouběji do izolace a toužila mu pomoci, ale bála se obětovat, toužila zůstat mimo, v životě. Upustila dopis, vzala hlavu do dlaní, zavřela oči a slyšela, jak se v její lebeční schránce prudce střetávají možnosti jednání s budoucími činy a navzájem se potírají.

Jak tam tak ochromeně stála, vešla Westermarkova matka.

„Hledala jsem, tě,“ řekla. „Ty jsi nešťastná, holčičko, viď?“

„Máti, každý člověk se snaží ukrýt před ostatními, jak trpí. Ze to všichni dělají?“

„Ale nesmíš to skrývat přede mnou, myslím hlavně proto, že ani nemůžeš.“

„Ale já vím, jak trpíte vy, a mělo by to být vzájemné. Proč vlastně hrajeme tuhle hru na schovávanou? Čeho se bojíme – lítosti nebo výsměchu?“

„Možná pomoci.“

„Pomoci! Snad máte pravdu… Toje ale znepokojivá myšlenka.“

Stály tam a upřeně se na sebe dívaly, až starší z žen řekla rozpačitě: „Takhle spolu mluvíme málokdy, Janet.“

„Ano.“ Chtěla toho říct víc. Cizímu člověku ve vlaku by to možná řekla, ale tady to ze sebe nemohla dostat.

Když paní Westermarková viděla, že na tohle téma už nepadne ani slovo, řekla: „Chtěla jsem ti říci, Janet, že podle mého názoru by v téhle situaci bylo lepší, kdyby se děti zatím nevracely. Jestli je chceš navštívit a nějaký čas s nimi zůstat u tvých rodičů, mohu se klidně týden postarat o Jacka i pana Stackpola. Myslím, že Jackje nechce vidět.“

„Toje od vás hezké máti. Uvidím. Slíbila jsem Clemovi, tedy řekla jsem panu Stackpolovi, že se možná zítra odpoledne půjdu podívat, jak hraje kriket. Samozřejmě to není důležité, ale já jsem stejně řekla, že bych se možná zajela podívat na děti v pondělí, pokud to tu zvládnete.“

„Ještě máš spoustu času, jestli máš chuť jet dneska. Pan Stackpole určitě pochopí tvé mateřské city.“

„Raději to nechám na pondělí,“ řeklajanet– trochu odměřeně, protože teď už tušila, jaký motiv se skrývá za tchyniným návrhem.

Kam až se Scientific American nedostal

Jack Westermark odložil Scientific American a upřeně hleděl na desku stolu. Pravou ruku měl na srdci a sledoval jeho tlukot. V časopise byl článek o něm, doprovázený fotografiemi pořízenými na klinice. Tenhle článek byl na hony vzdálený od těch senzacechtivých zpráv, které se porůznu objevovaly, byly to povrchní záležitosti, v nichž vystupoval jako Muž, který vykonal víc než Einstein, když rozbil naši představu o vesmíru; přinášel některé aspekty, o nichž sám ještě neuvažoval, a tím víc ho lekal.

Když přemýšlel o jeho závěrech, odpočinul si na chvíli od čtení pozemských knih. A Stackpole zatím seděl u krbu, kouřil doutník a čekal na jeho diktát. Ale i čtení časopisu představovalo pro něj ve vesmírném čase namáhavý výkon, spolupráci a konspiraci. Stackpole obracel stránky v načasovaných intervalech a Westermark je pak četl. Sám nebyl schopen je obracet, pokud mu to někdo neudělal, neboť měly vlastní úzkou časovou kontinuitu. Jeho prstům se zdálo že ty stránky leží pod sklovitým povlakem, podobným želé. Byla to zraková halucinace, která představovala nepřekonatelnou kosmickou setrvačnost.

Ta setrvačnost propůjčovala zvláštní svit povrchu stolu, na který upřeně zíral a sondoval vlastní mozek, aby určil, kolik pravdy je v tom článku.

Autor článku začal úvahami o faktech a zjištěním, že tato fakta nasvědčují tomu, že v celém vesmíru existují,místní časy‘, a v případě, že tomu tak je, bude zřejmě po ruce vysvětlení pro vzdalování galaxií a dojde se k odlišným výpočtům ohledně stáří vesmíru (a samozřejmě jeho komplexnosti). Dál se zabýval problémem, který trápil i jiné, kteří na toto téma psali, totiž proč Westermark, když ztratil pozemský Čas na Marsu, neztratil stejně marťanský čas na Zemi. Tohle více než cokoli jiného ukazovalo na fakt, že ‚místní časy‘ nejsou čistě mechanická záležitost, ale že jsou, alespoň do jisté míry psychicko-biologickou funkcí.

Na povrchu stolu viděl Westermark jako v zrcadle, jak ho žádají, aby cestoval znovu na Mars, aby se zúčastnil druhé expedice na kontinent rudohnědého písku, kde uspořádání vesmírného času je nějakým tajemným nepřekonatelným způsobem 3,3077 minuty před pozemskou normou. Posunou se pak jeho vnitřní hodiny zas kupředu? Ztratí pak pozemské věci ten tajemný lesk? Ajaké budou následky postupného vzdalování se od železných zákonů, jimiž se lidstvo řídí od svého skotačivého, diluviálního dětství?

Netrpělivě nutil mozek, aby předkládal další možnosti, aby si představil den, kdy Země bude hostitelkou mnoha místních časů, shromážděných na cestách do prázdných míst na opačné straně vesmíru; ta prázdná místa leží také na opačné straně času a pak bude v lidských možnostech konečně pochopit toto pojetí, které se dřív nesetkávalo s porozuměním. (McTaggart popřel jeho vnější realitu, že?) Není tohle snad to poslední tajemství, být schopen pochopit tu neustálou změnu, která režíruje lidskou existenci stejným způsobem, jakým je režírován sen v primitivním dosahu lidské mysli?

A– ale – nepřinese ten den zánik místního času na Zemi? Právě on to začal. Může to znamenat jen to, že.místní čas‘ není produktem planetárních elementů; tady se pisatel neodvážil v úvahách dost daleko; místní čas je zcela jen produktem psýché. Ta temná, nejniternější věc, která dokáže udržet přesný čas, i když člověk leží v bezvědomí, je pouhý venkovan, ale může se z ní vychovat příslušník vesmíru. Viděl, že je první příslušník té nové rasy, bylo to něco, co ještě před několika měsíci neexistovalo ani v nejhlubší fantazii. Je úplně nezávislý na Čase, nepříteli, který je víc než Smrt hrozbou současnému člověku. V jeho nitru je skryt nový potenciál. Superman přišel.

Superman se bolestně pohnul na židli. Tak dlouho seděl jako u vytržení, že vůbec nevnímal, že mu mezitím ztuhly a zmrtvěly údy.

Člověka mohou napadnout kolosální myšlenky, když si pečlivě načasuje obchůzky kolem daného stolu

„Diktát,“ řekl a čekal netrpělivě, až vzkaz pronikne zpátky do místa zapomnění u krbu, kde seděl Stackpole. Potřebuje říci něco strašně důležitého, avšak musí čekat, na tyhle lidi.

Jak bylo jeho zvykem, vstal a začal chodit kolem stolu a chrlil ze sebe věty. Tohle měl být testament novému způsobu života…

„Vědomí je nahraditelné, ale souběžné… V počátcích existence lidské rasy bylo zřejmě mnoho časových průsečíků… Duševně vyšinutí lidé se často uchylují do různých časových rovin. Některým se zdá, že den trvá nekonečně dlouho… Víme ze zkušenosti, že děti vidí čas v konvexním zrcadle vědomí, zvětšený a zdeformovaný mimo jeho ohnisko…“ Na okamžik ho podráždila vyděšená tvář jeho ženy, která se objevila za oknem pracovny, ale pak nad tím mávl rukou a pokračoval.

„… jeho ohnisko… Ale člověk ve své nevědomosti setrvává u předpokladu, že čas je jistý druh jednosměrného proudu a tím homogenní… přes důkazy o opaku… naše pojetí nás samých – ne, tahle koncepce se stala základní životní premisou…“

Dcery dcer

Westermarkova matka si nelibovala v metafyzických úvahách, ale když odcházela z pokoje, otočila se a řekla své snaše: „Víš, co si někdy myslím? Jack je tak divný, že někdy v noci přemýšlím, jestli se muži a ženy každou generací stále více nevzdalují v myšlenkách a postojích, víš, skoro jako dva odlišné druhy. Moje generace udělala významný pokus dostat obě pohlaví na stejnou úroveň a všechno to ostatní, ale zdá se, že to všechno přišlo vniveč.“

„S Jackem to bude lepší.“ Janet slyšela nedostatek víry ve vlastním hlase.

„Myslela jsem si totéž – tedy to, že se muži a ženy od sebe stále víc vzdalují –, když se zabil můj muž.“

Janetin soucit byl ten tam. Poznala, že na scénu přichází důvěrně známé téma, znala dobře ten tón, kterým se tchyně snažila zakrýt všechnu sebelítost, když říkala:

„Víš, Bob zasvětil svůj život rychlosti. To ona ho ve skutečnosti zabila, ne blázen, který přímo před ním vjel pozpátku na silnici.“

„Vašemu manželovi se nepřipisovala žádná vina,“ řekla Janet. „Neměla byste se tím pořád trápit.“

„Ale stejně, vidíš tu shodu… stejný způsob. Bob, takový blázen, který vjel do zatáčky první, a teď Jack… No, tady není žena nic platná.“

Janet za ní zavřela dveře. Sebrala nepřítomně vzkaz od další generace žen:

„Děkuji ti za panenky.“

Předsevzetí a náhlá rizika s nimi spojená

Je to přece jejich otec. Možná, že by se Jana s Petrem měli vrátit i přes všechna rizika, kterájsou s tím spojená. Janet tam stála, plná úzkosti ze svého náhlého rozhodnutí přimět Jacka k hovoru. Je tak popudlivý, tak nepřístupný, ale alespoň ho bude moci pozorovat chvilku při práci, než ho vyruší.

Když vklouzla do postranní chodby a vydala se k zadním dveřím, slyšela, že ji tchyně volá. „Moment!“ odpověděla.

Mezi mraky se ukázalo slunce a sálo vlhkost ze zahrady. Teď už byl neomylně podzim. Zašla za roh, obešla záhon růží a nahlédla do manželovy pracovny.

Byl to šok, když ho uviděla, jak se sklání nad stolem. Rukama si zakrýval obličej a mezi prsty mu stékala krev a kapala na rozevřený časopis na desce stolu. Uvědomila si, že Stackpole sedí lhostejně u elektrického krbu.

Slabě vykřikla a oběhla zpátky dům a u zadních dveří se setkala s paní Westermarkovou.

„Ach, byla jsem zrovna… Janet, co je?“

„Máti, Jack! Má na hlavě strašnou ránu nebo co.“

„Ale jak to víš?“

„Rychle, musíme zavolat do nemocnice. Musím jít k němu.“

Paní Westermarková vzala Janet za ruku. „Snad bychom to měly raději nechat na panu Stackpolovi, ne? Obávám se…“

„Máti, musíme udělat, co je v našich silách. Vím, že jsme jen amatéři. Nechtě mě, prosím vás, jít.“

„Ne, Janet, my jsme – to je jejich svět. Bojím se. Jestli nás budou potřebovat, přijdou.“ Ve strachu svírala Janetinu paži. Chvíli se na sebe dívaly vyděšenýma očima, jako by viděly něco jiného, pak se Janet vytrhla. „Musím k němu,“ řekla.

Spěchala halou a rozrazila dveře pracovny. Její muž stál teď na druhém konci pokoje u okna a z nosu mu proudila krev.

„Jacku!“ vykřikla. Jak k němu utíkala, z cista jasná dostala ránu do čela, takže se zapotácela a upadla na knihovnu. Sprcha menších svazků z horní police se snesla na ni i na zem kolem ní. Stackpole vykřikl, upustil poznámky a proběhl kolem stolu k ní. Ale ve chvíli, kdy jí běžel na pomoc, zkontroloval čas na hodinkách: 10:24.

Pomoc poskytnutá v 10:24 a pohodlí postele

Ve dveřích se objevila Westermarkova matka.

„Stůjte, kde jste,“ vykřikl Stackpole, „nebo budou další trable! Jacku, hned jsem u vás – bůhví, jak vám bylo tři a jednu třetinu minuty bez pomoci.“ Rozzlobeně přešel místnost a stál na délku paže od svého pacienta. Hodil na stůl svůj kapesník.

„Pane Stackpole…“ pokusila se znovu Westermarkova matka ve dveřích a jednou rukou držela Janet kolem pasu.

Otočil hlavu a řekl jen: „Přineste ručníky! Zatelefonujte na kliniku a řekněte, ať ihned přijedou.“

Než nastalo poledne, ležel Westermark v pohodlí své postele nahoře v ložnici a osádka sanitky, která mu ošetřila zranění, jež ostatně bylo pouhým krvácením z nosu, už odjela. Stackpole zavřel domovní dveře, a když se otočil, zadíval se na obě ženy.

„Cítím, že je mou povinností vás varovat,“ řekl přísně, „že podobný incident by se příště mohl stát osudným. Tentokrát nám to celkem prošlo. Stane-li se však něco podobného ještě jednou, budu nucen doporučit správní radě, aby byl pan Westermark převezen zpátky do nemocnice.“

Obvyklý způsob, jak rozpoznat nehodu

„Nechtěl by tam jít,“ řekla Janet. „Kromě toho se chováte směšně. Byla to pouhá nehoda. Teď chci jít nahoru a podívat se, jak se mu daří.“

„Ještě než půjdete, dovolte mi podotknout, že to, co se stalo, nebyla nehoda – alespoň ne v běžném slova smyslu, protože vy jste viděla výsledek svého střetu oknem studovny, ještě než jste vstoupila. Tedy to byla vaše vina…“

„Ale to je absurdní…“ začaly obě ženy. Janet pokračovala: „Nikdy bych se nehnala do pokoje, kdybych neviděla oknem, že se mu něco přihodilo.“

‚Vy jste viděla jen to, jaké následky má váš pozdější střet na vašeho manžela.“

Westermarkova matka zakvílela něco, co znělo jako: „Ničemu z toho nerozumím. Do čeho narazila Janet, když běžela dovnitř?“

„Narazila, paní Westermarkova, do místa, kde stál její manžel před 3,3077 minuty. Určitě už jste pochopila tenhle základní princip setrvačnosti času?“

Když obě zase hned začaly mluvit, díval se upřeně, dokud neskončily a nepodívaly se na něj. Pak řekl: „Raději bychom měli jít do obývacího pokoje. Osobně bych se rád něčeho napil.“

Nalil si, a až když držel sklenici whisky, řekl: „A teď, ne že bych měl v úmyslu dělat vám přednášku, dámy, ale myslím si, že je nejvyšší čas, abyste si obě uvědomily, že už nežijete v tom starém bezpečném světě klasických mechanismů, vynalezených v osvíceném 18. století, nad kterými bdí Bůh. Všechno to, co se stalo, je naprosto racionální, ale jestli hodláte předstírat, že to přesahuje meze vašeho ženského rozumu…“

„Pane Stackpole,“ řekla Janet ostře. „Můžete se, prosím vás, držet tématu, aniž byste nás urážel? Můžete mi říci, proč to, co se stalo, nebyla nehoda? Teď už je mi jasné, že když jsem se podívala oknem do pracovny, viděla jsem, jak můj muž trpí následky kolize, která se mu stala zhruba před třemi minutami, ale mě potkala až za další tři minuty a něco, ale v té chvíli jsem byla tak vyděšená, že jsem zapomněla…“

„Ne, ne, vaše čísla jsou chybná. Celkový časový posun je jen 3,3077 minuty. Když jste uviděla vašeho manžela, uplynula právě polovina času od chvíle, kdy dostal ránu – 1,65385 minuty, a zbývalo dalších 1,65385 minuty do chvíle, kdy jste svůj čin dokonala tím, že jste vtrhla do pokoje a udeřila ho.“

„Ale ona ho neuhodilal“ vykřikla starší žena.

Stackpole si dal načas, než odpověděl pevně: „Uhodila ho v 10.24 pozemského času, což se rovná 10:20 plus asi 36 vteřin času marťanského, což se rovná 9:59 času na Neptunu, což se rovná 156:30 na Siriu. Je to obrovský vesmír, paní Westermarková! A vy si to budete plést, dokud budete dál plést události s časem. Mohu vám navrhnout, abyste se posadila a dala si něco k pití?“

„Když necháme čísla stranou,“ řekla Janet a vrátila se k jeho útoku – ten člověk je hnusný oportunista – „jak můžete říci, že to, co se stalo, nebyla náhoda? Doufám, že nehodláte tvrdit, že jsem zranila svého muže naschvál? To, co říkáte, znamená, že od chvíle, kdy jsem ho uviděla oknem, jsem nemohla prakticky nic dělat.“

„Když necháme čísla stranou…“ citoval ji. „Na těch ale spočívá vaše odpovědnost. To, co jste viděla oknem, byl výsledek vašeho činu, pak jste ho nevyhnutelně musela dokončit, protože už byl dokončený.“

Oknem vane vítr času

„Nerozumím!“ Svírala si čelo a vděčně přijala od tchyně cigaretu, ale nad jejími těšivými slovy: „Nesnaž se pochopit, drahoušku!“ pokrčila rameny. „Dejme tomu, že kdyžjsem vidělaJacka, jak krvácí z nosu, podívala bych se na hodinky a napadlo by mě: Je 10:20 nebo tak nějak a on asi trpí následkem naší srážky, tak bych raději neměla chodit dovnitř,‘ a nešla bych tam. Pak by se byl jeho nos zázračně zahojil?“

„Ovšem, že ne. Vy máte tak mechanistický pohled na vesmír. Pěstujte duševní přístup k věcem, snažte se žít ve svém vlastním století! To, co tu naznačujete, vás nemohlo napadnout, protože to nemáte v povaze. Zrovna tak nemáte náturu na to, abyste inteligentně sledovala hodinky, právě proto, že vždycky ‚necháváte čísla stranou‘, jak říkáte. Ne, nejsem osobní-je to všechno velmi ženské a svým způsobem přitažlivé. Já jen říkám, že předtím, než jste se podívala oknem, vás mělo napadnout: ‚Bez ohledu na to, v jakém stavu teď vidím svého muže, musím pamatovat na to, že mu zbývá zažít dalších 3,3077 minut.‘ Pak jste se mohla podívat dovnitř a viděla byste, že je nezraněný, a nebyla byste vtrhla dovnitř takovým způsobem.“

Vtáhla kouř z cigarety, celá popletená a uražená. „Takže vy říkáte, že jsem nebezpečná vlastnímu muži.“

„To říkáte vy.“

„Pane bože, jak já nenávidím muže!“ zvolala. „Jste tak zatraceně logičtí, tak strašně samolibí!“

Dopil whisky a sehnul se, aby postavil sklenici na stolek vedle ní, takže se jí skoro dotýkal.

„Teďjste rozrušená.“

„Ovšem, že jsem rozrušená! Co si myslíte?“ Potlačila touhu křičet nebo mu dát facku. Obrátila se k Jackově matce, která ji jemně uchopila ze zápěstí.

„Proč se nesebereš a nejedeš za dětmi na víkend, miláčku? Vrať se, až budeš chtít. Jack bude v pořádku, já na něj dohlédnu-pokud o to bude stát.“

Přelétla pohledem pokoj.

„Pojedu. Hned si zabalím věci. Rády mě uvidí.“ Když míjela Stackpola, řekla hořce: „Aspoň ony si nebudou dělat starosti s místním časem na Siriu!“

„Možná jednou budou muset,“ řekl Stackpole neochvějně uprostřed pokoje.

Všechny události, všechny děti, všechna období

Z anglického originálu MAN IN HIS TIME

přeložila Hana Bezděková.

Poprvé vyšlo ve sbírce

Who Can Replace a Man? v roce 1966.

Doslov_______

ROK 1966

V SCIENCE FICTION

Domnívám se, že SF přitahuje zvídavější děti s větší představivostí, děti toho typu, které mohou slavit úspěchy ve vědecké práci. Bůh ví, že takové děti potřebujeme.

Dr. JULES T. SIMON, Komise pro atomovou energii USA

Rok 1966 byl nepochybně rokem knihy. Jedna ze specializovaných knihkupeckých firem, Fantasy and Science Fiction Book Company, nám sdělila, že její lidé museli pracovat přesčas, aby stačili vyřídit všechny objednávky, a že pro příští rok počítá s ještě lepšími výsledky. V období těchto dvanácti měsíců roku 1966 bylo publikováno přibližně 319 titulů science fiction; z tohoto počtu bylo 78 vázaných knih a 241 paperbacků.

V počtu vázaných titulů mělo primát nakladatelství Doubleday and Company s šestadvaceti knihami, zatímco firma Ace Books byla mezi ostatními vydavateli paperbacků první s dvaasedmdesáti tituly.

Tato čísla nejsou úplně přesná; jakmile se na ně pozorně zadíváte, začnou se tetelit a mizet vám před očima. Přestože nám nakladatelé vycházeli velice ochotně vstříc, vyhledávání všech se ukázalo být velice obtížným úkolem. Mnohé tituly se poté, co jsme je objevili, zařadily do oné nejasné země nikoho, která vyplývá z otázky: „Co je to ale vlastně science fiction?“ Měli bychom sem zařadit knihy nakladatelství Bantam z řady Doc Savage – přestože sami redaktoři Bantamu hrdinské činy tohoto bronzového muže za SF nepovažují? A co tajemná firma Corinth, která roku 1966 vydala osmačtyřicet paperbackových titulů, vylovených ze starých časopisů, nadjejichž názvy oko postaršího čtenáře zaslzí: Detektivní fantom, Agent číslo 5, Dusty Ayres? Je to SF? Ve světle těchto skutečností prezentujeme uvedená čísla přibližně ve stejně scifistické rovinějako příslušná díla ajako výsledek částečně osobních závěrů.

Tolik tedy, pokud jde o kvantitu – co ale kvalita? V tomto směru už máme pevnější půdu pod nohama a podle názoru nás dvou se romány zdály být mnohem lepší než povídky, což je tvrzení, které budeme za okamžik analyzovat podrobněji. Možná že jedním z důvodů vyšší kvality románu je pozoruhodná životaschopnost oblíbených děl SF. Některé z těchto knih, byť byly umláceny k smrti palicemi kritiků, každoročně sesbírají svoje roztříštěné kosti a setřou rozstříklou krev a znovuzrozeny vstávají z hrobu. Profesor E. E. Smith (známý jako ‚Doc‘ svým přátelům a fanouškům – ale i celému světu, protože ho pod tímto jménem dnes uvádějí na obálkách svých knih jeho nakladatelé) začal svou ságu o lensmanech (čili ‚čočkařích‘) * psát už poměrně dávno; copyright nejstaršího svazku nese datum 1937 a před dokončením celé série napsal

* Lensman coby člen kosmické policie nosí na své uniformě odznak ve tvaru čočky, který mu propůjčuje nadlidské schopnosti. (Poznámky pod čarou – redakce)

o svých hrdinech nejméně půl miliónu slov. Nakladatelství Pyramid Books se letos rozhodlo ke kompletnímu vydání všech svazků této série * a jistě pro to mělo své důvody. Je snad možné souhlasit s kritiky, kteří tvrdí, že po úvodní větě („Přibližně před dvěma miliardami let došlo ke srážce dvou galaxií.“) nás Čeká antiklimax v délce šesti svazků, a přitom zůstat fascinován Dokovým dílem – nejdelší ze všech dosavadních ság klasické SE Bylo to dobré čtení za zlatých časů našeho mládí a svým osobitým půvabným a poněkud prkenným způsobem zůstává dodnes svěží, takže v dnešní mladé generaci jistě vyvolá určitý pocit uspokojení.

Ne zcela stejně starodávná, nepochybně ale stejně trvale aktuální je série románů o Nadaci od Isaaka Asimova, rovněž autora s profesorským titulem, přestože na obálkách jeho knih se přídomek ‚Doc‘ neobjevuje. Jestliže lze vůbec něčím dokázat, že čtenáři magazínů a čtenáři paperbacků jsou v zásadě tvořeni dvěma různými skupinami, pak potřebným důkazem je právě knižní vydání této série. Už nesčetnou řadu let se Science Fiction Book Club snaží získat nové členy nabídkou této trilogie za cenu deseti centů. Nakladatelství Avon se rozhodlo tento fakt s přezíravostí nadšenců ignorovat a vydalo Nadaci, Nadaci a Říši i Druhou Nadaci v nové třísvazkové podobě za celkovou cenujednoho dolaru a osmdesáti centů. Je třeba předpokládat, že ví, co dělá, protože stejně si počínalo i se sérií románů o létajících městech – migrantech – Jamese Blishe. V titulech They Shall Háve Stars (Hvězdy budou jejich, 1956), Life for the Stars (Život pro hvězdy, 1962), Earthman, Come Home (Vrať se domů, pozemšťane, 1955) a Triumph ofTime**

* Původně vycházela na pokračování v magazínu Astounding v letech 1937-1948. Knižně vyšla zmiňovaná série poprvé v pořadí: Triplanelary (Planetární základna, 1948) First Lensmen (První lensmani, 1950), Galactic Patrol (Galaktická hlídka, 1950), The Grey Lensmen (Šedí lensmani, 1951), Second Stage Lensmen (Lensmani druhého impéria, 1953), Children ofthe Lens (Dědicové lensmanů, 1954).

** Později pod názvem ,4 Clash ofCymbals (Třesk činelů).

(Triumf času, 1958) se znovu rozvíjí závratný příběh a města odlétají do vzdálených koutů galaxie. Je to opojné čtení a všechny tři zmíněné série si určitě zasluhují místo v dvoraně slávy science fíction nejen pro svou originalitu, ale rozhodně i pro svou trvalou aktuálnost.

Dobrá science fiction odolává zubu času, to je zřejmé; je však nesmírně obtížné zjistit, jaký je přesný poměr mezi novými tituly a reedicemi. Situace je mírně řečeno složitá. Uveďme jeden příklad: jeden z velkých paperbackových nakladatelů vydal v průběhu roku dvaadvacet titulů, z nichž bylo třináct nových knih – a mezi těmito třinácti i tři prvotiny – a pět paperbackových vydání knih, které už dříve vyšly ve vázané podobě. Zbývající čtyři knihy byly reedice dříve vydaných titulů. Aby se situace ještě více zkomplikovala, mezi novými knihami byly i antologie dříve publikovaných povídek a reeditované tituly se snažily nalákat staré čtenáře na nové obálky.

Kromě dobrých starších titulů byla publikována i řada dobrých knih nových. Nesnažíme se předstírat nezaujatost ani definitivnost kromě definitivního prohlášení, že následující tituly na nás něčím zapůsobily a určitým způsobem se nám vryly do paměti. Uvedený seznam je, jak tomu ani jinak být nemůže, nekompletní a neoficiální.

Brian W. Aldiss: Who Can Replace a Man? (Ale kdo nahradí člověka?), Harcourt, Brace and World. Původní titul anglického vydání této knihy zněl Nejlepší SF povídky Briana W. Aldisse? L to je titul nejvýstižnější. Tyto povídky lze bez obav přirovnat k tomu nejlepšímu, co bylo kdy v angličtině napsáno, a představují určitý mezník v žánru SF, který většinou překypuje nápady, ale má jen velice slabou literární kvalitu. Autor první ponechal a doplnil druhé v řadě mistrovských povídek, které lže bez výhrad doporučit.

John W. Campbell: Collected Editorials front Analog (Sebrané úvodníky z Analogu), Doubleday; vybral Harry Harrison. Jedna z knih roku, kterou si bezpodmínečně musíte koupit. Z ohňostroje kázání, který se na nás snášel z kazatelny Astounding Stories a Analogu už od doby, kdy většina z nás byla ještě malá, vybral Harrison třiatřicet reprezentativních vzorků, z nichž některé vznikly už ve čtyřicátých letech; všechny se vyznačují charakteristickým Campbellovým provokativním ostrovtipem. Knižní podoba jim až překvapivě sluší.

John Christopher: The Ragged Edge (Zubaté ostří), Simon and Schuster. Vynikající úvodní kapitoly. Cotter, stejně jako sám Christopher, žije na ostrově Guernsey. Po neklidné noci vyjde ze svého domu a zjistí, že jeho rozeklaný ostrov už není ostrovem; může teď přejít suchou nohou do Anglie – což také nakonec udělá… Christopher má už dlouholetou praxi v popisování spasmatických katastrofických událostí* sociálních i geografických; tady se však nechává strhnout k sentimentální rozplizlosti. Výsledek: příliš zubaté a málo ostré. Přesto ale zatraceně čtivé!

William Dexter: World in Eclipse (Zatmění světa) a Children ofthe Void (Děti prázdnoty), Paperback Library. Jeden příběh ve dvou svazcích. Další opakování starých námětů, hrozba ze strany mimozemšťanů, létající talíře, Země vyrvaná ze své oběžné dráhy… to všechno nesmírně nekomplikované a nevědecké. William Dexter však píše, jako by mu psaní a líčení těchto vzdálených osudů podivných ras a podivných iluzí působilo opravdové potěšení. A našel přesně ten správný styl, styl poněkud pompézní a ničím nepřekvapující, který připomíná Fowlera Wrighta. Báječná zábava, nejste-li příliš intelektuálsky založení.

Philip K. Dick: Now Waitfor Last Year (Teď si počkejte na loňský rok), Doubleday. * Není to nejlepší Dick, v porovnání s méně známými autory SF je však vynikající. Dickovo velké téma problematického charakteru reality či mnoha různých realit je tématem, jehož zkoumání se věnuje znovu a znovu od té doby, kdy s SF začal; s každým svým románem se k němu víc přibližuje a čerpá z něj další postřehy. Tentokrát je to nešťastný doktor Sweetscent, jehož manželka Cathy je ve stavu téměř permanentního opojení drogami ajehož šéfemje milionář Ackerman. Jeho prostřednictvím se Sweetscent zaplete do meziplanetární politiky. Země uzavírá spojenectví s jednou odpudivou mezihvězdnou rasou v boji proti druhé. Do příběhu vstupuje cestování časem a také trpitelský vůdce celého světa Molinari. Dick stejně rafinovaně jako vždy manipuluje se svými složitými zápletkami a rozvětvenými podrobnostmi budoucích světů. Jedním z důvodů, proč tato kniha není tak docela bezvadnou. ukázkoujeho umění, je možná skutečnost, že se svou strukturou dost nápadně podobá Dickovu mistrovskému dílu Martian Timeslip (Marťanská časová smyčka).

Gordon R. Dickson: No Roomfor Man (Pro člověka není místo), Macfadden. „Kdo jsem? Co jsem zač?“ ptá se text na obálce této reedice Nekromancera (1962, č. Laser 1992), vycházejícího pod novým titulem. Po pravdě řečeno metafyzika ustupuje tématu ohrožení lidstva v tomto nesmírně akčním van vogtovském příběhu, v němž se jisté společenství s použitím Absolutních zákonů a Magie staví na odpor složité technologické civilizaci a konflikt nakonec rozřeší třetí mocenská skupina.

* Tento titul je někdy řazen do roku 1967. Je to způsobeno nejednotností tehdejšího chápání data vydání knihy. Nebylo totiž jasné zda se jím rozumí datum vytištění knihy či tzv. masové uvedení na trh přes síť distributorů, což nebylo někdy totéž.

Harry Harrison: Místo, místo! Více místa! (Malce Room! Make Room!, č. Návrat 1995), Doubleday.* Báječně skličující román, dosud nejefektivnější varování před hrozbou přelidnění a tudíž i propagace antikoncepce. Harrisonovo líčení New Yorku v roce 1999, v němž se tísní pětatřicet miliónů lidí žijících ve substandardních podmínkách, nepotřebuje žádné zvláštní triky ani náhlé katastrofy; jeho účinek je založen na potlačených emocích a na velice detailním vystižení atmosféry.

Fred Hoyle: October the First Is Too Latě (Prvního října je pozdě), Harper 8c Row. Báječný nápad, pokažený nedostatečnou pečlivostí. Hoylovi je třeba vzdát veškerou čest za novátorské širokoúhlé zpracování prastarého tématu cestování Časem. V tomto případě vidíme různé části zeměkoule, existující v tomtéž okamžiku v různých časových érách. S napjatou pozorností sledujeme, jak moderní Británie s hrůzou hledí přes kanál do Evropy, kde dosud zuří první světová válka, sotva nás však tento problém stačí zaujmout, už jsme přeneseni jinam. Kdyby se byl pan Hoyle víc snažil a propracoval detaily a extrapolace, které kniha tohoto typu potřebuje, mohl napsal mistrovské dílo moderní SE Ve skutečnosti vůbec poprvé píše lyrickým tónem.

Daniel Keyes: Flowers for Algernon (Květiny pro Algernon), Harcourt, Brace and World. Pozoruhodný, překrásný a nesmírně působivý román o neškodném imbecilovi, z něhož se stane pravděpodobně největší génius světa a který potom sleduje svůj vlastní pád zpět do propasti intelektuálního prázdna. Vyznění příběhu je poněkud limonádové: možná je člověkjako imbecil

* Těsně před knižním vydáním r. 1966 vyšel román ve třech pokračováních v britském magazínu Impulse.

příjemnějším tvorem; právě to je snad důvodem jeho úspěchu (jako povídky v angličtině i v překladových vydáních, jako televizní inscenace, jako filmu a nyní i jako románu). Přes tuto výhradu z něj však umně soucitný a inteligentní tón činí jednu z nejlepších knih roku, ne-li celého desetiletí.

John Norman: Tarnsman ofGor (Jezerní muž z Goru), Ballantine. Začátek další dlouhé burroughsovské epopeje, která bude mít určitě senzační úspěch ve fandomu, zatímco intelektuály bude nudit. Toto první pokračování ságy Tarla Cabota na Protizemi se ukazuje jako poměrně slušně napsané a ne tak úplně banální, jak byste možná čekali.

Edgar Pangborn: Thejudgment ofEve (Evin soudný den), Simon and Schuster. Jsme znovu v době po Katastrofě (velké písmeno převzato z textu na obálce), na onom už tolikrát přeoraném poli. Pangborn tohoto prostředí nesmírně kultivovaným způsobem užívá pouze jako scény, na níž si jeho postavy kladou mnohé otázky o Životě (velké písmeno převzato z jedné recenze), a je třeba mu přiznat, že si pozornost čtenáře udrží až do samého konce. Slabá kniha silného autora, přesto ale je radost ji číst.

Mack Reynolds: Of Godlike Power (O božské moci), Belmont. Další vynikající polemický román opomíjeného romanopisce. Reynolds v této knize našel přesně ten správný tón. Příběh proroka nového náboženství, proti kterému se staví laciný rozhlasový hlasatel, nikdy neupadá do přílišné nezáživnosti ani výstřednosti a nejbáječnější je na něm to, že prorok i hlasatel působí věrohodně. Totéž platí i pro zmíněné nové náboženství a všechny jeho výpady proti naší obézní společnosti. Kromě této věrohodnosti je to navíc poutavé čtení.

Robert Silverberg: Needle in a Timestack (Jehla v kupce sena), Ballantine. Sbírka deseti Silverbergových povídek, v nichž se autor představuje v poněkud přemýšlivém tónu. Značně působivě k současnosti promlouvají takové povídky jako „The Pain Peddlars“ (Obchodníci s bolestí) – kde latentní sadismus všech známých televizních nemocničních seriálů už není tak zatraceně latentní-, zatímco povídka „To See the Invisible Man“ (Vidět neviditelného) vyjadřuje jasný morální soud k metodě trestu, používané v budoucí společnosti.

The John Wyndham Omnibus, Simon and Schuster. Kniha obsahuje nejlepší tři Wyndhamovy romány Den trifidů (The Day of the Triffids, 1951, č. MF 1972), Vetřelci z hlubin (The Kraken Wakes, 1953, č. Ivo Železný 1994) a Kukly (The Chrysalids, 1955, č. Odeon 1992). Kdysi plodný Wyndham píše poslední dobou jen málo; zde je důvod, shrnutý v jediném nepřekonatelném svazku: odpočívá na svých dostatečných vavřínech. Velice anglický vypravěčský styl odpovídá nenucené obrovitosti tématu pádu civilizace.

William F. Temple: Shoot at the Moon (Vystřelte na Měsíc), Simon and Schuster. Možná první kniha svého druhu v SF, román o raketách, psaný stylem spillanovského vtipně ironického tvrdého chlapíka. I když je Bili Temple příliš slušný chlapík na to, aby byl tak drsný, jak by takováto kniha vyžadovala, daří se mu příběh rozvíjet svižným tempem, takžeje stejně čtivýjako dobrá detektivka. A to navzdory udivující schopnosti jeho drsňáků a hrubiánů házet po sobě citáty místo cihlami. „Protože držím smutek za svůj život,“ prohlašuje jeho hrdinka a hlavní hrdina v tom okamžitě poznává Mašin výrok z Čechovova Racka. Podobných scén je tam velká spousta a je poměrně překvapivé, že scén téhož typuje plný i Pangbornův Evin soudný den. Možná u u o t u u že z malé shody okolností děláme příliš dalekosáhlé závěry, ale není snad možné, že jde o první známky intelektuálního pochopení skutečnosti, že science fíction je nedílnou součástí literatury a ne jen jakýmsi superbrakem někde mezi westernem a milostným románem?

Některé skutečnosti rozhodně tomuto závěru nasvědčují. Kritická díla o SF se objevují pravidelně a stále se dotiskují. Rok 1966 byl v tomto ohledu přímo rekordní. Čestné místo patří Rejstříku magazínů science fíction, 1957-1965, který vydal Massachusettský technologický institut. Tento rejstřík všech povídek a všech autorů, publikovaných v uvedeném období ve všech magazínech, vydala scifistická společnost zmíněné univerzity, přičemž ke zpracování materiálů příhodně použila počítače.

Nakladatelství Advent, které se specializuje na nebeletristickou produkci z oblasti SF, vydalo The Issue at Haná (Aktuální otázka) Jamese Blishe, soubor nejlepších kritických esejů tohoto autora. Vydalo také The Universes ofE. E Smith (Vesmíry E. E. Smithe), téhož ‚Doka‘, o kterém už byla řeč, od R. Ellika a B. Evanse, neobvyklé dílo, které je označováno za ‚katalog událostí a postav z románů o lensmanech a Skřivanovi.‘ No prosím! Výsledkem sympózia, pořádaného Americkou akademií věd a umění, byla kniha Mumford Utopias and Utopian Thought (Mumfordské utopie a utopistické myšlení), Houghton Mifflin, která detailně analyzuje všechny aspekty utopií, literárních i praktických. Nevyčerpatelný Sam Moskowitz sepsal dva vzájemně související svazky nazvané Seekers of Tomorrow (Hledači zítřků) a Modem Masterpieces of SF (Mistrovská díla moderní SF), obojí vydal World, přičemž druhý svazek je antologií povídek autorů, o nichž pojednává svazek první. Přestože jde o chvályhodný počin, bylo by pravděpodobně lepší, kdyby autorovo dílo obsahovalo o něco méně osobních názorů a o něco více přesnosti.

Na vědečtější úrovni je práce profesora H. Bruče Franklina

LJ U J L U U

Future Perfekt (Budoucí perfektum): Americká science fiction 19. století, kterou vydal Oxford University Press. Profesor své pojednání prokládá povídkami od Hawthorna, Poea, Melvilla, Bierceho, Bellamyho, 0’Briena, Twaina a dalších. Někteří kritikové tvrdí, že uvedené povídky do science fiction vůbec nepatří, a zpochybňují dokonce i jejich čtivost. Pečlivé studium Franklinových příspěvků se však vyplatí. Humanistický přístup jeho příkladů může snad také sloužit jako vzor dnešku.

Dalším fascinujícím – a poměrně zábavným – vědeckým dílem je kniha I. F. Clarka Voices Prophesying War, 1763-1894 (Hlasy věštící válku, 1763-1894), Oxford University Press, jejíž původ je anglický či spíše skotský a která pojednává o nepřeberném množství příběhů o invazích a vzpourách, kterými se zaplavilo devatenácté století, zejména pak Francie, Německo a Británie. Clark obratně demonstruje, jak vývoj každé nové zbraně vedl k nové nervozitě a následně pak k novému náporu invazní SF. Dnes máme na krku paralelní téma invaze mimozemšťanů. Mezníkem, označujícím bod přechodu, je Válka světů H. G. Wellse; Clarkova analýza tohoto epochálního románu je jednou z nejlepších pasáží v neobyčejně užitečném kriticky historickém díle. Čtenář by ocenil rozsáhlejší ukázky z oněch vzácných děl, o nichž autor pojednává, rozsah knihy to však pravděpodobně nedovolil. Vynahrazují mu to ovšem četné prvotřídní ilustrace z různých zdrojů.

Vzpomínkou na velkého a mnohostranně nadaného muže je sbírka esejů a povídek C. S. Lewise, jejímž editorem je Walter Hooper a která nese název Of Other Worlds (O jiných světech), Harcourt, Brace and World. Lewis se narodil za vlády královny Victorie. Stejně jako pozoruhodně mnoho dalších lidí viktoriánské éry si ve velice mladém věku vymyslel fantastický svět; jeho slavná trilogie, která začíná románem Návštěvníci z tiché planety (Out of the Silent Planet, 1938, č. Návrat domů 1995), má ve své téměř obsesivní pozornosti věnované detailům veškeré charakteristiky onoho vodotěsného úkrytu před skutečným světem, včetně ironických odvolávek na tento skutečný svět, který je příznačný pro fantastické světy Carrollovy, sester Bronteových a mnoha viktoriánských malířů. Eseje, shromážděné v tomto svazku, vrhají určité světlo na Lewisovu tvůrčí metodu a na šíři jeho chápání problematiky vytváření mýtů a zároveň nám připomínají, že byl Tolkienovým přítelem. Je tu také interview na téma science fíction, které bylo původně otištěno v časopise SF Horizons, dvě povídky publikované původně v The Magazine of Fantasy and Science Fiction a další dvě povídky – z toho jedna nedokončená –, které se v tisku objevují poprvé.

To je jen několik knih tohoto roku: a uvědomujeme si, že jsme opomenuli mnohé romány, které by stály za znímku (zatímco mnohé zasloužilé antologie, jako například Orbit Damona Knighta z nakladatelství Berkley, Wollheimova a Carrova Nejlepší světová science fiction z nakladatelství Ace a rozsáhlá Nejlepší SF roku Judith Merrilové z nakladatelství Delacorte, musejí vzkvétat na základě své vlastní opakované reputace). Zjistili jsme, že nemáme prostor ani čas k tomu, abychom se mohli zabývat například románem Babel-17 nového autora Samuela ‚Chipa‘ Delanyho nebo The Crystal World (Krystalový svět) Jimmyho Ballarda, který už v jiných kruzích vzbudil značnou pozornost. A vyhnuli jsme se houfu románů na otřepané téma invaze mimozemšťanů na Zemi i ošlapaným palubám mocných kosmických korábů.

Je evidentní, že románu se v žánru science fíction vede nesmírně dobře, jakje tomu ale letos v SF s povídkou a novelou? Částečně proto, že to patří k jejich práci, částečně i pro vlastní potěšení přečetli oba nížepodepsaní značné množství povídek, aby mohli dostát svým závazkům editorů. Díky naší přebujelé fantazii nám nedělá problémy představa, že se tyto každoroční antologie Nebula budou vydávat a každoroční ceny Nebula udělovat ještě v roce 2000.

V důsledku toho se ocitáme pod značným tlakem, který nás nutí k tomu, abychom se svých povinností editorů čestně zhostili. Loňský rok byl rokem udělení prvních cen a vydání první antologie. Prezident řídícího systému, kterým je sdružení Science Fiction

Writers of America, se zajímal o seznámení veřejnosti s celým tímto projektem. Přímým důsledkem usilovné práce tohoto muže, tedy Damona Knighta, je skutečnost, že je dnes sdružení autorů sci-fi SFWA i s cenou a antologií Nebula zavedenou součástí literární scény. Přesto však zde ještě musíme zavést určitý precedens. Precedens odpovědnosti.

Sdružení SFWA bylo založeno, aby prosazovalo zájmy všech autorů science fíction. Domníváme se, že v konečném důsledku nelze tyto zájmy prosazovat, nebudeme-li zároveň pečovat také o zájmy čtenáře. Máme pocit, že v jistém životně důležitém smyslu je čtenář zanedbáván.

A právě tady musíme uplatnit svou odpovědnost. Jakožto čtenáři a zároveň spisovatelé považujeme svou loajalitu za rozštěpenou dvěma směry. Jakožto editoři jsme si vědomi onoho dvojího pokušení, které se zmocní všech budoucích editorů této knižní řady (editor svazku za rok 2000 se pravděpodobně dosud nenarodil, jeho povinnost už na něj ale čeká!); tato pokušení oscilují mezi odvedením dobré práce v roli literárního kritika a propagandistickou činností ve prospěch staré dobré SE

Oba současní editoři věnovali a nadále věnují science fíction všechna svá léta dospívání i dospělosti: prohlašují, že je to dostatečným důkazem jejich lásky k tomuto žánru. Jsou zároveň vydavateli malého a nepravidelně vycházejícího kritického magazínu SF Horizons. V tomto magazínu dospěli k závěru, který zde s velkým potěšením předávají budoucím editorům antologií Nebula: že totiž celkovému blahobytu a dobru science fíction mohou napomoci pouze dobré příběhy SF. Už dávno – protože dospěli do onoho zralého věku, kdy právě tak často jako o sexu diskutují o svém objemu v pase – zastávají názor, že vybičovaná reklama nekvalitnímu produktu nijak nepomůže.

Oněch několik překrásných příběhů, které jsou zde shromážděny a ověnčeny vavřínem, bylo vybráno z jinak rozhodně nijak špičkově kvalitního roku. Každému uměleckému žánru hrozí nebezpečí, že se stane obětí svých vlastních konvencí; zdá se, že toto

LJ U J í U U

nebezpečí dnes ohrožuje science fíction. Kdysi odvážné hypotézy, podle nichž by člověk mohl cestovat meziplanetárním prostorem ve strojích postavených za tímto účelem, že by s použitím pohonných systémů, vyvíjejících nadsvětelnou rychlost, mohl navštívit vzdálené hvězdy či dokonce že by mohl ve strojích času cestovat do minulosti a-do budoucnosti, už dnes nejsou nijak odvážné. Jsou to jen klišé. Původně bylo jejich základem smělé a představivé myšlení, dnes jsou takovému myšlení jen na překážku.

Uveďme příklad. V jednom z úspěšných příběhů tohoto roku jsme narazili na následující pasáž: „Loď z Antoranu plula v jeho těsné blízkosti; byla to loď třídy Kometa se zlověstně vyhlížejícími kanóny. Její světelná sonda zablikala příkaz k zastavení. Poslechl. Loď rovněž přešla do subsvětelného režimu, srovnala kinetickou rychlost s jeho a zůstala stát v opatrné vzdálenosti. Zabzučelo rádio.“

Takováto pasáž – a podobných pasáží je v povídkách tohoto roku až příliš mnoho – může v magazínu science fíction jen předstírat, že má nějaký smysl. Je příznakem toho, že takové magazíny žijí z intelektuálně nezasloužených příjmů a kanibalizují svou vlastní minulost. Příšerný blábol o ‚světelných sondách‘ a ‚sub světelných režimech’je jasnou známkou úpadkujazyka, který vždy jde ruku v ruce s úpadkem myšlenek. Není tu žádný vědecký podklad, žádná imaginace, jen nesmyslné přemílání něčeho, co snad kdysi mohlo mít nějaký vědecký a imaginativní smysl. Tento trend byl až příliš zřejmý ve většině materiálů, které jsme četli.

Příliš velká část letošní úrody povídek je oděna do tohoto starého hávu. Příběhy o kosmických korábech, příběhy o robotech, příběhy o invazích… tato stará témata se halasně hlásí o slovo, zaobalena mrtvýmjazykem. Našlijsme nedbalosti typu „po nějaké chvíli nalezl Xanten škatulku, obsahující několik kontejnerů“, ale také naprosté pitomosti typu „tři minuty mohou člověku připadat jako nekonečná půlhodina“. Našlijsme staré otřepané zápletky; lidi na Marsu se stále ještě rvou o poslední láhev kyslíku.

Našlijsme nekonečné množství připitomělých drsňáků, ale jen málo doopravdy prokreslených postav. Našli jsme četné upejpavé úvody k otázce sexuálních zájmů, ale žádný pokus o inteligentní a láskyplné vylíčení ženy s výjimkou onoho překrásného příběhu, jehož autorkou je žena a který vám tady předkládáme.

Je tedy třeba hledat důvody této zvláštní situace. Zaujalo nás zjištění, že i členové elitního společenství, kterým je SFWA, autoři stejně jako vydavatelé, dali své hlasy některým povídkám, jejichž kvalitu by nikdo nedokázal obhájit. To nás přivedlo k myšlence, že my jakožto členové výše zmíněného společenství bychom snad mohli jeho existence využít za účelem zkvalitňování – nejen sebe samotných, ale také našich standardů –, takže by tyto každoročně vydávané svazky mohly být jakýmsi soudem či tribunálem, před kterým bychom se jednou do roka museli představit v té nejlepší kondici: veřejným vystoupením, v němž musíme dokázat něco víc než jen hlasitě fandit svým kolegům.

Nebude stačit, když autoři s odřenýma ušima vyhoví nesporně nepříliš exaktním požadavkům magazínů. Neprodávámejim metrové zboží, brak, který lze okamžitě směnit za hotové peníze. Prodáváme jim příběhy, kristepane, příběhy, které mají číst a vychutnávat skuteční lidé, které mají těmto lidem přinést vzrušení, potěšení a možná i pomoc. Možná jim také pomohou alespoň o trochu lépe pochopit dynamicky se měnící svět, který je obklopuje.

Uplynulý rok byl však až na několik čestných výjimek rokem metrového zboží.

Byli bychom sem rádi zařadili příběhy, které by osvětlovaly třeba naléhavě aktuální otázku rasové příslušnosti, současnou politickou situaci, nemluvě už vůbec o nejrůznějších vědeckých objevech či o tom, jaký je dopad těchto objevů na umění a na zvyklosti našeho chování, nebo příběhy o vietnamské válce. Nemohli jsme to udělat, protože žádný takový příběh nedostal potřebný počet hlasů – nebo snad dokonce nebyl vůbec napsán! Rozpor mezi povídkami zveřejňovanými v magazínech a často podnětnými a intelektuálními úvodníky nebyl nikdy v minulosti zřetelnější.

ÍJ U J b U U

Ten obrovský a báječný svět západních technologií se i nadále rozvíjí tímtéž svižným tempem; za jeho hranicemi leží stinnější oblast, plná různých zvláštních faktorů, které mohou autoři SF zkoumat a z nichž mohou čerpat své extrapolace. Ani v jedné z těchto oblastí se toho v uplynulém roce mnoho neudělalo, přestože pořád ještě máme Macka Reynoldse. Na druhé straně jsme se nemohli těšit ani z příliš mnoha případů, kdy by autoři popustili uzdu své fantazii, měnící přízemní svět v jiné, zakleté místo. Samozřejmě nám vždy může jít příkladem Jack Vance a byl tu i Cordwainer Smith. Nestěžujeme si však na výjimky, ale na pravidlo.

Science fíction už v minulosti procházela dobrými i špatnými léty. Co je příčinou potíží v uplynulém roce?

Science fíction je světem, který nás obklopuje, ovlivňována víc, než si je většina z nás ochotna přiznat. Mohou to být fantastické představy Zemí přeplněných roboty, hladovějícími lidmi nebo velkými zelenými brouky, kteří sem přiletěli v ‚subsvětelném režimu‘, autoři samotní se však musejí sklonit před inspirativnějšími hrozbami současné reality. Možná že se projevuje vliv té nepříjemné a nekonečné války ve Vietnamu.

Nebyla by to úleva, kdybychom měli– pár povídek, které by nápaditě pojednávaly o této situaci? Měla by přece autory i čtenáře science fíction přitahovat. Robert Heinlein nám už před lety ukázal, že ona stará moudrost, která praví, že silou se nic nevyřeší, je naprosto nesmyslná, tady však zřejmě máme zajímavou výjimku z jeho pravidla. Síla zřejmě v tomto případě nic zvláštního neřeší, můžeme-li soudit z vojenské přítomnosti v tamější demilitarizované zóně.

Samozřejmě, v příbězích z uplynulého rokuje spousta násilí! Je v nich víc násilí, než kolik byste dokázali potlačit elektronickým bičem. Až příliš často v případech, kdy dojdou nápady, nastoupí na jejich místo brutalita, přeražené čelisti, rozdrcená kusadla, planety jediným výbuchem sprovozené ze světa, jen aby se zápletka nějak ukončila. Už jsme na tom právě tak špatně jako televize, přátelé! Vize bývala vždy tím elektrickým nábojem, který jsme od science fíction vyžadovali. Tak ať se o slovo přihlásí představivost, ne? Science fíction se zdá být posledním zbývajícím životaschopným, vzrušujícím a komerčně úspěšným trhem pro povídku. Přestože odměna v průměru není nijak velkolepá, je alespoň spravedlivým oceněním vynaložené práce a výkladní skříní autorů. Nedomníváme se, že by bylo správné, kdyby nebyla tato výkladní skříň naplněna ničím lepším než odlomenými třískami jediného pravého kříže a strojovými kopiemi originálních modelů. Výkladní skříň sama o sobě není dobrá ani špatná. Je prostě tady. Ajsme to jenom my spisovatelé, kteří odpovídáme za to, co v ní bude vystaveno.

Brian W. Aldiss, Harry Harrison Z angličtiny přeložil Pavel Medek

CENY NEBULA DO ROKU 1966

1965

Román: Frank Herbert, DUNĚ (Duna, č. Svoboda 1988) Novela: Brian W. Aldiss, THE SALIVATREE (Slintající strom)

Roger Zelazny, HE WHO SHAPES (Ten, jenž tvoří) Povídka: Roger Zelazny, THE DOORS OF HIS FACE, THE LAMPS OF HIS MOUTH (Brány jeho tváře, lampy jeho úst) Krátká povídka: Harlan Ellison, „REPENT, HARLEQUIN!“ SAID THE TICKTOCKMAN („Kaj se, Harlekýne!“ řekl Tikytak)

1966

Román: Daniel Keyes, FLOWERS FOR ALGERNON (Růže pro Algernon)

Samuel R. Delany, BABEL-17 Novela: Jack Vance, THE LAST CASTLE (Poslední hrad) Povídka: Gordon R. Dickson, CALL HIM LORD (Říkejte mu pán) Krátká povídka: Richard McKenna, THESECRETPLACE (Tajné místo)

Pokud vyznamenané romány existují v oficiálních českých překladech, je datum jejich vydání u nás uvedeno v závorce. U povídek, které jsou obsaženy v tomto sborníku nebo se objeví v některém z dalších svazků Nebuly, dřívější česká vydání neuvádíme.

t

O autorech sborníku Nebula 1966

V krátkých portrétech představujeme pro oživení či doplnění znalostí autory jednotlivých povídek. Více se přitom zaměřujeme na ty méně známé, poukazujeme na to, co dělali právě v tomto roce nebo proč a za jakých okolností byla jejich povídka napsána a oceněna. Portréty nejsou úplné u autorů, s kterými se budeme ještě setkávat v dalších ročnících Nebuly.

ALDISS, Brian W (ilson) a Report on Probability A (Zpráva

(1925– o pravděpodobnosti A, 1968). Dru –

V roce 1966 to byl již vážený autor, hý román vznikal již od r. 1962, ale který měl za sebou slavné romány teprve koncem 60. let dozrál čas Nonstop (1958, č. Odeon 1979) a Skle– pro jeho vydání.

nik (Hothouse, 1962, č. Laser 1992)

či tehdejší kritikou velice pochvalně DICK, Philip K (indred) přijaté Pokolení starců (Greybeard, (1928-1982) 1964, č. Mustang 1996). V době, kdy Dick platí dnes za jednoho z nejbyl vyzván k uspořádání tohoto sbor– významnějších poválečných ameníku, se stále více soustřeďoval na rických autorů SE Jeho dílo je nespolupráci s magazínem New Worlds obvykle komplexní a radikálním a spolu s Michaelem Moorcockem způsobem si klade otázky o povaze a J. G. Ballardem stál u zrodu Nové naší reality, hranicích mezi člověvlny – směru, který řádně rozvířil kem a robotem a o smyslu existehdy zatuchající vody žánru SE Jeho tence vůbec, kritická slova ve výše uvedeném do– Kolem roku 1966 se Dick potýkal slovu dobře dokumentují dobovou s těžkou finanční situací a doslova náladu mezi intelektuálsky založený– psal pro peníze: v letech 1963mi autory SE Výsledkem této nespo– 1970 vytvořil celkem 18 románů, kojenosti se stavem žánru pak byly přičemž nutno dodat, že jejich experimentální romány, které Aldiss kvalita se vždy pohybuje nad průpravě kolem r. 1966 psal: Kryptozoik měrem. Povídka „Zapamatujeme (Cryptozoic!, 1967, č. Laser 1993) si to za vás se slevou“, která skončila v konečném bodování těsně za Dicksonův talent věrohodně povítězným Dicksonem, posloužila jako psát uvažování mimozemského námět pro Verhoevenův film Total tvora, v čemž se ještě zdokonalil

Recall (\99Q). Název společnosti ‚Rekal‘ v románu The Alien Way (Cesty cijsme však změnili v češtině na ‚Evo– zinců, 1965). V roce 1966 přepisoka‘, neboť to podle nás lépe odpoví– val do románové podoby povídku dá naturelu povídky i slovním hříč– „Vojáku, neptej se“ (Soldier, Ask kám v textu. Dickson i Dick se střetli Not), za kterou získal cenu Hugo s poměrně vyrovnanými povídkami 1965.

a bylo by zajímavé vědět, kdo z teh– V češtině je z cyklu ‚Dorsai‘ (někdy dejší volené poroty SFWA hlasoval též nazývaný ‚Chilď) k dispozici pro některou z nich. Hlasování je román Nekromancer (Necromanvšak bohužel či bohudík dodnes tajné, cer, 1962, č. Laser 1992) a také

Je zvláštní, že i přes spojení nespor– 1. část fantasy série Drak a Jiň (The ných literárních kvalit s dobrodruž– Dragon and the George, 1976, ným námětem se u nás Dickovy kni– č. Aradan 1994), kterému byla‘

hy netěší takovému zájmu čtenářů, udělena ‚Cena Augusta Derlethe‘. jak by se dalo čekat.

DORMANOVÁ, Sonya (Hess)

DICKSON, Gordon R (upert) (1924 –

(1923– Autorka žije v New Yorku a v 60.

S tímto autorem je spojován přede– letech psala experimentální prózy vším jeho mnohasvazkový cyklus ro– do magazínů Galaxy, The Magazimánů a povídek ‚Dorsai‘, svým způ– ne of F&SF a Cavalier.

sobem vývojový megaromán o do– Bylo o ní tehdy známo, že pracuje zrávání lidstva v období od 13. do 23. jako sekretářka, ráda vaří, tancuje století. Dicksona zajímají především flamenco a chovájaponské vzácné projevy síly na nejrůznějších úrov– psí plemeno akita-nui.

nich mocenských struktur minulosti Její první povídka „The Putnám i budoucnosti, a dále mechanismy, Tradition“ (Putnamská tradice)

které dovolují fungovat tak iracio– vyšla v Amazing 1963. „Splice of nálnímu společenství, jakým je ar– Life“ (Pletenec života) se objevil máda. v Knightově antologii původních

První Dicksonovou povídkou byl povídek Orbit I (1966). Metaforic –

„Trespass“ (Přestupek) z roku 1950, ký příběh „Go, Go, Go, Said the o šest let později mu vyšel první ro– Bird“ (Jdi, jen jdi, řekl ptáček) zamán Alien from Arcturus (Vetřelec řadil Harlan Ellison do své exz Arkturu). Zde se poprvé projevil perimentální antologie non plus ultra Dangerous Visions (Nebezpečné laznyho řazen k americké větvi vize, 1967). Nové vlny. Povídku „Mezi pozem –

Jinak je Dormanová známa přede– skými primitivy“ v tomto sborníku vším jako básnířka s velkou invencí považujme spíše za pokus dokázat, a její verše jsou shrnuty do sbírky že existuje i jiná‘ SF, což Aldissovi

Poems (1970). Ohlédnutím za její tvor– i Harrisonovi tehdy přišlo vhod.

bouSF je soubor Planet ftitrol (l 97 8). Jinak tato próza paradoxně patří k autorovým slabším dílkům. Laf –

HARRISON, Harry fertyho povídky „Díra na rohu“

(1925– (The Hole on the Corner) a „Pok –

Je u nás dostatečně znám trilogií račování na dalším kameni“ (Cono Planetách smrti (vydalo AF167) či tinued on Next Rock) se objevily cyklem o galaktickém podvodníčkovi v magazínu Jiné světy Jaro ’92,

Jamesi Bolivarovi diGrizovi, zvaném resp. Zima ’93 (Winston Smith). ‚Ocelová krysa‘ (vydává Mustang).

Harrison se vždy těšil oblibě u čtená– McKENNA, Richard (Milton)

řů a neoblibě kritiky. Jeho knihám je (1913-1964)

vytýkán dětinský a naivní děj a často Proslavil se románem ze součassnaha pobavit za každou cenu. Proto nosti The Sand Pebbles (Písečné obspqjení experimentátora Aldisse a ba– lázky) z roku 1962, který získal viče Harrisona coby pořadatelů Ne– dokonce Harperovu cenu a 1966

buly 1966 bylo poměrně překvapivé, byl zfilmován. Narodil se v Mounnicméně úspěšné, protože oba auto– tain Home v Idahu, mládí prožil ři spolu od té doby sestavili celou v ‚kovbojském‘ duchu a hned v deřadu dobrých antologií (Nova, Yeaťs vatenácti se přihlásil do námořnic –

Besl SF atd.). tva. Většinu z prvních deseti let v armádě strávil v Číně, po válce

LAFFERTY, R (aphael) A (loysius) byl přidělen do tiskové agentury,

(1914– kde se rozhodl stát se spisovate –

Začal s psaním až ve 45 letech a ne– lem. V roce 1956, tři roky po svém zatížen schématy žánru zacházel propuštění z armády, dokončil stus motivy SF více než volně. První po– dium na Univerzitě Severní Karovídku „Day of the Glacier“ (Den le– líny, hned druhý den se oženil dovce) vydal v roce 1960 a od té doby a dal se do psaní, každoročně zásoboval magazíny tuc– Psal pomalu, ale s nebývalou odtem stylisticky vybroušených a záro– povědností ke slovu. Jeho druhý, veň vtipných povídek. Díky svým ex– nedokončený román The Sons of perimentům je vedle Delanyho a Ze– Martha (Synové Marty) vyšel posmrtně v nakladatelství Harper and především v 50. letech projevil

Row. Hrst povídek z pozůstalosti by– jako inovátor žánru, když napsal la otištěna v různých sbírkách, „Tajné několik skvělých povídek ze světa místo“ poprvé v antologii Orbit Da– průmyslu a reklamy („Happy Birmona Knighta a na základě toho thday, Dear Jesus“ – Vše nejlepší byla McKennovi udělena Nebula in k narozeninám, Ježíšku, 1956), memoriam. Je tp také jediné po– a reflektoval sociální vývoj v USA

smrtné udělení této ceny v její třice– („The Midas Plague“ – Midasovská tileté historii. pohroma, 1951, č. Mustang 1996

Vůbec první povídka, kterou napsal, ve sborníku Na sklonku Zlatého se jmenovala „The Rshdollar Affair“ věku). V 60. letech se do jeho povía objevila se roku 1958 v magazínu If. dek vkrádá satirická nota, která

Druhá, rovněž velmi dobrá povídka, leckomu nemusí vyhovovat – viz která se objevila v tisku za McKenno– „Milióntý den“. Tato povídka je va života, se jmenuje „Casey Agonis– v americkém prostředí pravidelně tes“ (Caseyiho trápení, č. vyjde ve uváděná v antologiích, třebaže sborníku Na konci Zlatého věku, Mus– kromě trochy té pohlovské roztotang 1996.), a vyšla v The Magazíne milé upovídanosti není nijak of F&SF v září 1958. Třetí, často ohromující. Jen o dva roky předpřetiskovanou povídkouje „Mine Own tím Pohl napsal myšlenkově závažr

Ways“ (Mé vlastní cesty), jež se obje– nější „Children of the Night“ (Děti vila v The Magazine of F&SF noci), příběh velkého byznysmev r. 1960 a pak ve sborníku pěti na, který zastupuje na Zemi mimo –

McKennových povídek Casey Agonis– zemšťany a v prosazování jejich les and Olher Fantasy and Science Ficli– zájmů neváhá jít přes mrtvoly.

on Stories z roku 1973. Zde také vyšla A hned v roce 1967 je to památná i neprávem opomíjená „Fíddler’s „The Day after the Day the Marti –

Green“ (Nepravá zeleň) o skupince ans Game“ (Den poté, co přišli mužů, kteří se bez vody a jídla za– Marťani) – tvrdý příběh o zvířechrání na širém moři a silou vůle si cích tvorech, které s sebou z Marvytvoří paralelní svět, kam se jim su přivezou astronauti. Třebaže podaří uniknout. jsou určitě vysoce inteligentní, média je před celým světem zdis –

POHL, Frederik kreditují jako natvrdlé čuníky. Zisk

(1919– z toho mají lidé černé pleti – po –

Starý známý z Obchodníků s vesmírem stupují ve společenském žebříč –

(1953, č. Odeon 1963) a Gateway ku, protože jejich místo právě za –

(1977, č. Laser 1993) a spol. Pohl se ujali Marťani.

SCOTT, Robin S. Shaw je někdy přirovnáván k A. E. (?) van Vogtovi, neboť oba autoři rádi Napsal novelu, která chrabře sekun– konfrontují lidstvo dneška s jeho duje vítěznému „Poslednímu hra– příštím evolučním stupněm. Přídu“. Vedle toho otiskl Scott v polovi– mý van Vogtův vliv je patrný ve ně 60. letještě několik povídek v The sbírce povídek Ship of Strangers Magazíne of F&SF, z nichž nejzná– (Loď cizinců, 1978), kde se průmější je „The Near Thing“ (Známá zkumná kosmická loď Sarafand věc, 1967). musí vypořádat s mimozemskými Není zcela jasné, zda tento autor je formami všeho druhu, totožný se spisovatelem a editorem V roce 1975 vychází román OrbitsRobinem Scottem Wilsonem (1928), vílle, Shawův pokus vyrovnat se který v 70. letech používal pseudo– s.Prstencovým světem‘ Larry Ninym Robin Scott, ovšem nikdy ne véna. Zatímco Nivenovi neznámí Robin S. Scott. tvůrci vybudovali kolem své hvězdy obří svět – Prstenec, Shaw poSHAW, Bob (Robert) pisuje konstrukci ještě grandióz (1931– nějších rozměrů – celá hvězda je První povídka, která mu vyšla v srp– obklopena a uzavřena v gigantické nu 1954 ve skotském magazínu Ne– Dysonově sféře, najejímž vnitřním bula, se jmenovala „Aspect“. V roce povrchu (stomiliónkrát větším než 1966 byl již znám jako autor nejme– povrch Země) mohou žít lidé. Orně dvou tuctů povídek a pracoval bilsville vypráví o objevení tohoto jako novinář v Belfast Telegraph. objektu a počátcích jeho kolonizaO rok později mu vyšel první román ce obyvateli přelidněné Země. Nighl Walk (Cesta nocí), příběh slep– S velkým časovým odstupem přice, který díky empatickým vztahům pojil Shaw další dvě pokračování – se zvířaty a mimozemšťany může vi– Orbilsville Deparíure (1983) a Orbilsdět jejich očima. Artefakt,pomalého ville Judgemenl (1990). Lidé se zde skla‘ je námětem hned několika po– setkají s prastarým mimozemským vídek a jednoho románu – Olher superrozumem, který kdysi OrbitsDays, Olher Eyes (Jiné dny, jiné oči, ville vytvořil, a stávají se účastníky 1972), který je považován za autoro– metagalaktické hry o budoucnost vu nejčtivější knihu – hned vedle celého vesmíru. A Wreath of Stars (Věnec hvězd, Shawovým nejznámějším dílem 1975), popisující průnik Země s pla– z poslední doby je trilogie o sesternetou z paralelního vesmíru a setká– ských planetách, které jsou spojení lidí s jejími obyvateli. ny atmosférickým mostem. (I tady má Shaw svůj vzor: Vanceovu trilogii sledně jmenovaným pseudony –

‚Durdane\) Jde o knihy Primitivní mem vyšlo několik erotických roaslronauti (The Ragged Astronauts, mánů ž blízké budoucnosti.

1986, č. AF167 1993), The Wooden Smithovým životním dílem je cyk –

Spaceship (Dřevěné koráby, 1988) lus ‚Annwn‘, řádně okořeněný a The Fugilive Worlds (Vzdalující se prvky fantasy. Chronologicky za světy, 1989). sebou vyšly romány Druids‘ World

Výběr Shawových povídek vyšel ve (Svět druidů, 1967), Witch Queen sbírce Temná noc v říši hraček (Dark of Lochlann (Královna čarodějnic

Night in Toyland, 1989, č. Laser 1993). z Lochlannu, 1969), Kar Kaballa

(1969), Second War of ihe Worlds

SMITH, George H (enry) (Druhá válka světů, 1976) a The

(1922– Island Snalchers (Zloději z ostrovů,

Narodil se ve Vicksburgu ve státě 1978). Poslední trojice z uvádě –

Mississippi. Po studiu na Univerzitě ných románů se věnuje vztahům

Jižní Kalifornie se živil ledasčíms naší Země s Walesem z alternativa v době 2. světové války sloužil u ná– ního světa, mořnictva. Po válce začal psát a první povídku „The Last Spring“ (Poslední VANCE, Jack jaro) udal v magazínu Startling Sto– (1916ries v r. 1953. Na kontě má přes 25 U nás již známé jméno, a přece knih a 300 povídek, které se však jsme ještě neměli možnost přečíst všechny neřadí k žánru SE Smith se si v češtině jeho nejlepší romány, zaobíral především nejrůznějšími Zatím je k dispozici sbírka Poslední druhy katastrofa kataklyzmat, které hrad (Winston Smith 1992), někopostihly Zemi. Dodnes se mluví o ro– lik povídek rozesetých po časopimánech Corning oflhe Rais (Příchod šech a dvě ve sbornících Hugo Stokrys, 1961 – podezřele podobné ry, a román Lyonesse (1983, č. Laser s pozdějším dílkem Krysy od Jamese 1995). Cyklus.Umírající Země‘

Herberta), Doomsday Wing (Křídla (Dying Earth), romány Big Planěl zkázy, 1963) a The Four-Day Weekend (Velká planeta, 1952), Showboal

(Čtyřdenní volno) z roku 1966, který World (Zábavní parník Svět, 1975)

popisuje vzpouru stojů v nedaleké či The Blue World (Modrý svět, budoucnosti. 1966) – vše dobrodružné příběhy,

Množství románů napsal pod pseu– ale okořeněné exotickým koloridonymy Jan Hudson, Jerry Jason, tem s nejpodivuhodnějšími spole –

Hal Stryker či M. J. Deer (s manžel– čenskými strukturami – na své vykou M. Jane Deerovou). Pod po– dání teprve čekají.

To nejlepší z roku 1966

Uvádíme nejen časem prověřená díla, ale upozorňujeme i na prózy, kde se v SF poprvé objevuje nový motiv, díla, která mají význam pro další vývoj svého autora i.celého žánru a podobně. Třebaže jsme se snažili o objektivnost, je tento seznam do jisté míry podřízen osobnímu vkusu editorů.

ASIMOV, Isaac: Fantaslic Voyage BALLARD, J. G.: The Crystal Wo (Fantastická cesta) ° Wd (Krystalový svět) Jediné z Asimovových děl, ke které– Román uzavírá První část autorovy mu se autor nechtěl hlásit a mnoho– tvorby> kdY se věnoval popisu nekrát to oficiálně proklamoval. Jedná pravděpodobných přírodních kase o románové zpracování filmového tastrof, jež slouží jako katarze očišscénáře, a jelikož se kniha díky Asi– ťuJící lidstvo od balastu civilizace, movově píli objevila o šest měsíců Krystalový svět je bezesporu nejbidříve než stejnojmenný film, působi– marnější: Pojem času na Zemi vymilo to dojmem,‘ že naopak ten byl zel a podivná nemoc zachvátila podle knihy natočen. Asimov to lidstvo. Doktor Sanders léčí lepru marně v tisku vyvracel. ve Střední Africe, a právě tady naDějje vskutku prostý. Miniaturizova– razí na fantaskní krystalový les, ná ponorka s rovněž miniaturizova– který se stale rozrůstá. Lide, zvíranou lidskou posádkou proplouvá ta, rostliny, všechna materie jakoby krevním oběhem umírajícího muže, ustrnula v krystalické formě, v níž aby ho pomohla vyléčit“zevnitř. Asi– se zmrazil „ čas a světla Podivné mov se navíc snažil odstranit některé místo přitahuje lidi ze širokého logické i fyzikální nesrovnalosti fil– okolí> abY sem přicházeli a splynuli mu, a tím ještě celému příběhu do– se zřícími krystaly. Ani Sanders dal na suchopárnosti. Je paradoxní, nedokáže odolat… že tato kniha patřila vedle Nadace k Asimovovým nejprodávanějším ti– DELANY, Samuel R.: Babel-17

tulům Román patří ke klasice americké

Nové vlny. Třebaže se na první po– mžitou teleportační přepravu lidí hled vydává za vesmírnou operu, je směrem na Fomalhaut IX, jedinou to velice rafinovaný exkurs do toho obyvatelnou planetu, kterou donejobyčejnějšíhojevu našeho světa– sud lidstvo objevilo a která může do lidské řeči. Zemi zachránit před přelidněním.

V daleké budoucnosti propukne me– Proč však teleportační přenos funzihvězdný konflikt mezi pozemskou guje pouze jedním směrem? Je koAliancí a neznámými nájezdníky, lonie na Fomalhautu IX pro miLidé zachytí jejich kódovací tabulku liony osadníků opravdu takovým a Rydra Wong, básnířka a lingvistka, rájem, jak ho vykreslují reklamní ji považuje za klíč k jazyku nepřátel, relace THL? A proč má THL tak který se pracovně označuje Babel– eminentní zájem na zlikvidování 17. Vždy po přijetí těchto kódová– posledního hyperprostorového ných zpráv propukají v armádě Po– korábu Omphalos? To jsou otázky, zemšťanů sabotážní akce. Když Ryd– které si položí Rachmael ben Apra Babel-17 konečně dešifruje, zjistí, plebaum, dědic zkrachovalé firmy že to je ta nejúčinnější zbraň nepřá– pro hyperprostorovou přepravu, tel. V této řeči totiž slova neslouží jen a uvede tak do chodu události, jež k označování skutečnosti, ale doká– změní osud kolonistů i celého lidžou tuto skutečnost zpětně také mě– štva.

nit. Rydra řeč,překóduje‘ podle svého a dokáže tímto způsobem najít HARNESS, Charles L.: The Rose nejen slabé stránky nepřítele, ale do– (Růže)

konce i místo, kde se skrývá flotila Krátký román autora, který je něútočníků. Kniha je prokládána verši kterými kritiky žánru považován autorovy ženy Marylin Hacker za nejméně doceněného americ –

(1942) a působí i přes spekulativní kého spisovatele SE (Časopisecká tezi o proměně reality pomocí jazyka verze této knihy je z roku 1953

neobvykle věrohodně. a vyšla v magazínu Authentic.)

Tématem je svár mezi uměním

DICK, Philip K.: Neteleportovaný a vědou. Harness přitom umně muž (The Unteleported Man, č. La– parafrázuje příběh Oscara Wildea ser 1995) „Slavík a růže“. Marta, žena mi –

V roce 2041 svět ovládá byrokratický lionáře Ruye Jacquese, se zabývá aparát všemocné OSN a v ní má léta systémem, který by definitivně hlavní slovo Nově sjednocené Ně– nadřadil vědu umění. Protože se mecko. Němcům patří korporace domnívá, že její manžel je duševně THL a spolu s ní monopol na oka– chorý, najme mu za ošetřovatelku

Annu van Tuylovou, záměrně ženu, dájako ráj-denně několik cigaret, která vyniká svou ošklivostí. Anna pivo, něco k jídlu a ‚luxusní‘ byt.

totiž trpí nemocí, jež znetvořuje její Během pátrání čtenář s Ruschem tělo. Podobná choroba se projeví prochází nejrůznějšími prostředíi u Ruye, ale ukáže se, že se jedná mi, kterým je všem společná bezo přechodné stádium k novému lid– naděj a bezvýchodnost, a člověk skému druhu ‚homo superior‘. Oba nemá nárok na soukromí ani špet –

,nadlidé‘ se do sebe zamilují a Anna ku štěstí. Vrah je nakonec sice donakonec obětuje svůj život, aby za– paden, ale je to jen vyhladovělý, chránila Ruyovu metamorfózu, kte– nemocný mladík, který zabil, když rá se začala zpomalovat. byl přistižen při loupeži. A po krát –

Růie patří do kategorie příběhů, kte– kém vztahu se rozcházejí i Rusch ré se v SF objevily až po svržení ato– a Greene. V tomto světě budoucmové bomby na Hirošimu – ostře nosti je i náklonnost k druhému varuje před jednostrannou orientací člověku nepovolený luxus, člověka na vědu a technologie. Har– Román je srovnáván s Brunneroness tu způsobem vyprávění připo– vou kronikou budocnosti Stand on míná Sturgeona a oba používají stej– Zanzibar (Stojíce na Zanzibaru, ný symbol odporu proti přebujelé 1968), jejímž tématem je rovněž technice – růži. přelidnění Země, a oba autoři se po léta navzájem obviňovali z opisování. HARRISON, Harry: Místo, místo!

Více místa! (Make Room! Make HEINLEIN, Robert A.: Měsíc je Room!, č. Návrat 1995) <irsnámi7enfta (The Moonls a Harsh Nejambicióznější Harrisonovo dílo Mistress, č. And Classic 1994) o přelidněné Zemi. V roce 1999 žije Román, který místy upomíná na v New Yorku přes 35 miliónů obyva– začínajícího Heinleina, který ještě tel, vzduch je nedýchatelný, lidé hla– nebyl v zajetí některých svých sadoví, není kde bydlet, natožpak žít. moúčelných experimentů. DobroVzhledem k nedostatku energie ne– družný příběh popisuje boj měsíčlze využívat počítačů a policie má ní kolonie, která se snaží prosadit k potlačování kriminality jen velice svou nezávislost, a tak se zbavit omezený arzenál prostředků. Policis– vedení ze Země. Středem románu ta Andy Rusch je pověřen vyšetřová– je počítač Mike, u něhož se vyvinul ním vraždy, přičemž se seznámí určitý druh vědomí i cítění. s prostitutkou Shirl Greene, která dosud žila v bytě zavražděného. Do– HERBERT, Frank: The Green stává se tak do světa, který mu připa– Brain (Zelený mozek)

Román je jedním z prvních příkladů jemu. Nakonec se však podaří nad ekologické SF. Lidstvo se v 21. století vzbouřeným strojem zvítězit, rozhodlo vyhubit škodlivý hmyz a nahradit jej zmutovanými včelami. LAUMER, Keith; BROWNOVÁ,

Experiment proběhl v Číně, kde se George Rosel: Earthblood (Krev měl podle údajů jejích komunistic– Země)

kých vůdců zdařit. Druhá fáze expe– Klasický příklad rutinní vesmírné rimentu probíhá v Brazílii, ale zde se opery. Mladý muž dostane Zemi za vyskytují problémy – objevují se ne– dědictví, najde ji v hlubinách vesbezpečné druhy zmutovaných koby– míru a očistí od všeho „neřádstva“, lek. Tento hmyz si pravděpodobně Román hojně kritizovaný pro své vytvořil i obří zelený mozek, který rasistické předsudky, vegetuje v jeskyni hluboko v džungli.

Zdá se, že toto podivné stvoření je LeGUINOVA, Ursula K.: ilocaninteligentní a řídí nájezdy nebezpeč– nonův svět (Rocannon’s World, ných kobylek na civilizaci. Jedinou č. Laser 1992) snahou mozku je však překazit práci Planeta exilu (Planet of Exile, si. nezodpovědného lidstva, které po– Směna 1988 spolu s dvěma dalšírušilo přirozený řetězec vývoje v pří– mi romány jiných autorů) rodě. Obě knihy mají stejné galaktické Román je svou mravokárností i po– prostředí, společně i s pozdějšími kusem o vnitřní dialogy postav znač– autorčinými prózami. Lidstvo proně rozvláčný, ale dobře dokumentu– nika do vesmíru a zakládá Ligu je snahy tehdejších autorů o vyma– světů, kde je vedoucí silou. Přednění se z ustrnulých tématických ob– chůdcem lidí však byli Hainové, lastí žánru. kteří na mnoha světech galaxie vytvořili velice odlišné kultury. RoJONES, D. E: Colossus many se odehrávají v době vzdáleÚspěšný román, který se dočkal né 2900 let, kdy lidstvo dospívá do v roce 1969 i filmového zpracování, poklidné fáze vývoje. Rocannonův Následovaly knihy The Fall of Colossus svět (ve zkrácené verzi vyšel již (Colossus – Pád, 1974) a Colossus and 1962 v magazínu Fantastic) popije Crab (Colossus a Krab, 1977). Hr– suje druhou planetu Fomalhautu, dinou celé trilogie je obří počítač, kde spolu žije celkem pět různých který má podporovat lidstvo, ale druhů inteligentních bytostí. Hlavbrzy si vytvoří vlastní žebříček hod– ním hrdinou je ovšem člověk, Ponot a zprvu nenápadně začíná lid– zemšťan Rocannon, jenž hledá zástvo zotročovat, tak aby sloužilo ono kladnu tajemných nepřátel, kteří ohrožují mezihvězdnou Ligu. Ve Cestou však zjistí, že se jedná o tři srovnání s pozdějšími díly Le Guino– čarodějky, které jsou schopny jeho vé jsou obě tyto knihy nevýznamné, loď ochraňovat před nebezpečím nicméně již prozrazují způsob auto– a útoky nepřátel. Na planetě Karrčiny tvorby i její snahu o vedení res stráví Pausert nějaký čas v přípříběhu v metaforické rovině, zobra– jemné dámské společnosti, a pak zující naši současnost. se vydá na cestu do své vlasti na planetě Porlumma. Zde však jej

SHECKLEY, Robert: Desátá oběť čeká samé zklamání, a tak odtud

(The Tenth Victim, č. Ivo Železný prchá s pomocí jedné z čarodějek,

1993) Góthou, aby s ní strávil další pří –

Vyměním tělo. Zn.: Čestně vrátím jemné roky na cestách za obcho –

(Mindswap, č. Ivo Železný 1993) dem. Desátá obět je vlastně do románové podoby rozšířená povídka „Sedmá VANCE, Jack: The Blue World oběť“ (Seventh Victim, 1953), kde (Modrý svět)

obyčejný úředníček zanechá své prá– Dějově nijak brilantní a přitom pravce, aby se stal profesionálním gladiá– děpodobně nejexotičtější Vanceův torem, jehož jediným úkolem je zlik– svět. Planeta pokrytá oceánem, vidovat co nejvíce protivníků. kde před jedenácti generacemi

Román Mindswap (doslovný překlad ztroskotala raketa ze Země. Lidé

Výměna rozumů) nabízí Sheckleyho žijí na listech obřích plovoucích další oblíbené téma: jeden muž si rostlin, které představují jediné vymění.vědomí‘ s Marťanem a pak ostrovy v nekonečné vodní hladipři hledání svého těla střídájednoho ně. Společnost je uspořádána do hostitele za druhým. cechů a celý život má formu rituálu. Lidé však jsou v područí krále

SCHMITZ, James H.: The Witches Krakona, gigantické ryby s mnoha ofKarres (Čarodějky z Karres) chapadly. Když se pod velením

Román, který byl v roce 1966 nomi– Sklara Hasta vzbouří, stojí před nován na cenu Hugo, ale neuspěl, nelehkým úkolem: Jak bojovat

Zábavné, nekomplikované čtení na– s nepřítelem, když nejtvrdším raasáklé atmosférou 40. let. První mága– teriálem na planetě jsou kosti zezínová verze z roku 1949. mřelých druhů? Hast nalezne ře –

Kapitán Pausert, mezihvězdný ob– šení v prastaré knize předků a pochodník, vysvobodí z otroctví tři mla– razí Krakona i sektu jeho uctívačů.

dé dívky a přislíbí jim, že je dopraví Veskrze romantická SF s promyšlenajejich domovskou planetu Karres. nými detaily vodního světa.

van VOGT, A. E.: Okřídlený muž povídkou „And Call Me Con –

(The Winged Man, č. KlubJ. Vernea rad…“ (A říkej mi Konrád, 1965)

1992) a v roce 1966 získal cenu Hugo za

Román napsaný spolu s autorovou nejlepší román SE

manželkou Ednou Mayne Hullovou. Cort Myshtigo, vyslanec z Vegy,

Americká vojenská ponorka je une– navštíví Zemi zničenou atomovou sena z 20. století do vzdálené bu– válkou, aby rozhodl, jaké místo jí doucnosti, kde je vtažena do nesmi– v galaxii přísluší. Při jeho cestě po řitelného konfliktu dvou znepřátele– planetě jej doprovází Conrad Noných lidských ras – okřídlených lidí mikos, muž obdařený nesmrtela obyvatel podmořského města. Po– ností a nadpřirozenými schopsádka se zároveň setkává i s lidmi nostmi. Ten také Myshtiga ochraz dalších epoch a dokonce i s mimo– ňuje před nejrůznějšími kreaturazemšťany. Následuje vcelku stan– mi a zmutovanými zvířaty, které se dardní příběh se všemi potřebnými na Zemi objevily. Vyslanec nako –

SF-rekvizitami a náležitostmi až po nec umírá, ale je přesvědčen mírně nepřehledné, zkratkovité ře– o schopnostech Země dále existošení, což je ostatně jedním zcharak– vat a předávají Nomikosovi jako teristických rysů většiny van Vogto– dědictví. Román je vpodstatě dobvých děl. Nejsilnější stránkou romá– rodružným putováním v křiklavě nu není ovšem ani tak dějová záplet– zbarvených kulisách a nepostrádá ka jako spíše portréty jednotlivých napětí, nebýt Zelaznyho snahy budoucích civilizací lidstva. Právě o metaforu a posun do mytické rotady prokazuje van Vogt nejlépe svůj viny, přičemž jednání postav do talent – několika rychlými tahy do– značné míry ztrácí věrohodnost, káže evokovat nesmírně působivé, Pán snů je také románovou verzí, imaginativní obrazy celých budou– tentokrát novely „He Who Shacích epoch a kultur. pes“ (Ten, jenž tvoří, 1965). Lze jej považovat za klíčový román ame –

ZELAZNY, Roger: This Immortal rické Nové vlny. Zelazny rezignuje

(Tento nesmrtelný) na dobrodružný děj na Zemi či ve

The Dream Master (Pán snů) vesmíru a noří se do hlubin lidské

Těmito romány se zahajuje slavné mysli. V souvislosti s tímto romá –

Zelaznyho období, které trvalo až do nem se rovněž rozšířil termín ‚inroku 1968. Tehdy se stal více než ner space’čili vnitřní vesmír, oznamódním autorem a synonymem pro čující novou tematickou skupinu nové nápady v rámci SE v rámci SE

Tento nesmrtelný je vlastně rozšířenou V souvislosti s rozvojem psychiatrie se objevila nová forma léčby – tzv. navrátit zrak. Je tu však určité neneuroparticipační terapie. Psychiatr bezpečí: Eileen nikdy neviděla resám vstupuje do mysli svého pa– álný svět, a její ‚vnitřní vesmír‘

cienta, aby odtud řídil ozdravující může být neuvěřitelně odlišný proces. Jedním z takových lékařů je a zrádný. Render přesto nabídku i Charles Render. V myšlenkách přijímá. Eileen je však psychicky svých pacientů si připadá jako bůh, silnější než Render. Svět jejích snů protože tu modeluje nové fantastic– psychiatra pohltí, a Render nedoké světy, které – pokud se vhodně káže vzdorovat. Sám končí jako šíuzpůsobí – jsou schopné přispět lenec.

k nápravě poškozené psychiky. Ovlivněn pracemi C. G. Junga nás

Rendera požádá Eileen Shallotová, Zelazny zavádí do hlubin lidského která je od narození slepá, aby jí nevědomí, kde ožívají pramýty pomocí psychostimulace pomohl lidstva.

Ztráty

Uvádíme zajímavé osobnosti ze světa science fíction a fantastiky, jejichž život se v roce 1966 uzavřel.

GEORGE, Peter (Bryan) kniha Die Stadt hinter“

„dem Strom

(1924-1966) (Město za proudem, 1947) patří

Hluboká duševní krize spolu s nevy– k nejdiskutovanějším poválečným kořenitelným strachem před vypuk– románům v Německu, nutím atomové války dohnaly tohoto Orientalista Robert Lindhoffje vyautora až k sebevraždě. George se zván, aby se stal kronikářem a ar– , narodil ve Walesu, sloužil v RAF a po chivářem podivného města ‚za válce se živil psaním. Jeho největším proudem‘. Ocitá se ve světě ruin, úspěchem byl román Two Hours To kde je život nesmyslně zacyklen.

Doom (Dvě hodiny do záhuby, 1958 Lindhoff brzy pochopí, že se na –

– jiný název RedAlert, Rudý poplach), chází v říši stínů mezi životem podle nějž natočil Stanley Kubrick v a smrtí, kde jediný okamžik předroce 1963 film Dr. Divnoláska, aneb stavuje celou věčnost. Smrt není jak jsem se naučil nedělal si starosti a mil koncem života, ale jen jednou z jerád bombu. Tento titul je někdy uvá– ho částí, děn pod pseudonymem Peter Bryant. Druhým Georgeovým románem KELLER, David H (enry)

SF je Commander-1 (1965), který po– (1880-1966)

pisuje zoufalý boj těch, kteří přežili Fyzik a psychiatr, jeden z první atomovou válku. Nedokončen již zů– generace autorů SF, který spolustal příběh s pracovním názvem „Nuc– pracoval s Hugo Gernsbackem lear Survivors“ (Atomoví sirotci). a s jeho pádem na konci 30. let ztratil půdu pod nohama.

KASACK, Hermann První Kellerovou povídkou byla

(1896-1966) „The Revolt of the Pedestrians“ (Re –

Německý autor, kterého uvádíme volta chodců) a vyšla v magazínu z jednoho prostého důvodu: Jeho Amazing 1928. Od té doby pravidělně publikoval v pulpových mága– Pekingu. Učil na několika čínských zínech, kde roku 1932 vyšla v Ama– univerzitách, byl místopředsedou zing i někdy zmiňovaná povídka čínského svazu spisovatelů a pos“The Metal Doom“ (Zkáza kovu), lancem v lidovém kongresu. Běv níž se vysoce rozvinutá civilizace hem Kulturní revoluce spáchal ocitá na pokraji krachu, když vše– pravděpodobně seberaždu, nebo chen kov začne rezivět. Určitou slávu byl zavražděn Rudými gardami. si autor vydobyl detektivní sérií z bu– Man Chen Ji (1933) je společenská doucnosti Taine ofSan Franásco, vy– satira na čínskou společnost, předávanou v letech 1928-1947. nesená na Mars a obohacená něZ dnešního pohledu zajímavější jsou kolika motivy SE Název se tradičKellerovy hororové romány s prvky ně překládá jako Město koček, fantasy, jako např. The Thing in the protože Marťané svým zjevem kočCellar (Věc ve sklepě, časopisecky ky silně připomínají. 1932), jeho vůbec první román The V českých překladech si od tohoto Thoughl Projecior (Projektor mysle– autora můžeme přečíst povídky nek, 1930) či The Devil and the Doctor Konec slavného kopiníka (SNKLU (Ďábel a doktor, 1940), kde jedním 1962) a román Rikša (Luo-tchuo z hrdinů je sám Satan. Siang-c‘, 1937, č. přes angličtinu Keller sestavil nejméně pět sborní– ELK 1947) – obojí příběhy z Cíny. ků, které obsahují směsici SF a fantasy příběhů a jejichž místy roztomi– SCERBANENCO, Giorgio le antikvami charakter vzbudil v 70. (1911-1966) letech ohlas, např. The Slreel ofQueer Narodil se v Kyjevě a po komunisHouses and Olher Tales (1976) nebo tické revoluci prchl s rodiči do ItáThe Lasl Magician: Nině Stories from lie. Zde se proslavil svými krimiWeird Tales (1978). Přestože Kellero– nálními romány a jediným příběvo dílo je poměrně rozsáhlé (přes hem SF, který je však typický pro 100 povídek a 9 románů), patří počátek 60. let. // Cavallo Vendulo k autorům, na něž se dnes jen zřídka (1963) popisuje život v Itálii po vzpomene. zničující atomové válce.

LAO, Še SMITH, Cordwainer

(1899-1966) (1913-1966)

Pseudonym autora Su Čching-čchu– Pseudonym amerického politolona. Patřil k tzv. druhé vlně čínské ga a prezidentského poradce Pauliteratury, která nastupovala kolem la Myrona Anthonyho Linebarger. 1930 a bývá označován za básníka ra. Smith strávil část mládí na Dálném východě, kde studoval např. na devším svými společenskými satiuniverzitě v Nankingu. Znalost čin– rami. K SF lze přiřadit román štiny vtisklajehostylujistounezamě– Křehké nádoby (Vúe Bodies, 1930

nitelnost. Autor si vytvořil vlastní [Vyšlo spolu s románem Drazí zevesmír, kde se odehrávají prakticky snulí (The Loved One) v Odeonu všechny jeho příběhy. Jedná se o dvě 1973.]), příběh z budoucnosti, ktetémata: nadřazenost lidské kasty rý líčí Evropu trýzněnou všeničící

Jnstrumentality‘ v celém vesmíru světovou válkou. Významnější je a strategické planety Norstrilie a Stará Love Among the Ruins: A Romance severní Austrálie, kde se daří ovcím, ofthe Near Fulure (Láska v ruinách, jež produkují drogu nesmrtelnosti Romance z nedaleké budoucnos –

‚Santa Clara‘. ti, 1953), který je svou myšlenkou

Smith zemřel náhle uprostřed své bezvýchodnosti budoucího spolepráce a jeho žena připravila některé čenského vývoje lidstva spřízněn rozepsané prózy k vydání. Přesto s Orwellovým románem 1984

cyklus o Jnstrumentalitě‘ zůstal ne– a Huxleyho Koncem civilizace.

dokončen a v rámci SF je to jistě Z dalších Waughových úspěšných nejprovokativnější fragment, který společenských románů si česky si však po Smithovi netroufl nikdo můžeme přečíst Hrst pracku dokončit. (A Handful of Dust, 1934, č. Vyšehrad 1976) a prvotinu Sestup

WAUGH, Evelyn (Arthur St. John) a pád (1928, Dechne and Fall,

(1903-1966) Č.Vyšehrad21986). Anglický romanopisec, známý pře –

Vysvětlivky:

^Ipfr Soupis cen Nebula iBKgS Magazíny, ediční počiny ty*</ První povídky slavných

O autorech sborníku Nebula 1I3\ autorů

WĚ~^ TO nejlepší z knih a povídek t*mĚ

iPÍ||P ro^u 7\ Významné filmy roku

… atd 1966

Hrst drobností (i podstatností) pro doplnění obrazu o roce 1966 ve světě SE

březen Britský magazín Science Fantasy přejmenován na Impulse (nový design a číslování), v srpnu pozměněn na SF Impulse. Od října editorem Harry Harrison a Keith Roberts.

duben Magazín reprintů anglosaských povídek Treasury of Great Science Fiction Stories byl přejmenován na Great Science Fiction Stories (od čísla 3), a hned nato změnil opět název i editora.

květen Damon Knight vydal první z řady antologií Orbit, která vzbudila pozornost kritiky i čtenářů mimo rámec SF.

červen První vydání magazínu reprintů Most Thrilling Science Fiction Ever Told (nakl. Sol Cohen’s Ultimate Publishing Co.).

říjen Americká distribuční firma Compact SF se rozpadla, mimo jiné v souvislosti se zrušením některých magazínů.

listopad Americké nakladatelství Health Knowledge Publications Inc., věnující se zdravotnické literatuře, zavedlo řadu Famous SF, kde vycházely reprinty povídek z pulpové éry 30. let i šestnáct nových příběhů, celkem 9 čísel do jara 1969.

květen Christopher Priest: „The Run“ (Běh), Impulse červen John T. Sládek: „The Poets from Millgrave, Iowa“ (Básníci z Millgrave v Iowě), New Worlds září Gardner Dozois: „The Empty Man“ (Prázdný muž), If

(!) Povídka nominována na cenu Nebula ’66. Doris Piserchia: „Rocket to Gehenna“ (Raketa do Gehenny), Fantastic

·n

451 stupňů Fahrenheita (Fahrenheit 451), Velká Británie, režie Francois Truffaut, společnost Anglo-Enterprise & Vineyard

Fantastická cesta (Fantastic Voyage), USA, r. Richard Fleischer, společnost Twentieth Century-Fox

Australský fan John Bangsund (1939) začal vydávat první semiprofesionální magazín Australian Science Fíction Review. Byl dvakrát nominován na cenu Hugo jako nejlepší fanzin.

Uspořádán 24. světový con v Clevelandu (Tricon), kde byl čestným hostem L. Sprague de Camp.

NEBULA 1966

Překlad Pavel Medek, Vít Kabelka,

Hana Bezděková

Ilustrace na obálce Frank Frazetta

Design obálky a logotyp.Nebula‘ Martin Zhouf

Odpovědný redaktor Ondřej Múller, Vít Haškovec

SF manuál Ondřej Múller

Sazba Jan Poláček, PORS

Vydalo nakladatelství MUSTANG s.r.o.

jako svou 206. publikaci.

Plzeň 1996, vydání tohoto souboru 1.

Vytiskla Těšínská tiskárna, a.s.

Český Těšín

Prodejní cena včetně DPH 119 Kč