POLARIS 2001

VÝROČNÍ SBÍRKA POVÍDEK

RYTÍŘSTVÍ

Neil Gaiman

‚Měl jsem špatný týden,‘ píše Neil Gaiman v předmluvě k této povídce. ‚Scénář, který jsem měl napsat, se nedařil a já jsem strávil celé dny tím, že jsem zíral na prázdnou obrazovku monitoru, občas jsem napsal slovo jako The, pak jsem pro změnu zíral nějakou tu hodinu na ně, jedno písmenko po druhém jsem ho vymazal a napsal místo něj And nebo But. Nakonec jsem to vypnul bez uložení. Nato mi zavolal Ed, aby mi připomněl, že jsem mu slíbil povídku.

Napsal jsem ji za týden; byl to dar bohů, šlo to samo, bez námahy. Náhle ze mě byl úplně jiný spisovatel: smál jsem se nebezpečí do tváře, plival jsem literárním katanům na boty. Následující týden jsem pak jen zíral na prázdnou obrazovku, protože bohové mají smysl pro humor.‘

Bohové, o kterých Neil Gaiman píše ve svých románech a comicsech, ho mají docela určitě. Nesídlí v nebi ani na Olympu – jsou pořád s námi jako Sen, Osud, Zoufalství a Smrt, případně se mezi nimi můžeme ocitnout, když se propadneme do světa pod světem nebo projdeme Zdí; svádějí mezi sebou boje, ve kterých my jsme pěšáci. Jsou nebezpeční – pokud se vám zapletou do života, už nikdy nebude takový, jako dřív. A oni se lidem do života pletou často – kupříkladu takový Abel, Richard Mayhew, Tristran Thorn nebo Shadow by vám o tom mohli vyprávět. Nebo paní Whitakerová z povídky, kterou se právě chystáte číst.

‚O několik let později,‘ uzavírá Neil Gaiman výše zmíněnou předmluvu, ‚mi někdo dal přečíst odborný článek pojednávající o feministické jazykové teorii, ve kterém se srovnávala moje povídka Rytířství s Tennysonovou The Lady of Shallot a texty Madonniných písní. Doufám, že jednoho dne napíšu povídku nazvanou Vlkodlak paní Whitakerové a uvidíme, jaké články tím vyprovokuji.‘

– MK

Paní Whitakerová našla svatý grál. Byl na stole v koutě pod kožichem.

Každý čtvrtek odpoledne si paní Whitakerová chodila na poštu pro důchod, i když jí nohy už zdaleka nesloužily jako dřív. A cestou domů se vždycky zastavila v Oxfamu a koupila si nějakou drobnost.

Oxfam je obchod, ve kterém se prodává staré oblečení, suvenýry, všelijaké tretky, zbytky porcelánových servisů, ohrané desky a spousty starých brožovaných knížek, všechno, čeho se lidé chtějí zbavit a co je jim přesto líto vyhodit. Často se tu objeví i celá pozůstalost po někom ze sousedství. Výtěžek z prodeje jde na charitativní účely.

Všichni pracovníci obchodu byli dobrovolníci. To odpoledne měla službu Marie. Marii bylo sedmnáct, byla trochu baculka a její vytahaný fialový svetr naznačoval, že pochází z právě popsaného obchodu. Seděla za pokladnou s časopisem Moderní žena na klíně a vyplňovala dotazník Odhalte svou skrytou osobnost. Občas se nenápadně koukla na poslední stranu, kde byly body k odpovědím A, B a C, a podle nich se rozhodovala, co zatrhnout.

Paní Whitakerová se probírala harampádím na stolech a policích.

Všimla si, že pořád ještě neprodali tu vycpanou kobru. Prášilo se tu na ni už půl roku a skleněné oči, jimiž zlověstně sledovala věšáky s oblečením a skříň s nakřápnutými hrníčky a okousanými hračkami, byly zašlé a upatlané.

Paní Whitakerová ji přátelsky poplácala po hlavě.

Na polici s knihami si vybrala dva ženské romány – Její rozbouřenou duši a Její rozechvělé srdce, oba po deseti pencích – a dlouze zvažovala nákup prázdné láhve od Mateus Rose s ozdobným stínítkem připevněným k hrdlu, než se rozhodla, že ji skutečně nemá kam postavit.

Odhrnula dost opelichaný kožich, který značně páchl naftalínem. Pod ním objevila vycházkovou hůl a výtisk Romancí a legend rytířské doby od A. R. Hope Moncrieffa. Kniha nejspíš někomu spadla do vody, protože byla celá pokroucená a stála jen pět pencí. Vedle ní ležel svatý grál. Na spodní straně podstavce měl kulatou cenovku a na ní bylo fixem napsáno: 30 p.

Paní Whitakerová zvedla zašlý stříbrný pohár až k silným brýlím a pečlivě si ho prohlížela.

„Tohle je docela pěkné,“ zavolala na Marii.

Marie pokrčila rameny.

„Na krbové římse by to vypadalo moc hezky.“

Marie znovu pokrčila rameny.

Paní Whitekarová dala Marii libru. Dostala zpátky padesát pencí a ještě hnědý papírový sáček, aby si mohla odnést knížky a svatý grál. Pak zašla vedle k řezníkovi a koupila si kousek jater. Od řezníka už šla rovnou domů.

Vnitřek poháru byl pokrytý tlustou vrstvou hnědočerveného prachu. Paní Whitekarová ho pečlivě vymyla a pak ho nechala hodinu ponořený ve vlažné vodě s trochou octa.

Nakonec ho vyleštila leštidlem na kovy, až celý zářil, a dala ho na římsu krbu v obývacím pokoji. Postavila ho mezi porcelánového jezevčíka se smutnýma očima a fotografii svého zesnulého manžela, Henryho, na pláži ve Frintonu v roce 1953.

Měla pravdu. Grál se na římse skutečně krásně vyjímal.

K večeři si udělala játra na cibulce. Pochutnala si.

Další den byl pátek. V pátek dopoledne se paní Whitakerová s paní Greenbergovou střídavě navštěvovaly na šálek čaje. Dnes byl pátek u paní Whitakerové. Seděly v pokoji, pily čaj a jedly ořechové pusinky. Paní Whitakerová sladila jednou kostkou, paní Greenbergová si dávala umělé sladidlo. Vždycky si je nosila v kabelce ve speciální plastové krabičce.

„To je hezké,“ poznamenala paní Greenbergová a ukázala na svatý grál. „Co je to?“

„To je svatý grál,“ řekla paní Whitakerová. „Pohár, z něhož pil Kristus při Poslední večeři. Když ho pak ukřižovali a setník Ho bodl kopím do boku, zachytila se v poháru Jeho svatá krev.“

Paní Greenbergová si odfrkla; byla malá a Židovka a neměla pochopení pro něco tak nehygienického. „O tom nic nevím,“ pravila, „ale k tomu krbu se hodí. Náš Myron dostal přesně takový, když vyhrál plavecké závody. Má na něm i své jméno.“

„Pořád ještě chodí s tím milým děvčetem? S tou kadeřnicí?“

„S Bernice? Pořád. Uvažují, že by se zasnoubili,“ chlubila se paní Greenbergová.

„To je hezké,“ řekla paní Whitakerová a vzala si další pusinku.

Byly domácí, ozdobené mandlí, pekla je paní Greenbergová a vždycky, když přišla na čaj, přinesla jich krabičku s sebou.

Povídaly si o Myronovi a Bernice a také o synovci paní Whitakerové (vlastní děti neměla) a o své kamarádce, paní Perkinsové, která byla, chudinka, v nemocnici s kyčlí.

V poledne šla paní Greenbergová domů a paní Whitakerová si udělala topinku se sýrem. Po obědě si vzala tabletky: tu bílou a tu červenou a ještě ty dvě malé oranžové.

Zazvonil zvonek.

Paní Whitakerová otevřela. Přede dveřmi stál pohledný mladík. Vlasy, tak světlé, že vypadaly skoro bílé, mu sahaly na ramena, na hrudi měl blýskavé stříbrné brnění a přes něj měl přehozený bílý plášť.

„Dobrý,“ pozdravil.

„Dobrý,“ řekla paní Whitakerová.

„Jsem na rytířské výpravě,“ oznámil.

„To je hezké,“ řekla paní Whitakerová nezávazně.

„Smím dál?“ zeptal se.

Paní Whitakerová zavrtěla hlavou. „Je mi líto, raději ne.“

„Hledám svatý grál,“ řekl mladý muž. „Je tady?“

„Máte nějaký průkaz?“ zeptala se paní Whitakerová. Věděla, že není rozumné pustit si do domu cizí lidi, když je člověk starý a žije sám. Lidé přicházeli o peníze, a kdyby jen to.

Mladík se rozběhl zpět k brance. Ke sloupku tam měl přivázaného koně. Byl to mohutný sedák, těžký tažný kůň se vztyčenou hlavou a inteligentníma očima. Rytíř se chvíli hrabal v brašně u sedla a vrátil se s nějakým svitkem.

Byl podepsaný Artušem, králem všech Britů, a oznamoval osobám všeho rodu a postavení, že před nimi stojí Galahad, rytíř Kulatého stolu, a zeje na spravedlivé a šlechetné výpravě. Pod tím byl nakreslený portrét toho mladíka. Malíř ho docela dobře vystihl, to se muselo uznat.

Paní Whitakerová kývla. Čekala nějakou kartičku s fotografií, ale tohle bylo mnohem působivější.

„Tak pojďte dál,“ pozvala ho.

Šli do kuchyně. Udělala Galahadovi čaj a pak ho zavedla do pokoje.

Galahad uviděl na krbu svatý grál a dojatě klesl na jedno koleno. Hrnek s čajem opatrně postavil na hnědý koberec. Záclonou v okně v té chvíli pronikl paprsek světla. Slunce pozlatilo Galahadův obličej plný posvátné úcty a rozsvítilo mu vlasy do stříbrné svatozáře.

„Opravdu je to svatý grál,“ zašeptal. Třikrát zamžikal blankytně modrýma očima, jako by se snažil potlačit slzy.

Sklonil hlavu, snad se v duchu modlil.

Pak vstal a obrátil se k paní Whitakerové. „Vznešená paní, opatrovnice nejvyšší svátosti, dovolte mi nyní opustit váš příbytek s Požehnaným kalichem, abych ukončil svou pouť a naplnil svůj slib.“

„Prosím?“ nechápala paní Whitakerová.

Galahad přešel k ní a sevřel její vrásčité ruce do dlaní.

„Má výprava je u konce. Svatý grál je na dosah.“

Paní Whitakerová sešpulila ústa. „Mohl byste prosím zvednout ten hrnek a talířek?“

Galahad se omluvně sehnul.

„Ne, Nedám vám ho. Líbí se mi tam. Přesně to tam chybělo. Pěkně mezi jezevčíkem a Henryho fotografií.“

„Potřebujete snad zlato? Je to tak? Paní, mohu vám přinést zlata…“

„Kdepak,“ skočila mu do řeči paní Whitakerová. „Žádné zlato nechci, pěkně děkuju. Prostě nemám zájem.“

Strkala Galahada ke dveřím. „Těšilo mě,“ řekla.

Jeho kůň natahoval hlavu přes plot a okusoval jí mečíky. Opodál stály děti ze sousedství a se zájmem ho pozorovaly.

Galahad vyndal z brašny několik kostek cukru a ukázal těm odvážnějším, jak mu je mají nabídnout, na natažené dlani. Děti se hihňaly. Jedna ze starších dívek pohladila koně po nose.

Galahad se na zvíře ladně vyšvihl a odklusali Hlohovou ulicí.

Paní Whitakerová se za nimi dívala, dokud nezmizeli v zatáčce, pak si povzdechla a vrátila se dovnitř.

Víkend proběhl poklidně.

V sobotu zajela paní Whitakerová autobusem do Maresfieldu k synovci Ronaldovi, jeho ženě Eufonii a dcerkám Clarise a Dillianě. Strávili hezký den a všichni si pochutnali na rozinkovém koláči, který upekla podle vlastního receptu. V neděli dopoledne byla v kostele. Nej-blíž to měla do Svatého Jakuba Mladšího. Trochu jí na něm vadilo, že se tvářil rádoby moderně, takové to ‚neberte mě jako kostel, jsem přece místo, kde se setkáváte s přáteli‘. Ale měla ráda tamního faráře, reverenda Bartholomewa, pokud tedy zrovna nehrál na kytaru.

Uvažovala, jestli mu má po mši říct, že má v obývacím pokoji svatý grál, ale pak si to rozmyslela.

V pondělí dopoledne pracovala paní Whitakerová na zahrádce za domem. Měla tam záhon s bylinkami, na který byla velice pyšná: kopr, sporýš lékařský, máta, rozmarýn, tymián a bordura z kadeřavé petrželky. To pondělí v zelených zahradnických rukavicích vytrhávala plevel a zároveň sbírala slimáky a strkala je do plastové tašky ze supermarketu.

Paní Whitakerová měla odjakživa měkké srdce. Nedokázala slimákům ublížit. Vždycky tašku donesla k zadnímu plotu zahrady a vysypala je do příkopu u železniční trati.

Stříhala si petrželku do salátu, když se za ní ozvalo zakašlání. Stál tam Galahad, vysoký a krásný, a brnění se mu v ranním slunci oslnivě třpytilo.

V náručí držel dlouhý balík zabalený ve voskovaném plátně.

„Vrátil jsem se,“ oznámil.

„Zdravím,“ řekla paní Whitakerová. Pomalu se zvedla od petrželky a sundala si gumové rukavice. „Poslyšte, když už jste tady, můžete mi pomoct.“

Podala mu tašku plnou slimáků a řekla mu, aby je vysypal vzadu za plot.

Udělal to.

Pak šli do kuchyně.

„Čaj? Nebo limonádu?“

„Co budete pít vy,“ odpověděl Galahad.

Paní Whitakerová vyndala z ledničky džbán s domácí citronádou a poslala Galahada na zahrádku pro větvičku máty. Vzala dvě vysoké sklenice, pečlivě mátu umyla a do každé sklenice hodila několik lístků. Pak je zalila limonádou.

„Koně máte venku?“ zeptala se.

„Ano, u branky. Jmenuje se Šedák.“

„Nejspíš máte za sebou dlouhou cestu, co?“

„Velice dlouhou.“

„Aha,“ řekla Whitakerová. Vytáhla ze skříňky pod dřezem modré plastové umyvadlo a nalila do něho vodu. Galahad ji zanesl Šedákovi. Počkal, dokud kůň nedopil, a přinesl prázdné umyvadlo paní Whitakerové.

„Takže,“ řekla, „počítám, že pořád ještě chcete ten grál.“

„Ano, vskutku toužím po Svatém kalichu.“ Sehnul se pro balík na podlaze, položil jej na ubrus na kuchyňském stole a rozbalil plátno. „Za něj vám nabízím toto.“

Byl to meč s čepelí víc než metr dlouhou. Po celé délce čepele se elegantně proplétala slova a symboly. Jílec byl ze zlata a stříbra a do hrušky byl vsazen velký drahokam.

„To je velice hezké,“ řekla paní Whitakerová nejistě.

„Toto,“ vysvětloval Galahad, „je meč Balmung, vykovaný kovářem Waylandem na úsvitu dějin. Jeho dvojčetem je meč Flamberge. Ten, kdo ho vlastní, je neporazitelný ve válkách a nepřemožitelný v bitvě. Kdo ho nosí, není schopen zbabělého či nešlechetného činu. Ten kámen v hlavici jílce je chalcedon Bircone. Ochrání svého majitele před jedem vhozeným do vína či piva i před zradou přátel.“

Paní Whitakerová si na meč vzala brýle. „Musí být velice ostrý,“ řekla po chvíli.

„Dokáže přeseknout padající vlas ve dví. Ba dovedl by rozkrojit i paprsek slunce,“ prohlásil Galahad hrdě.

„No, nevím, asi byste to měl radši zabalit,“ řekla paní Whitakerová.

„Což vy ho nechcete?“ Zdálo se, že je zklamaný.

„Ne, děkuji,“ řekla paní Whitakerová. Napadlo ji, že jejímu zesnulému manželovi, Henrymu, by se určitě líbil. Byl by si ho pověsil na zeď ve své pracovně, vedle toho vycpaného kapra, kterého ulovil ve Skotsku, a ukazoval by ho návštěvám.

Galahad ovinul voskované plátno kolem meče Balmungu a převázal ho bílou šňůrou.

Nešťastně seděl za stolem.

Paní Whitakerová mu udělala na zpáteční cestu chleba se žervé a čerstvou okurkou a zabalila mu jej do svačinového papíru. Přidala i jablko pro Šedáka. Zdálo se, že má z obou dárků radost.

Oběma jim zamávala na rozloučenou.

To odpoledne se svezla autobusem k nemocnici za paní Perkinsovou, chudinkou, pořád ji ještě s tím kloubem nepustili domů. Vzala jí kousek domácího ovocného koláče, i když radši vynechala ořechy, co byly v receptu, protože paní Perkinsové už zuby moc nesloužily.

Večer se chvíli podívala na televizi a brzy si šla lehnout.

V úterý přišel listonoš. Paní Whitakerová byla zrovna nahoře v pří-stěnku, trochu se pustila do úklidu, a protože si netroufla seběhnout po schodech moc rychle, nestihla ho. Nechal jí za dveřmi lístek, že se pokusil doručit balíček, ale nikdo nebyl doma.

Vzdychla si.

Dala si lístek do kabelky a šla na poštu.

Balíček byl od neteře Shirell ze Sydney v Austrálii. Byla v něm fotografie jejího manžela, Wallace, a jejich dvou holčiček, Dixie a Violet. A také mořská lastura zabalená do vaty.

Paní Whitakerová už měla ozdobných ulit slušnou sbírku. Nejraději měla lasturu, na které byl emailovou barvou zachycený pohled na Bahamy. Dostala ji od své sestry Ethel, která umřela v roce 1983.

Uložila lasturu a fotografii do nákupní tašky. Pak, když už byla na tom konci, zastavila se v Oxfamu.

„Dobrý, paní Whitakerová,“ pozdravila ji Marie.

Paní Whitakerová překvapením polkla. Marie byla namalovaná. Pravda, rtěnka neměla zrovna nejvhodnější odstín ani nebyla zrovna odborně nanesená, ale to přijde časem, myslela si paní Whitakerová. A na sobě měla velice šik sukni. Opravdu na sobě zapracovala.

„Nazdar, má milá,“ řekla paní Whitakerová.

„Minulý týden sem přišel nějaký mužský a ptal se na tu věc, co jste si posledně koupila. Takovou tu plechovou misku na nožce. Řekla jsem mu, kde vás najde. Nevadí vám to, že ne?“

„Ne, má milá, vůbec ne. Našel mě.“

„Byl božský. Fakticky božský,“ vzdychala Marie zasněně. „Toho bych brala hned.

A měl velikého bílého koně a vůbec,“ uzavřela Marie. Paní Whitakerová si všimla, že Marie stojí hezky rovně a nevystrkuje bříško, podívejme.

Na polici si našla nový románek – Její velkolepá vášeň – i když ještě neměla přečtené ty dva od posledně.

Byl tam i ten výtisk Romancí a legend rytířské doby. Otevřela ho. Páchl zatuchlinou. V horním rohu první strany bylo úhledně napsáno červeným inkoustem Ex Libris Rybář.

Položila knížku zpátky.

Když dorazila domů, spatřila Galahada. Vozil děti z okolí na Šedákovi na konec ulice a zpět k její brance.

„Dobře, že jste tady,“ řekla mu. „Potřebuju přenést nějaké krabice.“

Zavedla ho do přístěnku u půdy. Přestěhoval jí všechny staré kufry a bedny, aby se mohla dostat ke skříni u zadní stěny.

Byla tam spousta prachu.

Zůstali v komoře skoro celé odpoledne, on přenášel věci a ona z nich utírala prach.

Galahad měl na tváři šrám a jednu paži měl trochu ztuhlou.

Při práci si povídali. Paní Whitakerová mu vypravovala o nebožtíkovi Henrym. Jak z jeho životní pojistky doplatila půjčku na dům, jak to všechno tady vlastně nemá komu nechat, jenom snad Ronaldovi, ale zase jeho žena má ráda jen moderní věci. Vyprávěla mu, jak se s Henrym seznámila za války, když byl u civilní obrany a ona jednou neměla při náletu pořádně zatažené rolety. A jak spolu chodili tancovat a jak jeli do Londýna, když válka skončila, a ona tam poprvé ochutnala víno.

Galahad zase vyprávěl paní Whitakerové o své matce Elaině, která byla trochu do větru a jako matka za moc nestála, a k tomu byla čarodějnice. Taky se dozvěděla o jeho dědečkovi, králi Pelleasovi, jak všecko myslel v dobrém, ale vždycky nadělal jen zmatky, a o Galaha-dově dětství na hradě Bliant na Ostrově radosti. Pak o jeho otci, co ho každý znal jako ‚Le Chevalier Mal Feť a co byl víceméně šílený, ale ve skutečnosti to byl Lancelot du Lac, největší z rytířů Kulatého stolu, přestrojený a zbavený rozumu. A nakonec o Galahadových panošských dnech na Camelotu.

V pět hodin se paní Whitakerová rozhlédla po přístěnku a došla k závěru, že tam nikdy nebylo uklizeno lip. Otevřela okno, aby se tam pořádně vy větralo, a sešli do kuchyně, kde postavila na čaj.

Galahad se posadil ke stolu.

Otevřel koženou brašničku na opasku a vyndal z ní kulatý bílý kámen. Nebyl větší než kriketový míček.

„Má paní,“ pronesl zdvořile, „to je pro vás, věnujete-li mi svatý grál.“

Paní Whitakerová zvedla kámen – byl těžší, než vypadal – a podržela ho na světle. Byl mléčně průsvitný a hluboko uvnitř se v odpoledním slunci třpytily a blýskaly stříbrné drobečky. Hřál ji do dlaně.

Jak ho tak držela, začal ji zalévat zvláštní pocit: kdesi uvnitř cítila podivný klid a mír. Vyrovnanost, to bylo to správné slovo. Cítila se vyrovnaná.

Zdráhavě položila kámen zpátky na stůl.

„Je moc hezký,“ řekla.

„To je Kámen mudrců, kámen, který náš praotec Noe pověsil do Archy, aby v ní nebylo tmy. Dokáže měnit obyčejné kovy ve zlato a má ještě další schopnosti,“ vysvětlil jí Galahad hrdě. „A to není všechno. Mám toho mnohem víc. Podívejte se.“ Z kožené brašny vyňal vejce a podal jí je.

Bylo velké asi jako husí vejce, krásně lesklé, černé s bílými a červenými žilkami. Když se ho paní Whitakerová dotkla, zježily se jí na zátylku vlasy. Vzápětí pocítila neuvěřitelné horko a svobodu. Slyšela praskání vzdálených ohňů a na okamžik měla dojem, zeje kdesi vysoko nad světem a prudce se snáší na ohnivých křídlech dolů.

Honem položila vejce na stůl vedle Kamene mudrců.

„To je vejce ptáka Fénixe,“ řekl Galahad. „Pochází z daleké Arábie. Jednoho dne se z něj vylíhne sám Féníx, a až nastane čas, vystaví Fénix hnízdo z plamene, snese vejce a zemře, aby se v dalším věku světa znovu zrodil z ohně.“

„Hned jsem si myslela, že je to přesně tohle,“ řekla paní Whitake-rová.

„A úplně nakonec, paní, vám nabízím toto.“

Vytáhl to z váčku a podal jí to. Bylo to jablko, zřejmě vyřezané z jediného rubínu, na jantarové stopce.

Trochu nervózně je uchopila. Na dotek bylo měkké – až neuvěřitelně: její prsty na něm zanechávaly otlaky a rubínová šťáva stékala po ruce do rukávu.

Kuchyně se naplnila – skoro neznatelně, kouzlem – vůní letního ovoce, malin a broskví a jahod a rybízu. Jako z dálky zněly hlasy zpěváků a vzduch se chvěl hudbou.

„Je to jedno z jablek Hesperidek,“ řekl tiše Galahad. „Jediné sousto uzdraví každou nemoc, zhojí všechny rány, ať jsou sebehlubší. Druhé sousto vám navrátí mládí a krásu a třetí prý zaručí nesmrtelnost.“

Paní Whitakerová si olízla z prstů lepkavou šťávu. Chutnala jako drahé víno.

V příštím okamžiku se jí to všechno vrátilo – jaké to bylo být mladá: mít pevné, štíhlé tělo, jež dokázalo všechno, co po něm chtěla; běžet polní cestou jen tak, pro radost z běhu; přitahovat pohledy a úsměvy mládenců už tím, že jste a že vás těší svět.

Paní Whitakerová se dívala na sira Galahada, nejpohlednějšího ze všech rytířů, ušlechtilého a vznešeného i tady, v její malé kuchyni.

Skoro ztratila dech.

„A toto všechno může být vaše, paní,“ ozval se opět Galahad. „Věřte, nebylo snadné ty věci získat.“

Paní Whitakerová položila rubínové jablko na ubrus. Hleděla na Kámen mudrců, na vejce ptáka Fénixe i na Jablko života.

Pak šla do pokoje a dívala se na krbovou římsu: na porcelánového jezevčíka, na svatý grál a na černobílou fotografii svého Henryho, jak jen tak, bez košile, sedí na pláži, usmívá se a jí zmrzlinu, skoro před čtyřiceti lety.

Vrátila se do kuchyně. Konvice zrovna začala pískat. Nalila trochu vařící vody do čajníku, zakroužila jí po stěnách nádobky a vylila ji do dřezu. Pak nasypala dvě lžičky čaje a jednu pro čajník a zalila to zbytkem vody. Oba mlčeli.

Konečně se obrátila ke Galahadovi.

„Schovejte to jablko,“ přikázala mu rozhodně. „Neměl byste takové věci nabízet starším dámám. Nepatří se to.“

Odmlčela se. „Ale ty druhé dvě si vezmu,“ pokračovala po krátkém přemýšlení. „Na krbu se budou taky pěkně vyjímat. A dvě věci za jednu je dobrý obchod, no řekněte.“

Galahad zářil. Uložil rubínové jablko do koženého váčku. Pak poklekl na jedno koleno a políbil paní Whitakerové ruku.

„Nechtě toho,“ řekla paní Whitakerová. Nalila oběma čaj, do svých nejlepších porcelánových hrníčků, co byly jen pro významné příležitosti.

Seděli mlčky a upíjeli čaj.

Když dopili, šli do pokoje.

Galahad se pokřižoval a zvedl grál.

Paní Whitakerová na to místo, kde stál, naaranžovala vejce a kámen. Vejce se pořád překlápělo na bok, proto je opřela o jezevčíka.

„Vypadají tu opravdu hezky,“ pochvalovala si.

„Ano,“ souhlasil Galahad. „Vypadají velmi hezky.“

„Můžu vám nabídnou něco k jídlu, než půjdete?“

Zavrtěl hlavou.

„Kousek ovocného koláče,“ trvala na svém. „Teď si třeba myslíte, že nemáte hlad, ale počkejte za pár hodin. Přijde vám k chuti. A taky byste si měl odskočit. Dejte mi to, zabalím vám to.“

Řekla mu, kudy na toaletu, a se svatým grálem se vrátila do kuchyně. V komoře měla starý vánoční balicí papír, a tak zabalila svatý grál do něho a převázala balíček motouzem. Pak ukrojila pořádný kus koláče a dala ho do hnědého papírového pytlíku. Přidala i banán a tavený sýr ve staniolu.

Galahad se vrátil z koupelny. Dala mu papírový sáček a svatý grál. Pak se natáhla na špičky a políbila ho na tvář.

„Jsi milý chlapec,“ řekla. „Dávej na sebe pozor.“

Objal ji, stiskl a ona ho vystrčila z kuchyně a ven ze zadních dveří. Zavřela za ním a zamkla. Nalila si ještě jeden šálek čaje a tiše plakala do papírového kapesníku, zatímco Hlohovou ulicí zněl dusot kopyt.

Ve středu zůstala paní Whitakerová celý den doma.

Ve čtvrtek si šla na poštu vyzvednout důchod. Pak se stavila v Oxfamu.

U pokladny seděla nějaká nová dobrovolnice. „Kde je Marie?“ zajímala se paní Whitakerová.

Žena v pokladně, měla šedivé vlasy s modrým přelivem a modré brýle se skleněnými brilianty na obroučkách, potřásla hlavou a trhla ramenem. „Sebrala se a odjela s nějakým mladíkem. Na koni. To jsou dnes… řeknu vám. Já mám dnes odpoledne být v obchodě v Heathfieldu. Náš Johnny mě sem musel dovézt autem, než někoho seženeme.“

„Aha,“ řekla paní Whitakerová. „No, to je pěkné, že si našla chlapce.“

„Pro ni to může být pěkné,“ řekla paní za pultem. „Ale když má někdo být dnes odpoledne v obchodě v Heathfieldu…“

Vzadu na polici našla paní Whitakerová zašlou starou nádobku s dlouhou hubičkou. Ocenili ji na šedesát pencí, podle papírové samolepky u ouška. Připomínalo to placatý protáhlý čajník. Vybrala si románek, který ještě nečetla. Jmenovalo se to Její jediná láska. Donesla knížku a tu stříbrnou nádobku ženě k pultu.

„Šedesát pět pencí, paní,“ řekla prodavačka. Zvedla stříbrný předmět a prohlížela si ho. „Legrační stará věcička, že? Přinesli to dnes ráno.“ Na bocích nádobky byl nějaký text vyrytý hranatým starodávným čínským písmem. Oblouk ucha byl opravdu elegantní. „Nejspíš nějaká olejnička.“

„Žádná olejnička,“ zavrtěla hlavou paní Whitakerová. Už věděla: „Lampa je to.“

K uchu lampy byl hnědým provázkem přivázaný obyčejný kovový prsten, úplně bez ozdob.

„Vlastně, když nad tím tak přemýšlím,“ řekla paní Whitakerová, „asi si vezmu jen tu knížku.“

Zaplatila pět pencí a vrátila lampu zase dozadu na polici. Koneckonců, uvažovala cestou domů, stejně ji nemá kam postavit.

SVÍZELNÁ CESTA DOMŮ

David Weber

Když jsme napsali Davidu Weberovi o chystané výroční sbírce, byl nadšen a obratem elektronické pošty nám přislíbil, že napíše povídku jen pro nás. Dokdy ji potřebujete? zeptal se. Sdělili jsme mu to (myšlenka této knihy přišla poprvé na přetřes letos v únoru, ale skutečně pracovat se na ní začalo ještě o několik měsíců později), zdvořile nám vysvětlil, ie právě dopisuje román a íe by ho vydavatel zabil, kdyby práci na něm ted přerušil. Pak nám nabídl jednu ze svých starších povídek o Honor Harringtonové. Myslím, ze čtenáři na tom neprodělali.

Honor Harringtonová bývá často přirovnávána k hrdinovi námořních románů C. S. Forestera Horatiovi Hornblowerovi, Weber sám se však jejich mechanickému srovnávání vzpírá. Podle jeho slov se věci mají spíš tak, že Foresterovy knihy měly natolik obrovský ohlas, že lidé mají tendenci si na ně vzpomenout, kdykoliv se román jiného autora točí kolem jednoho konkrétního důstojníka. Připouští ovšem jisté shodné rysy vyplývající z toho, že obě postavy obsadily obdobnou ‚ekologickou niku‘.

Svízelná cesta domů patří z hlediska chronologie před Stanici Bazilišek

– JE

„Podívej! Podívej se tamhle!“

Ranjit Hibson se na sedadle charterového aerobusu obrátil, nahnul se přes uličku, zkroutil krk a snažil se vyhlédnout z okna na protější straně, kterým jeho sestra vzrušeně ukazovala ven. Scenérie byla efektní, protože pilot vlétl do údolí Olympus ve výšce o hodně nižší, než v jaké se nacházely vrcholky vypínajících se horských štítů, ale za jeho oknem to vyhlíželo stejně. Úžasné hory, které vystrkovaly mohutné čepice oslnivě bílého sněhu vysoko a strmě do jasně modré zimní oblohy Gryfu, vyvolávaly bázeň, zejména u někoho, kdo strávil poslední dva roky na orbitálním sídlišti, nicméně Ranjit tam neviděl nic, co by vysvětlovalo její nenadálé vzrušení.

„Co je?“ zeptal se. „Jsou tam jenom další hory, Susan.“

Podívala se na něj s výrazem rozčilení smíšeného s výčitkou a on se v duchu nakopl, protože poznámku pronesl přezíravým tónem staršího bratra, i když to tak nemyslel. V sedmnácti byl o pět roků starší než Susan, a jak mu matka naposledy sotva před pár týdny zdůrazňovala (při docela nepříjemném rozhovoru), navykl si svou ještě malou sestru odbývat, kdykoliv on a jeho kamarádi měli něco ‚zajímavého‘ na práci.

Ta výtka mířila do černého a jeho to mrzelo, protože měl Susan rád a věděl, že ji poslední dobou skutečně odhání a přehlíží, jako by mu byla na obtíž. A to ona občas umí, připustil. Jenže on také a zrovna tak kdokoliv jiný, za správných – nebo spíš za špatných – okolností. A skutečnost, že Mantichorská mineralogická a důlní s.r.o. zaměstnávala oba jejich rodiče a přede dvěma roky je poslala vyhodnocovat výsledky průzkumu jader asteroidů v pásu Jednorožec u hvězdy Mantichora B pro kartel Hauptman, všechno ještě zhoršovala.

Přes obrovské přírodní bohatství byl Jednorožec rozhodně nudné místo na to, aby tam člověk vyrůstal. Aspoň že Hibsonovi byli přiděleni na Jednorožce 11, jedno z novějších orbitálních sídlišť, která Hauptman budoval po celé soustavě, aby poskytl ubytování svým zaměstnancům. Jednorožec 11 měl nejmodernější představitelná ubytovací i rekreační zařízení. Ale většina tamních stálých pracovních sil byla velmi mladá – zbrusu nově vystudovaní geologové, kteří se zde zapracovávali a procházeli závěrečným výcvikem před přidělením k terénním týmům, nebo stejně mladý personál zpracovatelských či výzkumně-vývojových oborů, který teprve začínal svou cestu vzhůru po těchto kariérních žebříčcích. Jen malé jádro výcvikového a řídicího personálu na stanici tvořili lidé vyššího věku. Kalindi a Liesell Hibsonovi tvořili dvě vzácné výjimky z tohoto pravidla: patřili k tomu druhu odborníků, kteří jsou příliš cenní, než aby pracovali přímo v terénu, ale kteří jsou současně nejužitečnější co nejblíž vlastním průzkumným lokalitám, aby se přepravou vzorků ztratilo co nejméně času. V posledních několika letech Hauptmanovy týmy pracovaly v části Jednorožce, která, jak se ukázalo, byla výjimečně bohatá, a právě potřeba dalších rukou byla důvodem, proč si je Hauptman u MMD najal, aby posílili normální pracovní síly na Jednorožci 11. Jako konzultanti stojící mimo obvyklý Hauptmanův kariérní pořádek zapadli na stanici přímo doprostřed věkové mezery: byli mladší než stálý nejvyšší personál, ale starší než přechodně usídlení nováčci. V důsledku toho se cítili trochu rozpačitě, kdykoliv se měli společensky stýkat s kteroukoliv skupinou, a to, že oficiálně nebyli součástí ‚Hauptmanova týmu‘, problém ještě zhoršovalo.

Co platilo pro ně, platilo ovšem dvojnásob i pro jejich děti. Na Jednorožci 11 jednoduše nebylo mnoho dětí a právě v této oblasti vynález kúry na oddálení stárnutí a prodloužení života příliš nepomohl. Prodloužení života postupně smazávalo spoustu společenských rozdílů založených na věku, které bývaly odjakživa údělem lidstva, což bude nejspíš dobrá věc, až se civilizace plně přizpůsobí důsledkům. Pochopitelně bude nejdříve třeba používat prodlužování života dostatečně dlouho na to, aby se zjistilo, jaké důsledky vlastně má, předpokládal Ranjit. V Hvězdném království Mantichora bylo dostupné pouhých čtyřiašedesát let. Někomu jeho věku to připadalo jako věčnost, ale v rozměrech přizpůsobení kultury tak monumentální změně to byl pouhý okamžik. Jeden bezprostřední efekt však byl patrný hned: lidé v průměru čekali s pořízením dětí podstatně déle. Jeho rodiče v tomto ohledu uspíšili věci víc než mnozí jejich současníci, protože oba měli rádi děti a chtěli začít brzy, ale takový přístup byl stále vzácnější. A to znamenalo, že navzdory celkovému počtu asi osmi tisíc obyvatel se na Jednorožci 11 nacházelo méně než tři sta dětí. Navíc to byly děti obvykle staršího vyššího personálu, a tedy v průměru samy starší. Ranjit svými sedmnácti nedosahoval ani středního věku děti na stanici a dvanáctiletá Susan byla dokonce nejmladší ze všech.

A co bylo ještě horší, stanice se nacházela dost daleko od Gryfu, obydlené planety sekundární složky třídy G2 dvojhvězdy mantichorské soustavy, takže zpoždění signálu šířeného rychlostí světla mezi nimi bylo velmi znatelné. V této době činilo více než dvanáct minut a stále rostlo s tím, jak se od sebe Jednorožec 11 a Gryf díky vzájemnému pohybu vzdalovaly. Vzhledem k tomu bylo nepraktické napojovat stanici do planetární vzdělávací sítě Gryfu, jak by personál normálně učinil. Kartel Hauptman na sídlišti zřídil vynikající školní systém a Ranjitovi se nová zkušenost s přímým fyzickým kontaktem s lidskými učiteli docela líbila. Jenže nepřítomnost spojení s planetární sítí v reálném čase znamenala, že Susan byla odepřena dokonce i elektronická přátelství se spolužáky, ze kterých by se mohla těšit za jiných okolností. Navázala sice několik přátelství na dálku s dětmi z Jednorožce 9 a Jednorožce 10, dvou Hauptmanových sídlišť nejbližších tomu jejich, ale to bylo všechno a Ranjit věděl, že jeho sestra vyrůstá ve stále větším osamění. Nepotřebovala, aby jí to starší bratr ještě zhoršoval, jenže přesně to on dělal. Což byl důvod, proč ujišťoval rodiče, že když dovolí Susan zúčastnit se sportovního zájezdu, který zařídil hlavní správce Jednorožce 11, pan Gastelaars, bude na ni dávat pozor.

Zejména otec váhal, jestli ji má nechat jet, a to z několika důvodů. Jednak měla být nejmladším studentem na zájezdu a mělo to být poprvé, kdy by jí bylo dovoleno zúčastnit se tak dlouhého výletu bez doprovodu alespoň jednoho z rodičů. Dále pak Hibsonovi pocházeli ze samotné Mantichory a hlavní planeta byla teplý svět, kde se příležitost k lyžování vyskytovala jen zřídka. Když byli Susanini rodiče posláni na Jednorožce 11, byla v lyžování sotva začátečník (alespoň na sněhu) a od té doby měla nepatrnou příležitost trénovat, avšak Kalindi Hibson přesně věděl, že jeho paličatá dcera je schopna tvrdit, že jezdí jak mistr soustavy, pokud ji někdo rozhodně neusadí. A za třetí věděl, že pojedou všichni Ranjitovi přátelé – včetně Moniky Gastelaarsové, pozoruhodně přitažlivé dcery hlavního správce, které čirou náhodou bylo také sedmnáct – a měl pochyby o tom, kolik času Ranjit skutečně věnuje dohledu nad Susan.

Matka se však postavila na stranu Ranjita a Susan. Liesell trvala na tom, že Susan už je na zájezd dost stará, a poukázala na to, že skupinu bude doprovázet šest dospělých, z nichž většina jsou profesionální pedagogové a všichni jsou zkušení lyžaři. Kromě toho horské středisko Athény, největší a nejznámější na Gryfu (což znamenalo v celé mantichorské dvojhvězdné soustavě), bylo na takové zájezdy zařízeno. To byl také jeden z důvodů, proč při plánování výletu padla volba právě na ně, a kartel Hauptman ve středisku najal instruktory na plný úvazek, všechny se zkušenostmi s mládeží, aby své mladistvé svěřence prohnali po skutečných sjezdovkách. Bylo nepravděpodobné, že by i jejich vynalézavá dcera dokázala obelstít tolik ostřílených dohlížitelů. A jestli to Susan dokáže, je třeba, aby to rodiče zjistili teď a mohli na základě toho podniknout náležitá opatření – tedy zamknout ji v jejím pokoji, dokud jí nebude dvacet. Kromě toho bylo na čase, aby Susan dostala příležitost seznámit se s nějakými dalšími vrstevníky. Nakonec Liesell zpečetila dohodu tím, že si na Ranjitovi nekompromisně vynutila slib, že se svými vlastními zájmy nenechá odvést od pečlivého dohledu nad Susan. Dal jí na to slovo, nicméně ne bez jistého pocitu skleslosti, který dokazoval, že měl ve skutečnosti v plánu strávit se sestrou méně času, než se původně snažil rodičům (i sobě) namluvit.

A proto teď usilovně vyhlížel ze Susanina okna a v duchu se fackoval za to, že jí kazí radost.

„Chci říct, že vypadají úplně stejně jako na mé straně,“ dodal nyní omluvným tónem, aby zaretušoval svou předchozí přezíravost, a přejel máchnutím ruky vrcholky za pancéřovým plastem. „Jsou nádherné, ale…“

„Já nemyslím hory,“ odsekla Susan. „Hele! Vidíš ty pinasy?“

„Pin…?“

Ranjit rozepnul bezpečnostní pás, klekl si do uličky vedle Susanina sedadla, aby jejím oknem lépe viděl, a pozdvihl obočí. Měla pravdu. Byly to pinasy – konkrétně šest a všechny s výsostnými znaky námořnictva. Mířily opačným směrem, podle všeho (sotva) těsně podzvukovou rychlostí, křídla s měnitelnou šípovitostí sklopená téměř dozadu a jejich stíny se řítily po zasněžených vrcholcích pod nimi.

„Co to dělají?“ uvažoval nahlas.

„Připravují se shodit výsadek,“ prohlásila Susan okamžitě. Nedodala sice nahlas ‚samozřejmě‘, ale on to tam přesto zaslechl a střelil po ní postranním pohledem typu ‚no to určitě‘’. Potom se očima vrátil k pinasám.

Nyní již rozeznával na štíhlých a dravě vyhlížejících plavidlech víc podrobností a srdce se mu rozbušilo o něco rychleji, když viděl, jak si to ženou přes vrcholky. Letěly souběžně s údolím přesně opačným směrem než aerobus, avšak v podstatně větší výšce, aby si udržely dostatečnou světlost nad čtyř a pětitisícovými štíty, které údolí lemovaly. Kopírovaly přitom terén mnohem těsněji, než by byly s to dokázat výlučně pomocí aerodynamických sil, neboť poskakovaly nad horami nahoru a dolů jako tenisové míčky. Ranjit si byl docela jistý, že při některých předváděných manévrech musí palubní antigrav jet naplno, aby je vůbec bylo možno provést, a žaludek se mu sevřel při představě, jaké to musí být pro ty, kdo v pinasách sedí. Teď už je zahlédli i další členové lyžařské party a Ranjit zaslechl, jak několik hlasů opakuje jeho předchozí otázku ohledně jejich záměrů. A pak pinasy náhle změnily směr a rozlétly se napříč údolím. Letová dráha je vedla hodně daleko za zádí aerobusu, nicméně jeho pilot očividně dobře věděl, kdo vzadu sedí, a rozhodl se mladým cestujícím poskytnout trochu nadstandardní péče. Vozidlo se prudce stočilo na bok a zůstalo viset na místě, aby nabídlo nádherný rozhled po zasněženém kamenitém panoramatu hlubokého a úzkého údolí a současně zřetelný pohled na pinasy.

Ne, uvědomil si Ranjit. Ne jenom jedna letka pinas. Druhý půltucet štíhlých plavidel musel současně přilétat po jeho straně údolí, aniž si on jejich přítomnosti vůbec všiml. Ta teď prudce slétla naproti těm, které postřehla Susan, a když se jejich vektory protly, všech dvanáct jich prudce zpomalilo a vysypaly se z nich dálkou zmenšené postavičky. Byly příliš daleko, než aby Ranjit rozeznal, zda na sobě mají, či nemají bojový pancíř, ale pocítil záchvěv vzrušení, jak se řítily ke dnu údolí. Potom jako kouzlem zpomalily, když zabraly jejich antigravitační padáky, a on zaujatě sledoval, jak se s klamnou lehkostí dál snášejí dolů.

„Říkala jsem ti, že se chystají k výsadku,“ prohlásila Susan s nevrlým zadostiučiněním a Ranjit se na ni podíval znovu, ostřeji. Ona se jen sladce usmála, přimhouřila na něj modrozelené oči a on ucítil, jak se mu rty bezděčně prohýbají v opětovaném úsměvu.

„Tentokrát jsi měla pravdu,“ připustil, „ale myslím si, že jsi to uhodla jenom náhodou.“

„Náhodou?“ opakovala Susan a s opovržlivým odfrknutím pohodila hlavou. „Kdybys sis je lépe prohlédl,“ pokračovala přezíravě, „viděl bys, že to jsou nové Ostříže vzor šestadvacet. To sis nevšiml ani přidaného pulzeru pod přídí a střelecké věže pod trupem a na zádi? Nebo přidaných křídelních závesníků?“ Znovu si odfrkla, tentokrát ještě silněji. „Vsadím se, že sis ani nevšiml nového typu výmetnic klamných dipólů nebo pouzdra s prostředky elektronického boje na svislé ocasní ploše!“

„Ehm, ne,“ přiznal se Ranjit. „Nějak mi to muselo uniknout.“

„To sis tedy měl všimnout,“ opáčila přísné. „Protože kdybys věděl, co je to za typ, mohl by sis vzpomenout, že podle posledního čísla Věstníku institutu námořní pěchoty byly šestadvacítky optimalizovány speciálně pro akce námořní pěchoty.“

„Mají výsostné znaky námořnictva, Sooze,“ poukázal Ranjit, ale v jeho hlasu neznělo mnoho naděje. Susan ve většině předmětů prospívala jen průměrně, ale když šlo o její koníčky, měla paměť rozsáhlou jako vesmírný dok a ve věcech spojených s jejími milovanými zálibami se mýlila jen zřídkakdy, i když se normálnímu člověku mohla taková informace zdát nepodstatná. Pokud by chtěl být úplně čestný, vlastně si ani nedokázal vzpomenout, kdy se Susan v něčem, co se týkalo jejích zájmů, zmýlila. Ne že by ovšem měl v úmyslu na to právě v této chvíli upozorňovat.

„To samozřejmě mají,“ řekla Susan a obrátila se k němu, aby ho obdařila přezíravým výrazem naplno. „Všechny pinasy a raketoplány v letovém parku patří námořnictvu… oficiálně. Ale požadavky na nové Ostříže ve skutečnosti vypsala pěchota, protože chtěla lepší prostředek pro výsadky a palebnou podporu při útocích proti povrchu z vesmíru; námořnictvo za nejen zaplatilo a postavilo je. Taky samozřejmě poskytuje lodě, aby je vozily sem a tam, ale od toho už šoféři jsou.“ Nakrčila nos do výrazu tolerantní povýšenosti nad takovými neužitečnými týpky a pokrčila rameny. „Ale když hromada pinas, zkonstruovaných tak, aby zastoupila lehké bitevní raketoplány, poletuje uprostřed Attických hor a kopíruje vrcholky, co myslíš, že asi dělá? Fotografické mapování pro nový kosmoport?“

„Víš, ty umíš být pěkně protivná, když si ten tvůj mrňavý mozeček usmyslí,“ odsekl Ranjit a ona se ušklíbla.

„Tohle říkáš, jenom když dokážu, že jsi ňouma,“ odsekla. „To se pochopitelně stává často, že?“

„Hele, buď ráda, že jsi měla pravdu a nepokoušej osud, skvrně.“

„Cha! Chceš říct měla pravdu jako vždycky!“

Ranjit se znovu usmál, ale nechal to plavat. Pokud šlo o spory s ní, měl příliš mnoho zkušeností, než aby udělal něco jiného.

Ačkoliv měl sestru moc rád, byl přesvědčený, že jejímu genetickému kódu muselo někde ujet očko. Bylo to drobné a štíhlé dítě se stejně tmavým odstínem pleti jako měl Ranjit, což zdědili po otci, na rozdíl od bratra však měla zelené oči po matce, což dokonce i (nebo možná zejména) po tolika staletích genetické homogenizace vytvářelo překvapivý kontrast. To byla první věc, které si na ní lidé všimli; až později si uvědomili, že její genetická výbava neobsahuje nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo zpátečku. Když si Susan Hibsonová vzala něco do hlavy, nedostali jí to odtamtud ani heverem a naprosto neuměla ustoupit – velkoryse ani jinak – nikomu, v ničem a za žádných okolností. Ranjit si ani nepamatoval, kdy si něco opravdu umanula a nedosáhla toho.

Nešťastné na tom nejspíš bylo to, že si vytrvale stanovovala cíle, které vyhovovaly jejím podivínským zájmům. Kdyby jen trochu toho odhodlání (skoro by se dalo říci paličatosti, když si člověk dal pozor,’aby to neslyšela) zasvětila akademickým snahám, mohla by si například velmi zlepšit prospěch. Ale to nebyla oblast, které by věnovala zvláštní zájem. Ne, všechna její pozornost se z nějakého důvodu, který nikdo jiný nebyl schopen pochopit, soustředila na Mantichorskou královskou námořní pěchotu.

Musí to být něco v genech, přemítal Ranjit. Nějaká nepředvídaná mutace, kterou podpořila probíhající výstavba vojenských sil Hvězdného království Mantichora proti hrozbě Lidové republiky Haven. Rozhodně nikdo jiný z rodiny nikdy neměl žádný obzvláštní zájem o vojenskou kariéru, a když už si Susan nasadila do hlavy vojenského brouka, proč se alespoň nemohla rozhodnout, že bude toužit po námořnictvu? Námořní pěchota ještě víc než Královské námořnictvo patřila k té části vojenských složek, ve které stále záleželo na velikosti a fyzické síle, a ze Susan nikdy nebude velká ženská. Kalindi Hibson byl svalnatý a houževnatý, ale měřil sotva sto třiašedesát centimetrů. Ranjit, který byl do matčina rodu víc než Susan, měřil už přes metr osmdesát, avšak Susan měla tělesnou stavbu více po otci a on pochyboval, že vůbec kdy přeroste metr pětapadesát. Na rozdíl od Ranjita, který nijak zvlášť netoužil podrobit se přísným pravidlům vojenského života – zejména ne nyní, kdy podle tvrzení panikářů bylo dost možné, že s ohledem na rozpínání liďáků směrem k Hvězdnému království může skutečně stanout proti cizincům s nepřátelskými úmysly, kteří po něm budou střílet – a samotné pomyšlení na přijímač v něm vzbuzovalo odpor, Susan se na takový zážitek opravdu těšila.

Je to všechno hluboce nepřirozené, pomyslel si Ranjit, když se znovu usazoval v sedadle a zapínal si bezpečnostní pás. A má-li být upřímný, také trochu děsivé. Byl dost mladý na to, aby mu dělalo potíže uvěřit ve vlastní smrtelnost, ale při představě, že tihle cizinci se zlými úmysly střílejí po jeho sestřičce, ho mrazilo v zádech. Což byl patrně důvod, proč na to raději příliš nemyslel.

Ještě že se podle zákona bude moci přihlásit i se svolením rodičů nejdříve až za čtyři roky, pomyslel si nyní. Zatím se k tomu nejspíš prostě budu muset postavit stejně jako táta a doufat, ze je to jenom takové období, ze kterého vyroste. Samozřejmě – ušklíbl se ven ze svého okna – nepamatuji, že by kdy vyrostla z některého z jiných svých období, ale co! Ke všemu musí jednou dojít poprvé, ne? Jo, jasně. Správně.

S kyselým pobavením si odfrkl ke svému odrazu a obrátil pozornost opět ke skalnatým horským stěnám.

= = =

„Myslím, že to šlo lépe než posledně, madam,“ poznamenal poručík Hedges.

Mladý světlovlasý poručík se s nadějí usmál na vytáhlého výkonného důstojníka HMS Burdýř, avšak jeho úsměv se vytratil, když výkonný opětovala jeho pohled bezvýrazně. Stromový kocour se špičatýma ušima, který jí seděl na rameni, naklonil hlavu ke straně a zaškubal vousky. Připojil svůj trávově zelený pohled k pohledu mandlových, čokoládově hnědých očí své společnice, oba si zamyšleně prohlíželi důstojníka člunového doku těžkého křižníku a Hedges potlačil nutkání polknout. Komandér-poručík Harringtonová patřila k prvním jedincům, kteří prodělali kúru na prodloužení života už jako třetí generace, a u pozdějších generací příjemců této terapie se stále výrazněji projevoval sklon k pozdějšímu fyzickému dospívání. V důsledku toho vypadala na svou současnou hodnost až neslušně mladě, hlavně se svým oblíbeným účesem na ježka, a patřila k lidem s klidným vystupováním a tichou mluvou. Nikdy ji neslyšel zvýšit hlas nebo vyslovit sebeméně neslušné slovo a předpokládal, že méně ostražití lidé by si to ve spojení s jejím mladistvým vzhledem mohli vykládat špatně a usuzovat, že si není jistá sama sebou.

Po bližším seznámení by však tito jedinci rychle objevili, že její trojúhelníková tvář s výrazným orlím nosem a přísnými, ostře řezanými rysy představuje vynikající masku, za kterou se snadno skryje cokoliv, na co tato žena v kterémkoliv okamžiku myslí. Dokázala také beze slova zmrazit i toho nejzarytějšího hříšníka, a třebaže ji Hedges nikdy neslyšel zvýšit hlas, už slyšel tentýž klidný soprán znít, jako když se frézuje pancéřová ocel, v případě, že jeho majitelka… probírala nedostatky nějakého nešťastníka. Velitel Burdýře, kapitán Tammerlane, byl bodrá, téměř otcovská duše. Nikdo, kdo pod ním kdy sloužil, nemohl zpochybňovat jeho kompetentnost, nicméně byl rozhodně považován za mírného a tolerantního nadřízeného. Právě proto pro něho Harringtonová byla dokonale vhodným výkonným důstojníkem. Byla trpělivá, nestranná a spravedlivá a dokázala vyjít na světelné sekundy daleko vstříc každému, o kom byla přesvědčená, že se upřímně snaží dělat svou práci dobře. Nesnášela však hlupáky a bezdůvodnou pitomost… a ještě méně pak ulejváky. Burdýř pod jejím vedením šlapal jako hodinky a nikdo se ani neodvážil zaplést se do takového problému, se kterým by výkonný musela jít za kapitánem.

Nyní si tyto hnědé oči zpříma prohlížely Hedgese ještě několik nekonečných okamžiků a on cítil, že se mu začínají nervózně třást ruce, jako by chtěl zkontrolovat, zda nepřehlédl nějaký drobný kaz na svém vzhledu – jako třeba rozepnutý poklopec u kalhot nebo velkou zatvrdlou skvrnu od zaschlého vajíčka na blůze.

„Nu, ano,“ řekla nakonec. „Řekla bych, že to bylo lepší. Alespoň jsme neměli žádné srážky ve vzduchu, že?“

Mluvila zcela běžným hovorovým tónem, avšak Hedges sebou trhl. Na poslední chvíli odvrácená srážka za letu mezi jednou z pinas Burdýře a dvěma pinasami HMS Tesák, která se stala hlavní událostí včerejšího cvičení, padala téměř úplně na jeho hlavu a on to věděl stejně jako výkonný.

Nechala ho o tom uvažovat ještě několik okamžiků a potom se maličko usmála.

„Vlastně se všichni naši ptáčci vrátili domů bez škrábnutí nebo bez úhybného manévru v posledním okamžiku, a Halberda a Tesák hlásí totéž.“

„Ano, madam.“ Hedges sebou znovu trhl, ale tentokrát už jen v duchu a ona se usmála o něco víc.

„A nejen to. Všechna družstva majora Stimsona dopadla s rozptylem méně než padesát metrů od stanoveného místa. A navíc v Attických horách v zimě na sněhu. Nechtěla bych sice přímo tvrdit, že tím nabíráme nějaký trend, pane Hedgesi, ale předpokládám, že to můžeme nazvat zlepšením, když nám na tom bude opravdu záležet.“ Počkala ještě jeden úder srdce a její úsměv nabyl výrazu podezřele připomínajícího potutelnost, když dodala: „Kapitán to tak každopádně nazval, když probíral výsadkové cvičení s komandérem Novotjumeňským.“

„Opravdu?“ Hedges se nedokázal ovládnout, aby tu otázku nevyhrkl, a potom zrudl, když se Harringtonová zachichotala. Jejímu pobavení sekundovalo veselé kníknutí jejího kocoura a Hedges se zarděl ještě víc do temna, než mu přišel na pomoc vlastní smysl pro humor. Ušklíbl se v odpověď.

„Ano, řekl to tak, Johnny,“ prohlásila a zlehka mu poklepala na rameno. Nedělala to často a on se rozzářil, zatímco si vychutnával to vzácné znamení pochvaly.

„Na druhou stranu,“ dodala varovnějším tónem, „nás ještě čeká týden cvičení. Spousta času na to, abychom něco úplně zvorali, když se o to budeme snažit. Takže si budeme dávat pozor, ano?“

„Rozkaz, madam!“ ujistil ji Hedges stále se širokým úsměvem. „Ptáčci mi budou létat přesně jako andermanské aerobusy, madam. A moji kormidelníci shodí námořní pěchotu na pětník, který tam položíte na zem – to vám zaručuji!“

„Dobře, Johnny. Velmi dobře.“ Znovu ho poklepala po rameni a potom sáhla nahoru, aby poškrábala kocoura pod bradou. „Ale řekla bych, že máte co dělat, abyste tomuhle vychloubání dostál. Takže se do toho dáme, ne?“

„Začátečnický svah,“ pravila Susan Hibsonová tónem nejhlubšího znechucení. „‚Dětský kopeček‘! Věřil bys tomu?“

Její dech se v ranním slunci srážel v obláčky páry. Kopala vztekle do náspu ze sněhu, který údržbářské roboty smetly z chodníku. Kus zmrzlého sněhu vylétl do vzduchu, rozpadl se ve spršku duhových barev a ona se na to zlostně dívala.

„Víš, já jsem tě varoval,“ pronesl Ranjit pečlivě neutrálním hlasem, a když se po něm ohlédla, pokrčil rameny. „Je to jejich práce, Sooze.“

„Mohli mě aspoň nechat zkusit sjezdovku pro středně pokročilé,“ namítla a on zavrtěl hlavou.

„Nenechají tě přece zlomit si vaz na svahu, na který jsi ještě nedozrála, ať už tvrdíš cokoliv.“

„Já už jsem na středně pokročilé svahy úplně dozrála!“

„Ano?“ Naklonil hlavu ke straně. „A jakpak sis vedla dnes ráno v simulátoru?“

„To není fér! A kromě toho každý ví, že na simulátorech je to něco jiného než ve skutečnosti!“

„Na to jsem se tě neptal,“ poučil ji. „Ptal jsem se, jak se ti tam vedlo.“

„Očividně ne moc dobře,“ připustila se skřípěním zubů. Tvářila se, jako by chtěla do něčeho praštit, ale Ranjitův úsměv byl příliš soucitný, než aby to z něj udělalo oprávněný cíl. A tak kopla znovu do sněhu. Tvrději.

„A stejně to není fér,“ zamručela. „Nikdo nám neřekl, že tady vůbec budou mít simulátory! Nebo že ty smradlavé krámy budou takhle zneužívat.“

„Ne, to neřekl. Na druhou stranu si nemůžu pomoct, ale divil bych se, kdyby o tom paní Bercziová vůbec nevěděla.“

„Hm.“ Susan přestala kopat do sněhu, aby si to promyslela, a potom zamručela: „Vsadím se, že máš pravdu. To je přesně taková věc, jaká by se od ní dala čekat, že?“

Její tón nenapovídal, že by měla v daném okamžiku na Bercziovou dobrý názor, ale Ranjit si byl jistý, že to přejde. Csilla Bercziová byla na jejich zájezdu vrchním průvodcem. Měla také na Jednorožci 11 na starosti výuku dějepisu a patřila k nejoblíbenějším Susaniným učitelům, což mělo nejspíš něco společného se skutečností, že než ji zranění při výcviku donutilo k předčasnému odchodu do výslužby, dosáhla hodnosti majora námořní pěchoty. Očividně měla Susan ráda a stala se zdrojem nenápadné podpory dívčiných vojenských ambicí, ale nebyla ten typ, který by něco zanedbával, když šlo o odpovědnost.

Proto si Ranjit osobně byl jistý, že o simulátorech v zimním středisku Athény věděla velmi dobře. Jejich dokonalost ho samotného překvapila, třebaže to nehodlal přiznat před Susan; starší bratr si koneckonců musí udržovat jisté dekorum, a když má za sestru Susan, je to o to těžší. Ukázalo se však, že finanční obrat Athénám dovolil instalovat mnohem lepší zařízení, než čekal. Virtuální realita simulátorů byla stejně dobrá, nebo i lepší než u kteréhokoliv všesmyslového zařízení, kolem kterého se kdy směl ochomýtat, což je kladlo několik stupínků nad plebejské simulátory sotva odpovídající ‚výukovému stupni‘, které očekával. Kombinace senzorů poslední generace, fyzické interakce s ‚lyžemi‘, která poskytovala zcela přesvědčivou iluzi neomezené pohyblivosti podél všech os, a uvážlivého využití antigravu a aerodynamického tunelu ho dokonce úplně uchvátila. Po prvních deseti sekundách úplně zapomněl, že se ve skutečnosti nenachází na svazích hory Periklés vysoko nad Athénami. Nyní se kysele ušklíbl, když si vzpomněl na své rozjásané halekání, a napadlo ho, co si o nich asi myslela obsluha simulátorů.

Chápal, že dává skvělý smysl nechat zákazníky, aby oprášili své lyžařské umění (pokud to mají zapotřebí) v bezpečí simulátorů, než se vydají na skutečné sjezdovky, a byl rád, že takové zařízení mohl mít k dispozici i on sám. (Měl také v úmyslu zeptat se po návratu domů pana Gastelaarse, jestli by Jednorožec 11 nemohl v rozpočtu najít prostředky také na jedno nebo dvě taková, ale to bylo další téma, o němž nechtěl se Susan právě teď diskutovat.) Ovšem zimní středisko jich také využívalo ke zhodnocení skutečné lyžařské úrovně svých mladistvých svěřenců a matka měla pravdu. Susan nedokázala přemluvit zkoušející, aby ji pustili na náročnější svahy.

„Není to přece konec světa, ségro,“ prohlásil po chvilce. „Víš, jsme tady na deset dní a ty se učíš rychle. Ze začátečnických svahů tě pustí o hodně dřív, než si myslíš.“

„Jo, jasně,“ odfrkla Susan a probodla ho ostrým zeleným pohledem. „A na jakou úroveň odhadli tebe?“

„Středně pokročilý,“ odpověděl bez přemýšlení a v duchu se za to proklel, když jí v očích zajiskřilo. Susan si snad hořce stěžovala, když se jí bránilo v něčem, co chtěla dělat, a dokázala se o svá stanoviska hádat nesnesitelně vytrvale a vážně, ale nikdy netrucovala nebo nevyžadovala soucit. Což ovšem neznamenalo, že se Ranjit nenaučil poznávat chvíle, kdy část její osobnosti takové věci dělat chtěla. Totéž zajiskření v jejích očích už viděl dost často na to, aby v tom poznal bezpečné znamení, že se drží, aby nekňourala. Položil jí ruku na rameno.

„Hele, to, že řekli, že můžu jít mezi středně pokročilé, když budu chtít, ještě neznamená, že tam chci,“ řekl jí. „V simulátoru jsem se na té úrovni obtížnosti dvakrát málem vysekal. Vůbec mi neuškodí, když v reálu začnu sám na začátečnické sjezdovce – aspoň dokud si nebudu jistý, že jsem se do toho vpravil. A to bude na mírnějším svahu nejspíš o hodně míň bolet.“

„Nemusíš se přemáhat, abys mi dělal společnost,“ zamumlala Susan. „Nejsem mimino, Ranjite.“

„To jsem taky neřekl,“ prohlásil a rameno jí stiskl pevněji. „Osina v zadku, v krku a na dalších několika místech, na která si dokážu vzpomenout, to ano. To jsi. Ale mimino ne.“ Zavrtěl hlavou a jí zacukalo rty, jako by se přemáhala, aby se na něj neušklíbla. „Ale jsi taky moje mladší sestra a já to s tím volnějším vpravováním do věcí myslím vážně, tak proč nezabít dvě mouchy jednou ranou? Budu ti dělat společnost na začátečnickém svahu, aspoň první den nebo tak nějak, dokud si nebudu jistý, že si nezlomím něco, co budu potřebovat později. A ty se zatím sama můžeš vypracovat natolik, aby tě pustili na těžší terén. A i kdyby nepustili, nejspíš si už naděláš mezi ostatními ‚zaostalci‘ hromadu nových kamarádů, ne?“

„Opravdu to chceš udělat?“ vyzvídala s podezřívavým pohledem a on pokrčil rameny.

„Vůbec ne, sakra. Navrhl jsem to, až když jsi mi vrazila pulzer do žeber!“ Rozesmála se, on se zašklebil a už vážněji dodal: „Netvrdím samozřejmě, že tady chci trčet celou dobu. Ale den nebo dva můžu své sestře dělat společnost v jejím exilu, aniž by mi to nabouralo celý společenský kalendář, víš? A tohle udělat chci. Oukej?“

„Oukej,“ opáčila téměř stydlivě a potom na dlouhou chvíli sklopila pohled ke sněhu a ke svým nohám. „A… díky, Ranjite,“ dodala chraptivým tichým hlasem, na okamžik ho pevně objala, což jinak nedělá vála často, a rozběhla se pryč.

„… počasí tudíž vypadá, jako by se chystalo být poněkud ‚nejisté‘,“ protáhl komandér Anthony Agurskij, čtrnáctý baron z Novoj Tjumeni, a přejel očima důstojníky shromážděné v brífingové místnosti Burdýře.

Komandéra vytáhli z jeho pohodlné kanceláře na lodní správě a pověřili vedením zkušebního programu Ostřížů, a zbrusu nový těžký křižník byl hlavní lodí malé eskadry, kterou námořnictvo a námořní pěchota pro tento účel sestavily. Měl také nejvíc místa pro dodatečný personál a největší (a nejpohodlnější) brífingové místnosti… a ubikace pro hostující důstojníky. Tyto přednosti by někoho, jako byl Novotjumeňský, nevyhnutelně vedly k volbě Burdýře, i kdyby kapitán Tammerlane nebyl služebně nejstarším důstojníkem improvizované eskadry. Koneckonců, komandér je Agurskij z Novoj Tjumeni. Vlastně by se mělo říci, že komandér je Agurskij z Novoj Tjumeni – na což jen zřídka nechával kohokoliv zapomenout – a tudíž pro něho byla přiměřená jenom ta nejnovější a nejlepší loď.

Komandér byl muž průměrné výšky a tělesné stavby s uhlově černými vlasy a nesmírně bledou, téměř sinalou pletí. Vyznačoval se také obzvlášť výraznou verzí protahované řeči, kterou začaly mít v oblibě poslední generace některých kruhů aristokracie Hvězdného království. Ve spojení s poněkud povýšeným chováním a s dandyovským vkusem, pokud šlo o střih jeho uniforem, to mohlo přimět někoho neznalého, aby ho považoval za degenerovaného egocentrického přihlouplého trubce, který se dostal tak vysoko jenom díky nepochybnému politickému vlivu své prominentní rodiny.

Což by, připomněla si Honor Harringtonová, byl od dotyčného velmi nešťastný omyl, protože ‚přihlouplý‘ rozhodně není. Na druhou stranu, připustila, přičemž se v duchu ušklíbla, aniž sejí to jakkoliv projevilo na tváři, tři správné odhady ze čtyř nejsou tak špatné skóre.

„Ano?“ vybídl Novotjumeňský Hedgese, který zvedl ruku.

„Říkal jste ‚nejisté‘, pane,“ pravil poručík Hedges. „Znamená to snad, že by se povětrnostní podmínky mohly dostat pod stanovená minima?“

„Kdyby se dostaly pod stanovená minima, stěží bychom mohli označit počasí za ‚nejisté‘, poručíku,“ podotkl Novotjumeňský svou urážlivě ospalou řečí. „V tom případě by podmínky byly rozhodně nepřijatelné a akce by byla zrušena, ne?“

„Ehm, ano, pane.“ Hedges koutkem oka zašilhal po své bezprostřední nadřízené, avšak Honor tam prostě seděla s výrazem klidné pozornosti. Ona a Novotjumeňský už za sebou měli dvě nebo tři ledové výměny názorů. Měla Hedgese ráda a neměla v úmyslu nechat ho kroutit se na žhavé plotně, kdyby došlo k tomu, co čekala, ale hodlala postupovat opatrně. Sice byla výkonným důstojníkem Burdýře, ale měla nižší hodnost než Novotjumeňský, kterého navíc lodní správa a odbor plánování pověřily vedením zkušebního cvičení. Tím vznikla poněkud zamotaná struktura velení a ona už zjistila, že Novotjumeňský patří k těm důstojníkům, kteří za všech okolností prosazují svou autoritu v maximálním okamžitém rozsahu svých pravomocí.

Hedges nevěděl o všem, co se odehrávalo mezi ní a Novotjumeňským, ale zjevně si spočítal, že toho je víc, než se jeví na pohled. Nyní se na ni znovu podíval, jako by pátral po nějakém znamení, a potom si odkašlal.

„Já jsem chtěl pouze zjistit, pane, zda máme nebo nemáme naplánovat možnost, že bychom cvičení odvolali, kdyby se povětrnostní podmínky ještě zhoršily.“

„Aha.“ Novotjumeňský se zhoupl v křesle a několik okamžiků si poručíka prohlížel. Potom obrátil oči k Honor. Ta jeho pohled klidně opětovala, avšak stromový kocour, usazený na vrcholu opěradla jejího křesla, pošvihával špičkou ocasu sem a tam.

Hedges pochyboval, že by Novotjumeňský z místa, kde seděl, mohl ten ocas vidět, avšak v jeho navenek neutrálním výrazu, s nímž se díval na Hedgesovu nadřízenou, bylo cosi zlověstného. Mezi ním a Harringtonovou leželo nějaké nevyhlášené nepřátelství jako temná a černá voda bažiny nad tůní tekoucího písku. Pokud to Hedges dokázal rozeznat, vycházelo to především ze strany Novotjumeňského, ačkoliv bylo těžké mít stoprocentní jistotu. Schopnosti sebeovládání a vnitřní rovnováhy, které tak dobře sloužily Harringtonové v jiných ohledech, jí také pomáhaly udržet emoce zatraceně těžko čitelné, když se rozhodla je skrývat.

„Rád bych doufal, poručíku,“ pravil baron po chvilce, přičemž směroval svůj hlas do celé brífingové místnosti, aniž přitom jen na okamžik spustil zrak z Honořiny tváře, „že každý důstojník v této místnosti vždycky plánuje možnost, že akce bude odvolána. Nebo pozměněna. Anebo že nastane dalších tisíc a jedna změn, ke kterým může dojít mezi závěrečným brífingem a skutečným provedením operace. Máte snad nějaký zvláštní důvod, proč byste toto vy nebo vaše loď měli shledávat obtížnějším než my ostatní?“

Hedges se ostře nadechl a teplota v místnosti jakoby poklesla o několik stupňů. Cítil, jak ostatní důstojníci ve svých křeslech ztuhli při té neočekávané pohrdavé kousavosti v komandérově protahované řeči, a potlačil náhlou nebezpečnou touhu říci tomu aristokratickému hajzlíkovi, co si o něm opravdu myslí. Jenže Novotjumeňský byl nejen jeho nadřízený důstojník; byl také syn jednoho z kliky šlechticů, kteří stáli v čele Konzervativního sdružení ve sněmovně lordů. Jednoho dne předá baronský titul svému dědici a nahradí jej otcovým hraběcím a všichni v místnosti to věděli. A co hůř, baron Hedgesovi připadal jako přesně ten typ člověka, který s potěšením využije obrovského politického vlivu, jaký mu jeho původ skýtal, aby obtížného nižšího důstojníka zničil, a jeho tón naznačoval, že každá odpovědna jeho otázku bude špatná.

Hedges se přesto nadechoval k odpovědi, třebaže opatrnější, než jakou by skutečně rád vyslovil, ale předběhl ho jiný hlas.

„Myslím, že poručík Hedges vás chtěl požádat jakožto hlavního koordinátora akce, pane,“ ozvala se chladně Honor a její úsečná sfinžská výslovnost prořízla ospalou řeč Novotjumeňského jako mrazivý horský vítr, „abyste se s námi všemi podělil o své plány pro nepředvídané případy. Jelikož máte meteorologické informace k dispozici déle než my ostatní, vaše představy jsou v tomto ohledu nepochybně… úplnější než naše.“ Lehce se usmála, ale v očích měla nebezpečný pohled a za sebou zaslechla tichý praskavý zvuk, jak se Nimitzovy vysunuté drápy zaťaly do tkaniny na opěradle. „Jistě nám budou nanejvýš užitečným východiskem k vlastnímu přemýšlení,“ dodala.

V jejím tónu ani ve zvolených slovech nebylo nic otevřeně vyzývavého, ale ta narážka nikomu neunikla a Hedges se náhle přistihl při přání, aby byl vůbec neotvíral ústa. Tmavé oči Novotjumeňského zlostně blýskaly v bledé tváři, rty se mu sevřely a pravou ruku – jedinou viditelnou, protože levou měl položenou v klíně – zaťal na konferenčním stole v pěst, zatímco upíral pohled Harringtonové do očí.

„Aha,“ promluvil po chvilce a protahovaná řeč byla (byť jen přechodně) ta tam. Potom trhl rameny a usmál se. Nebyl to příliš přesvědčivý úsměv, spíš jen úšklebek, při kterém vycenil na Honor zuby, ale když znovu promluvil, zněl jeho hlas už blíže normálu. „V tom případě, komandér-poručíku Harringtonová, navrhuji, abychom pokračovali v brífingu. Snad odpovědi na jeho otázky vyplynou z dalšího průběhu. A když ne, bude spousta času je prodiskutovat potom, souhlasíte?“

„Spoléhám na to, pane,“ odpověděla Honor. Její vyrovnaný soprán se ani nezachvěl, avšak Hedges mezi nadřízenými znovu postřehl třesk tasené oceli a jen se divil, jak se mu, u všech čertů, podařilo zamotat se přímo doprostřed toho všeho.

„Dobrá. V tom případě požádám podporučíka Havertyovou, aby nás seznámila s úplnou předpovědí počasí,“ řekl Novotjumeňský, „a potom probereme parametry akce. Podporučíku Havertyová?“

Pokynul podporučíkovi a pohodlně se opřel s navenek vlídným výrazem, avšak tvrdýma černýma očima ani na okamžik neuhnul z tváře Honor Harringtonové.

= = =

Nad povrchem planety Gryf vířily mohutné mraky. Pozorovatel z oběžné dráhy mohl zcela jasně vidět hrozivou oblačnost na bouřlivém čele fronty, jak se valí dlouhou a hlubokou průrvou údolí Olympus jako nebezpečná řeka a sonduje mezery v mohutné hradbě Attických hor, a podporučík Yolanda Havertyová z lodní správy RMN ji sledovala s ostražitým respektem. Sklon osy Gryfa činil téměř sedmadvacet stupňů, a to odjakživa přispívalo k… zajímavému průběhu počasí, avšak tato situace slibovala, že bude i na Gryf neobvykle živá. Prací podporučíka Havertyové pak bylo sledovat ji pro komandéra Novotjumeňského.

Ušklíbla se při té myšlence, protože barona neměla příliš v oblibě. Raději by sloužila pod někým, jako je komandér-poručík Harringtonová, i když, nutno přiznat, i Harringtonová je svým způsobem dost děsivá. Zdálo se, že si nepotrpí na slovní šarvátky, které podle všeho bavily Novotjumeňského, ale zřetelně od svých lidí vyžadovala, aby odváděli své nejlepší výkony, a dávala najevo jakýsi odstup. Ne že by se o své lidi nestarala, tomu očividně bylo právě naopak, ale spíš jako by… byla ostražitá. Působila dojmem, že má v očích cosi číhajícího, cosi kočičího, co pozoruje každý pohyb kolem, ale vyhrazuje si úsudek k dalšímu uvážení a věčně zvažuje možné volby, alternativy a s nimi spojenou odpovědnost.

Jenže kolik z toho je opravdového a kolik pochází z toho, že vím, že má stromovou kočku? přemítala Havertyová. Šestinohé empatické kočky se mimo svou rodnou planetu Sfingu objevovaly jen vzácně. Harringtonová dokonce byla jediný člověk adoptovaný stromovou kočkou, se kterým se Havertyová osobně setkala, a podporučík uvažovala, zda přítomnost kočky nějak neovlivnila její vnímání osobnosti komandér-poručíka.

Ale myslím, že ne, usoudila po chvíli. A i kdyby kočka způsobila, že ji vnímám trochu jinak, nemění to nic na skutečnosti, že komandér-poručík své lidi vede, místo aby je kopala do zadku!

Standardy. To je to správné slovo. Harringtonová si sama stanovovala podstatně vyšší standardy, než jaké po ní vyžadoval kdo jiný… a pak prostě šla a vyhověla jim. To na ní bylo děsivé. Ne to, že by někoho setřela za to, že se sám nedokáže držet stejně přísných měřítek, nýbrž to, že bez fanfár nebo špičkování vyzývala svým příkladem ostatní, aby jim dostáli. Především proto bylo nemyslitelné ji zklamat.

Novotjumeňský takový naneštěstí nebyl. Náhodnému pozorovateli se jeho postoje mohly zdát téměř ledabylé, zejména při předstírané znuděné ospalosti, kterou hrál tak dobře, nicméně pravda byla docela jiná.

Také on pozoroval všechny kolem sebe, ale spíš jako pavouk než jako kočka. Než by lidi vyzýval, aby dostáli standardům, jež vyžadoval od sebe, sledoval lidi kolem a čekal, až někdo nedostojí standardům, které vyžadoval od nich, a potom se proměnil v nejhorší noční můru, jakou dotyčný kdy měl. Ten loudavý aristokratický přízvuk uměl řezat jako břitva a baron jej využíval s přesností chirurgického skalpelu. Nespočívalo to ani tak ve slovech, která zvolil, jako spíš v nevýslovném pohrdání, jímž je napustil, očividném přesvědčení, že jen imbecil nemůže pochopit pokyny, které on vydal, a že jejich nesplnění může být pouze následkem buď opovrženíhodné pitomosti, nebo záměrné nedbalosti. A co hůř, on se zjevně těšil na příležitost podat si nějakého nešťastníka, který měl tu smůlu, že mu poskytl příležitost. Vyžíval se v pérování lidí, kteří se nemohli bránit, a nikdy se mu ani nesnilo riskovat hněv některého ze svých nadřízených, aby bránil nebo chránil některého ze svých podřízených tak jako Harringtonová Hedgese.

To zjevné pohrdání každým, koho považoval za nižšího, než byl on sám, byla horší z pouhých dvou skutečných chyb, které u něho podporučík Havertyová zatím postřehla. (Tedy profesionálních chyb; seznam věcí, které si u něho ošklivila na osobní úrovni, byl každým dnem delší.) Tou druhou byl sklon pomíjet při plánování nepravděpodobné okolnosti a spoléhat na to, že kdyby se přece jen nějaké potíže vyskytly, díky své inteligenci a schopnostem – které, jak musela přiznat, byly značné – si s nimi poradí za pochodu. Nikomu jinému by takový přístup netoleroval a Havertyová vyšla z akademie dostatečně nedávno na to, aby ji uráželo, že u sebe samého jej bere za samozřejmý, ale musela připustit, že mu to zatím podle všeho vycházelo.

A třebaže tento povahový rys nesnášela, byl mnohem méně rušivý a demoralizující než pohrdavé (a veřejné) slovní stahování z kůže, které míval ve zvyku. Jako když vyjel na poručíka Hedgese. Ne že by Novotjumeňský nebyl ve své práci dobrý. V mnoha ohledech si vedl vysoce kompetentně. Havertyová si dokonce už uvědomila, že existuje jen velmi málo důstojníků, kteří by ji o zákulisí jejich společné specializace na lodní správě mohli naučit víc než on. Šlo jenom o to, že své lekce podával tak… tak ošklivě.

Podporučík se kysele ušklíbla na povětrnostní frontu a zamračila se. Dole se už nyní ženili všichni čerti, a jak to tak vypadalo, ještě se to v dalším průběhu noci zhorší. Opravdu by na to měla upozornit Novotjumeňského, ale už jen pomyšlení na to ji odrazovalo. Ten bude v současné chvíli nejspíš tvrdě spát, což znamenalo, že by z ní začal sdírat kůži za to, že ho ruší. A bylo by to ještě horší, kdyby nabyl přesvědčení, že ho vývoj počasí směrem ke špatné straně ‚nejistoty‘ po ranní diskusi staví do takového světla, jako by neměl situaci pod kontrolou. Nepochybně by si zchladil žáhu na ní a potom by znepříjemnil život všem členům svého polního zkušebního štábu tím, že by si je všechny svolal a vyžadoval po nich, aby vypracovali nouzové plány na zrušení nebo změnu výsadku (které, jak Havertyová věděla, neexistovaly, jakkoliv baron naznačoval něco jiného). A oni by je během dalších pěti nebo šesti hodin dali dohromady, aby je on ledabyle (a vítězoslavně) mohl předhodit lidem jako Harringtonová a Hedges.

Znovu zkontrolovala číselníky. Zatím stále v povolených mezích, řekla si, když porovnala hodnoty s poznámkami, které jí Novotjumenský zanechal. Než se dole rozední, ještě se jim to pochopitelně hodně přiblíží, ale nemyslím, že by hodnoty překročily krajní meze, které stanovil. A on mi konkrétně řekl, abych ho neobtěžovala, dokud podmínky neudělají přesně tohle. Nejspíš by řekl něco opravdu ošklivého, kdybych ho zburcovala předčasně a potom podmínky nepřekročily parametry akce, a pokud překročí…

Znovu se zamračila. Možná kdyby jejím šéfem byla Harringtonová místo Novotjumeňského, šla by to oznámit hned. Ale ona nepracuje pro Harringtonovou. Pracuje pro Novotjumeňského a má krytá záda jeho písemným pokynem nebudit ho, dokud bouře nedosáhne nepřijatelné úrovně. A když provedu jeho výslovné rozkazy a jeho to postaví do špatného světla, bude to sotva moje vina, ne? pomyslela si podporučík. Ještě na okamžik zaváhala a potom se usmála na svůj útlý věk pozoruhodně zlomyslným úsměvem. Pečlivě zaznamenala rychlosti větru a přírůstky nového sněhu, přidala poznámku, že obojí se stále nachází v přijatelných hranicích, jak jsou stanoveny v jejích pokynech, a šla za svými dalšími povinnostmi.

HMS Burdýř se sunul po oběžné dráze kolem Gryfu, tichý a klidný v nehybném vakuu vesmírného prostoru, zatímco hluboko, hluboko pod ním vyl v Olympském údolí předjarní blizzard a přes zimní středisko Athény se hnala vichřice pětasedmdesátikilometrovou rychlostí.

„Jůůůů, podívej se na to!“ vyhrkla Susan Hibsonová, když se ona a Ranjit vmísili do proudu lidí směřujícího ke gravitačním vlekům, které obsluhovaly sjezdovky. „Není to nádhera?“

Ranjit se nahlas zasmál a ona k němu zvedla rozzářené oči. Susan jen vzácně překypovala city, ale bouře, která sténala a kvílela nad střediskem minulou noc, jí připadala vzrušující. Nu, Ranjit měl pocit, že jemu nejspíš také. Sídliště v pásu asteroidů svým obyvatelům nenabízelo žádné opravdové počasí, natožpak ječící blizzard, a on cítil, jak mu divoká síla větru koluje v žilách.

Snažil se nedávat to najevo, ale Susan večer nesdílela jeho vlastní odhodlání nevypadat jako venkovský balík z kdovíjakého zapadákova. Pobíhala po hlavním salónu, s očima dokořán nadšeně vyhlížela z dvojitých oken ven na větrem týraný sníh a tlachala s každým, kdo byl tak neopatrný, že se zastavil v jejím dosahu. Něco z toho v ní dosud vřelo a probudilo to v ní větší vnímavost ke krásám zimní krajiny než cokoliv, co kdy viděla na teplejší Mantichoře a tím spíš pak na Jednorožci 11. Odhrnuté chodníky a vyšlapané cestičky, které předtím hyzdily okolí budov střediska, jako kouzlem zmizely, zasypané více než metrem čerstvé běli. Kde se větru postavila do cesty překážka, vršily se ještě hlubší závěje a místní personál jim řekl, že na sjezdovkách přibylo v průměru osmdesát centimetrů nového prašanu. Třebaže Ranjit měl v plánu strávit celý den nebo dva se Susan na začátečnickém svahu, už se těšil na to, co všechen tento nový sníh znamená pro obtížnější terény. V dané chvíli však všechno tohle bledlo před čirou krásou křišťálově jasného jitra a téměř nenarušené dokonalosti bílé přikrývky, která ležela na všem, kam až oko dohlédlo.

‚Je to nádhera!“ pronesla Susan rozhodně do jeho smíchu a on přikývl.

„Je,“ souhlasil a ovinul levou ruku kolem jejích ramen, zatímco na pravém rameni vlekl dvoje lyže. „Bude to zábava,“ dodal a ona dychtivě přikývla.

Vysoko nade dnem údolí Olympus ležely pod zářícím sluncem nesčetné tuny hladkého a bílého čerstvého sněhu. Jediným zvukem zde bylo tiché svištění větru, který přes panenské vrcholky proháněl sněhové víry. V Attice byla sněhová pokrývka vždycky hluboká, ale toho roku byla hlubší než obvykle, třebaže slunce v posledních několika týdnech na tuto roční dobu neobvykle hřálo. Nadměrná zátěž čerstvého sněhu ležela na podkladu, který byl tím teplem do jisté míry rozměklý a oslabený, a vůbec nikdo o tom nevěděl.

Honor se usadila do sedadla druhého pilota v pinase Burdýře číslo tři a zkontrolovala si bezpečnostní popruhy. Měla by vlastně zůstat na palubě, ale když oznámila kapitánu Tammerlaneovi, že má v plánu letět s výsadkem, ten se jenom shovívavě usmál. Byla si jistá, že kapitán v tom vidí jen způsob, jakým chce Honor nenápadně přijít k několika letovým hodinám navíc – on a admirál Courvosier, starý Honořin učitel z akademie, byli přátelé a Tammerlane nezapomínal na její pověst prvotřídního a nadšeného pilota – ale to vůbec nebyl její motiv.

Ušklíbla se, když si to připustila, a do ucha jí zazněla tichá téměř výtka. Obrátila hlavu a její obvyklý netečný služební výraz roztál v uličnický úšklebek, když Nimitz na opěradle jejího sedadla naklonil hlavu ke straně. Stromový kocour počkal, až si byl jistý, že mu Honor věnuje pozornost, pak vztáhl jednu zdánlivě jemně vyhlížející ručku a zlehka ji pohladil po tváři.

„To je v pořádku, Smraďochu,“ řekla mu. Byli v tom okamžiku v pilotní kabině sami, čekali na příchod určeného člunmistra pinasy a ona zvedla ruku, aby mu to polaskání vrátila.

Kocour vydal švitořivý zvuk, zavrtěl hlavou v nezaměnitelném gestu nesouhlasu s jejím tvrzením a Honor se usmála tentokrát kysele. Nimitze nikdy nedokázala ošálit. Byli spolu už déle než dvacet standardních roků a ona spoléhala na reakce empatického kocoura na jiné osoby jako na barometr, o němž většina lidí neměla ani tušení, ale byly chvíle, kdy jejich adopční pouto mohlo představovat překážku. Vlastně ne, překážku ne. To nikdy! Ale byly chvíle, kdy mohlo… mít nepříjemné následky a tohle byla jedna z nich, protože Nimitz věděl, co Honor cítí vůči Anthonymu Agurskému. Bohužel kocour věděl také, proč to cítí… a proč baron z Novoj Tjumeni nenávidí ji.

Nimitz vydal další zvuk, tentokrát tišší a s nebezpečným temným podtónem. Honor si nebyla nikdy jistá, jak hluboko do jejích emocí kocour vidí. Měla podezření, že ta citlivost jde hlouběji, než věřila většina ‚odborníků na stromové kočky‘, stejně jako si byla tvrdohlavě jistá, že v některých chvílích ona už už cítí na oplátku jeho emoce. Ale nikdy je samozřejmě neucítila. Žádný člověk nebyl schopen napodobit empatii stromové kočky, ba ani těch několik málo šťastlivců jako Honor, kteří s některou z nich navázali pouto a byli adoptováni. Na druhou stranu mohli někteří jedinci alespoň vycítit existenci empatického pouta a Honor k takovým patřila. Scházel jí pro ten pocit výraz – to jí ani nepřipadalo nijak překvapivé, protože ono pouto nevyužívalo žádného ze smyslů, kterému lidé kdy přiřadili jméno – ale dokázala vždy neomylně ukázat, kde se Nimitz nachází, ať už ho viděla, nebo ne. Mohla se mýlit ve vzdálenosti, která je dělila, ale nikdy se nezmýlila ve směru.

Jenže ona nebyla tak docela typickým případem ani mezi adoptovanými. Například už jen adopce v dětském věku, jak se to stalo jí, byly velmi vzácné. A co víc, spojení její rodiny s kočkami se táhlo do minulosti doslova až k vůbec první adopci. Honořino druhé křestní jméno dokonce odkazovalo na první adoptovanou Harringtonovou, jež byla také prvním člověkem, který vůbec začal mít podezření, že kočky existují. A nespokojila se jenom s tím, nýbrž také prosadila důkladnou reorganizaci lesního úřadu a sepsala (doslova; Honor viděla rukou psaný první návrh) devátý dodatek k ústavě Hvězdného království, který uznává stromové kočky jako domácí rozumný druh Sfingy a přiznává jim celkový nárok na více než třetinu povrchu Sfingy na věčné časy. Dlouho, tvrdě a vítězně bojovala za schválení dodatku a zbytek svého dlouhého života strávila jeho prosazováním do praxe. Harringtonové, kteří se v dalších desetiletích rozrostli v rozsáhlý klan, se mohli chlubit patrně největším procentem adoptovaných v rámci jedné rodiny na Sfinze.

Podstatná část těchto adoptovaných pak byla posedlá psaním deníků a Honor přečetla každý ždibíček informací, který její předkové kdy zaznamenali o svém vztahu s kočkou. Také byla jedináček, což znamenalo, že na sebe s Nimitzem měli výjimečné množství času, když byla ještě dítě. Ani její rodiče nevěděli všechno o tom, co ti dva spolu zažili, stejně tak jako nevěděli, že nejednou doprovázela Nimitze domů, aby se setkali se zbytkem jeho klanu. A všechno dohromady to znamenalo, že navzdory svému poměrnému mládí věděla o stromových kočkách, alespoň na praktické úrovni, pravděpodobně víc než téměř všichni ostatní v Hvězdném království. Přes to všechno nedokázala vysvětlit, jak empatie koček funguje, nebo proč a jak si přesně vytvářejí pouta k lidem – nebo proč právě s určitou skupinou lidí a ne s jinou, nebo jak přesně jí Nimitz pomáhá vypořádat se se stresem a úzkostí – o nic víc, než dokázala létat.

Nemusela ovšem umět tyto věci vysvětlit, aby pochopila kocourovu nenávist k Novotjumeňskému. Stromové kočky měly přímočaré a jednoduché duše, a tak měla za to, že skutečnost, že konečně přesvědčila Nimitze, aby na komandéra nesyčel a necenil zuby, může považovat za vítězství, zvlášť když si byla dobře vědoma, že on skutečně touží tu bledou povýšeneckou tvář rozdrásat na kost. Kdyby měla být úplně upřímná, nic jiného by si ani nepřála, ale to by od ní bylo nejspíš poněkud přehnané. Koneckonců se s Novotjumenským dosud nikdy nesetkala až do chvíle, kdy se jejich cesty zkřížily při cvičení zaměřeném na hodnocení nových Ostřížů.

Možná se nesetkali, ovšem už jejich první zběžný rozhovor toho dne, kdy vstoupil na palubu Burdýře, jí stačil napovědět, že je dalším ze spojenců Pavla Younga. Během let narazila na několik z nich a nikdy z té zkušenosti neměla potěšení. Young jí nikdy nepromine, že ho té strašné noci ve sprchách na akademii zmlátila do krve, stejně jako ona nikdy nepromine jemu, že se ji předtím pokusil znásilnit. Young byl bohužel nejstarší syn a dědic mocného hraběte z North Hollow. Představa, že by se někdo, kdo má za sebou takový vliv, mohl za své činy dočkat nějakých významnějších následků, byla směšná a Honor to věděla. Snaha o jeho potrestání mohla pouze vyvolat skandál, který by akademii neprospěl, a ona si namlouvala, že výprask, který mu uštědřila, byl dostatečným trestem sám o sobě. Ale už tehdy uvažovala o tom, zda se nepokouší sama sebe přesvědčit o něčem, co ve skutečnosti není pravda, protože o sobě věděla, že nikdy nepoví živé duši, co se tenkrát stalo. Už tehdy neznala na svou otázku odpověď a dodnes se k jejímu nalezení nepřiblížila o nic víc, nicméně byla pravda, že kromě značného pokoření z toho vyšel bez dalšího trestu. Nic víc neočekávala, a dokonce se jí s tím podařilo smířit – jakž takž – jako s jednou z těch hrozných, neférových věcí, se kterými lidé v tomto nedokonalém vesmíru prostě musejí počítat. Jenže tím to ani pro jednoho neskončilo. Youngovy pozdější činy dávaly zřetelně najevo, že má v úmyslu využít osobních i rodinných styků v námořnictvu i mimo ně k tomu, aby jakýmkoliv způsobem poškodil Honořinu kariéru… a on a Anthony Agurskij byli bratranci z druhého kolena.

Novotjumeňský se ani za mák nepídil po tom, odkud se vlastně ta zlá krev mezi Honor a jeho bratrancem vzala. Agurští, stejně jako Youngové patřili k oné naštěstí málo početné části aristokracie, která s nelítostnou arogancí využívala moci a vlivu k tomu, aby dostala, cokoliv chtěla, bez ohledu na následky, jaké to mělo pro kohokoliv jiného. Mezi oběma rodinami také po celé generace docházelo tak často ke vzájemným sňatkům, že pro někoho zvenčí bylo občas obtížné udržet si přehled, kdo do které vlastně patří, a Novotjumeňský byl zjevně ochoten pomoci zdrtit nadutého občánka, který se opovážil zmařit choutky jeho bratrance.

Bylo to nízké, malicherné a nechutné, ale Honor se s tím naučila vyrovnávat. Nemusely se jí sice líbit – a také se jí nelíbily – často bolestné lekce o tom, k čemu až se Young a jeho spojenci dokážou snížit, ale měla osm mantichorských roků – téměř čtrnáct standardních – k tomu, aby tyto lekce strávila a vnitřně se proti nepřátelům obrnila. Co ji však dohánělo k zuřivosti a s čím se nenaučila smiřovat, byly případy, kdy se jí Young nebo jeho nohsledi snažili dostat na kobylku nepřímo, přes jiné lidi. Jako ta včerejší sžíravá odpověď Novotjumeňského na naprosto případnou otázku Johna Hedgese. Už toho viděla až příliš a měla podezření, že než zkušební program skončí, uvidí toho ještě víc.

A to byl skutečný důvod, proč dnes poletí jako druhý pilot se seržantem Zariellem. Špatné počasí včerejší noci je proti plánu zdrželo o více než čtyři hodiny a Novotjumeňský se na zdržení tvářil jako hexa-puma, kterou rozbolely zuby. To, že všichni na Burdýň věděli, že ho tato situace zastihla zcela nepřipraveného, všechno ještě zhoršovalo. Po včerejší srážce s Honor vypadal nyní jako pitomec, když se zuřivě snažil věci narychlo přeorganizovat, a to, že to věděl, jen přispívalo k jeho vzteku.

S ohledem na jeho osobnost Honor vůbec nepochybovala, že hledá někoho, na kom by si vlastnoručně přivozenou mrzutost mohl vylít, a nepochybovala ani o tom, že by pro něho bylo ještě uspokojivější, kdyby toho mohl využít k několika laciným výpadům proti ní. A tak měla v úmyslu být po celý denní rozvrh operací přímo na místě u zkoušek, protože jestli si takový aristokratický odpad jako Novotjumeňský myslí, že si v rámci hádek s ní udělá oběti z jejích pilotů pinas, tak ať na to raději zapomene. Věřila, že kapitán Tammerlane ji podpoří, pokud to bude potřebovat, ale měla také v plánu mít každou podrobnost dnešních operací v malíčku, a to z první ruky, a jakmile Novotjumeňský otevře ústa nebo se jen zatváří, že by chtěl nespravedlivě kritizovat někoho z jejích lidí, chtěla ho podseknout v kolenou.

A to s největším potěšením, přiznala si bez výčitek svědomí a zaslechla tiché Nimitzovo kníknutí na souhlas.

Ranjit si nadhodil lyže na rameni a posunul si do týla svou novou suvenýrovou pletenou čepici s logem střediska, představujícím sovu ze Staré Země, aby si otřel pot z čela. Lyžařská sezóna se chýlila ke konci a zástupy byly nezvykle početné i na středisko s pověstí, jaké se těšily Athény. To s sebou přinášelo dlouhé fronty a pomalý postup, zejména v přístupových místech k vlekovým věžím, a časné ráno strávili se Susan pomalým šouráním právě v jedné takové vleklé frontě. Navzdory všemu novému sněhu vystoupila venkovní teplota nad bod mrazu, neboť z bezmračného nebe shlíželo slunce, a v kryté hale na dolní stanici vleku bylo vyloženě horko. Termoreaktivní tkanina jeho jednodílné lyžařské kombinézy sice udržovala většinu jeho těla v prostředí příjemných dvaadvaceti stupňů, ale nebránila slunci pražícímu skrz krystoplastovou střechu, aby mu zahřívalo temeno.

Věž vleku se nad nimi tyčila jako obrovský široký válec z lesklé slitiny. Ranjita trochu překvapilo, že majitelé střediska nezvolili poněkud ‚tradičnější‘ vzhled, který by ladil s vysokými střechami salašnické architektury ostatních budov. Možná jednoduše usoudili, že čtyřicetimetrovou kouli posazenou na vrchol šedesát metrů vysokého válce o průměru patnáct metrů stěží zamaskují za něco jiného než za historický předkosmický vodojem, a rozhodli se ušetřit si námahu, pomyslel si a ušklíbl se. Nebo se záměrně rozhodli pro co nejostřejší kontrast.

Každopádně vlek – jeden ze čtyř, jež obsluhovaly sjezdovky střediska v Athénách – byl středem několika sbíhavých front lyžařů, z nichž každá postupovala vlastní halou s krystoplastovou střechou. Kabiny vleku se po dvou usazovaly na vrcholu věže, potom každý pár sjel dolů po vodítkách, nabral svůj příděl cestujících a bez námahy se opět vznesl do vzduchu, aby je dopravil na určené sjezdovky. Vznášející se bubliny z kovových slitin a krystoplastu se na slunci třpytily a leskly jako kouzelné drahokamy a Ranjita napadlo, jestli i to není záměrné. Rozhodně to k nim přitahovalo pozornost a jejich důstojný pohyb, připomínající figury nějakého majestátního složitého tance, nejspíš pomáhal rozptylovat lidi během dlouhého čekání ve frontě v obdobích vrcholného návalu.

Pozoroval, jak se zatím poslední dvojice kabin vydává pryč po neviditelných vzdušných stezkách, které jim vymezují antigravitační a přítažné desky ve věži vleku, a stáhl si čepici zase dolů. První kabina z dalšího páru měla směřovat k začátečnickým svahům a on a Susan by se měli pohodlně dostat dovnitř.

„Určitě nebudete potřebovat, abych se svezla s vámi?“

Ohlédl se přes rameno a Csilla Bercziová se usmála a povytáhla tázavě obočí. Učitelka dějepisu byla vysoká štíhlá žena s krátkými kaštanovými vlasy a šedýma očima a on si nikdy nezvykl na to, jak tiše se pohybuje. Zejména když věděl, že patří k lidem, u nichž nefunguje regenerace, a že po nehodě, která ji vyřadila od námořní pěchoty, dostala místo jedné nohy protézu – měl za to, že šlo o pravou, ale nevěděl to jistě. Ne že by měla ve zvyku se za lidmi plížit nebo něco podobného; jenom se stále pohybovala jako lovící kočka. To mu však nebránilo, aby ji neměl velice rád, a nyní se usmál a zavrtěl hlavou.

„My to se Sooze zvládneme, madam,“ ujistil jí. „Slibuji, že se přihlásíme u instruktora, jakmile budeme nahoře.“

„Já jsem nemyslela vás, mladý muži,“ informovala ho paní Bercziová a mrkla na něj. „Alespoň ne přímo. Jenom mě tak napadlo, jestli by Susan nepotřebovala, abych jí pomohla postavit vás do latě!“

„Já myslím, že ho zvládnu,“ odpověděla Susan. „On se dá vlastně docela snadno ovládat, když víte, který knoflík zmáčknout.“

„Tak ti díky!“ zamumlal Ranjit a Susan se zahihňala.

„V tom případě myslím, že vás opravdu nechám samotné,“ pravila paní Bercziová už vážněji. „Pan Fleurieu si vybral do skupiny Krepsonovic dvojčata a Donnyho Tergesena.“ Obrátila oči k nebi. „I když mu bude pomáhat Monika, bude na takový zvěřinec potřebovat všechny hlídače, které sežene. Vy dva si to hezky užijte – a dávejte na sebe pozor!“

Zahrozila jim prstem s přísností, kterou jen nepatrně mírnilo zablýsknutí v očích, potom se obrátila, zamířila pryč a Ranjit a Susan si vyměnili výmluvný pohled. Krepsonovic dvojčata by sama zaměstnala tři dospělé na plný úvazek a Donnyho Tergesena spolužáci prohlašovali za člověka, u kterého je nejpravděpodobnější, že prokáže platnost Darwinovy teorie tím, že otevře přechodovou komoru, aniž si zkontroloval utěsnění přilby. Ranjit panu Fleurieuovi a paní Bercziové ani trochu nezáviděl a maličko mu zalichotila skrytá poklona, kterou jemu a jeho sestře paní Bercziová právě složila tím, že jim důvěřovala natolik, aby je nechala bez dozoru.

A když o tom tak přemýšlí, je to ve skutečnosti docela poťouchlý způsob, jak se přesvědčit, zda si důvěru opravdu zaslouží. Člověk hůř snáší, když zklame někoho, kdo mu věří, než když potvrdí očekávání někoho, kdo předvídal, že beztak vybouchne.

Při té myšlence se uchechtl a vykročil dychtivě kupředu, protože kabina vleku se snesla dolů a dveře se rozevřely.

„Veliteli Bravo, tady řízení provozu Burdýř. Máte povolení zahájit výsadek.“

„Řízení provozu Burdýř, velitel Bravo rozumí, máme povolení k výsadku. Zahajuji přelet nad cílem.“

Honor naslouchala řízným hlasům ve sluchátku a v duchu souhlasně přikývla. Hedges zůstal na palubě Burdýře, aby koordinoval činnost člunů ze všech tří křižníků při výsadku, zatímco Novotjumeňský mu stál za zády. Oficiálně tomu tak bylo proto, aby se baron nemusel rozptylovat detaily a mohl sledovat celkový průběh cvičení a hodnotit jej. Měla ovšem podezření, že ve skutečnosti byl Novotjumeňský líný zvednout zadek a přičinit se sám, když se tomu mohl vyhnout… nemluvě o potěšení, které mu nepochybně činilo, když mohl Hedgesovi nahlížet hrozivě přes rameno. Na druhou stranu věděla, že její prudká nechuť vůči tomuto člověku může ovlivňovat její úsudek. Navzdory svým urážlivým způsobům a neustále špatné náladě měl pověst důstojníka, který svou práci odvede, a existovaly také jisté meze, nakolik bylo námořnictvo ochotno i někomu s tak vysokými styky prominout, že svůj díl práce přesouvá na podřízené.

Ať už si ovšem Novotjumeňský myslel cokoliv, zdálo se, že Hedges má věci pod kontrolou. S vydáním povolení k odletu čekal sice o několik minut déle, než by byla čekala Honor, ale to byla věc názoru a v daném okamžiku měl lepší údaje o stavu pinas ostatních lodí než ona. Nyní sledovala průhledové displeje na svém stanovišti s rukama volně položenýma na bočních opěrkách křesla, avšak připravená chopit se ovladačů, jakmile bude seržant Zariello potřebovat. Pinasy lodi vedl poručík Freemantle, jmenovaný pro cvičení velitelem Bravo, který se nyní v čele výsadkového svazu řítil dolů do atmosféry, a Honor se dívala skrz průhledové displeje, jak za čelním sklem kabiny rychle rostou Attické hory a ostrý zásek údolí Olympus.

Vysoko na jižním svahu trhliny, kterou lidé pojmenovali údolí Olympus, stružka vody vytékající zpod pokrývky nového sněhu, ztěžklé a mokré, jak na ni pražilo slunce, odplavila malou hroudu hlíny. Sama o sobě to byla nepatrná hrudka, pouhých několik centimetrů v průměru, která se rozpadla, když její jádro z malých kamínků ztratilo soudržnost. Ale ta hrudka podpírala celé lože štěrku, jež na oplátku zadržovalo pole volného kamení… a toto volné kamení se nacházelo pod téměř nesnesitelným tlakem mohutné tíhy sněhu, která na něm ležela. Když se hrudka hlíny rozsypala, umožnilo to jejím dvěma sousedům se převalit, a to dovolilo kutálení a převracení celému řetězci dalších úlomků kamene a kousků hlíny.

Samo o sobě by to nejspíš vážnější důsledky nemělo. Ale nezůstalo jen u toho, protože zimní středisko Athény leželo na úbočí hory Periklés a podél úpatí hory se táhla nepředpokládaná větev Olympského zlomu. Nikdo ani netušil, že tam je, a byl to skutečně jen velmi podružný zlom. Ale stačilo to. Otřes, který jím proběhl toho rána, se stěží dal zaregistrovat, ale když chvění udeřilo, kamenné pole se právě nacházelo v pomalém, jakoby snovém pohybu. Na jediný okamžik se zdálo, že to nebude mít žádný účinek… ale pak se ze svého lůžka se zaskřípěním odvalil první opravdu velký balvan a šťouchl do dalšího kamene. Pod nevinně vyhlížejícím sněhem to nebylo prakticky vidět, a i kdyby někdo v údolí Olympus měl sebemenší potuchu o tom, co se děje, bylo už příliš pozdě na to, aby se s tím dalo něco dělat.

Ranjit Hibson zadržel úsměv, když Susan vybalila druhý kousek žvýkačky a strčila si jej do pusy. Nevěděl, kde pochytila tenhle zlozvyk – rodiče rozhodně dělali všechno možné i nemožné, aby ji od toho odradili! – ale byl to docela spolehlivý barometr její nálady. Když si nacpávala pusu další žvýkačkou, buď měla obavy, byla vzrušená, nebo vzteklá, případně šlo o nějakou kombinaci těchto tří pocitů. V dané chvíli odhadoval, že se jedná z devadesáti procent o vzrušení a z deseti procent o obavy, neboť už urazili tři čtvrtiny cesty k horní zastávce začátečnické sjezdovky.

Přes všechen slovně vyjadřovaný odpor vůči svému ‚odsouzení‘ na ‚dětský kopeček‘ si Susan musela být vědoma své nezkušenosti, jako by musel být na jejím místě každý. Věděla také, že mezi simulátorem, jakkoliv realistickým, a skutečným sjezdem na skutečných lyžích je nebetyčný rozdíl. Tudíž i když snad litovala omezení, jež na ni uvalili, věděla, že to stále…

Později si už nedokázal vzpomenout, co přerušilo tok jeho myšlenek. Nebo přinejmenším, co bylo úplně první příčinou. Muselo existovat něco, nějaký drobný podnět, který v tu chvíli jeho vědomí nepojmenovalo a později už se mu nepodařilo jej uchopit, ale Ranjit neměl nejmenší ponětí, co to mohlo být. V jednu chvíli jeho myšlenky proudily svými normálními koryty a v další se prostě zastavily. Jenom tak. Jako by někdo přepnul v jeho mozku spínač, který ho přiměl odtrhnout oči od sestry a podívat se na strmou stěnu černé, sněhovými žilkami protkané skály, která se sunula těsně za okny kabiny vleku.

Ta stěna byla členitá, plná puklin a trhlin lemovaných rampouchy, v nichž se zachytil mělký poprašek sněhu. Když Ranjit viděl zbrázděné čelo útesu poprvé, byl uchvácen, ale rychle si na ně zvykl. Ale nyní na něm bylo cosi jinak a Ranjit vraštil obočí ve snaze přijít na to, co to je. A pak to náhle měl. Nad sněhovými kapsami začaly vířit jemné spršky sněhu a ledových krystalků – téměř jako sněhové víry, ale ne úplně.

Ale vždyť není vítr, pomyslel si užasle. Nebo aspoň ne tak silný. A co je to za zvuk? Zní to skoro jako…

Podíval se krystoplastovou stěnou kabiny vzhůru a srdce se mu málem zastavilo.

= = =

Csilla Bercziová prudce zvedla hlavu v okamžiku, kdy jí v uších a na chodidlech za vibroval první tlumený rachot. Ten zvuk jí nic neříkal, ale jakási primitivní, pračlověčí část jejího mozku začala zvonit na poplach. Přejela očima obzor v iristinktivním pátrání po možných hrozbách a potom hekla, jako by ji někdo právě praštil do žaludku.

Zdálo se, že se celé úbočí hory nad zimním střediskem Athény na-douvá a chvěje. Zpočátku šlo o přerušované poklesy, pomalý pohyb na samém vrcholku hory Periklés, který zdánlivě neměl nic společného s budovami a lidmi na úpatí hory. Ale to se s děsivou rychlostí změnilo. Ten zpomalený pohyb se zrychloval, stále prudčeji a prudčeji se přesouval dolů a současně se rozšiřoval. Stále větší část hory jako by se odlupovala a lámala jako hřeben monstrózní mořské vlny, nad kterou se vysoko rozstříkla sněhová pěna. Balvany, skalní výstupky i tmavá zeleň stálezelených stromů zmizely ve zrychlujícím se chřtánu laviny a Csilla Bercziová uslyšela vlastní výkřik zděšeného protestu, když smrtonosná stěna kamení, sněhu, roztříštěných stromů – i lidských postav – pohltila věže vleku a převalila se přes středisko.

Jako všechna moderní lyžařská střediska, zejména pak na Gryfu, měly i Athény nejmodernější seismologické monitorovací vybavení. Počasí na Gryfu bývalo často divoké a odjakživa těžko předvídatelné daleko dopředu a hornatá planeta byla současně tektonicky nejaktivnějším ze tří obydlených světů Hvězdného království. Tato kombinace přispívala k častému nebezpečí lavin, zejména koncem zimy nebo na jaře, kdy bývaly obvyklým jevem prudké změny teplot, a athénské vedení rozhodně nemělo v úmyslu nechat se jimi překvapit. Dálkové odposlechové stanice a teplotní čidla předávaly středisku pro zpracování dat v zimním areálu údaje v reálném čase. Tyto údaje putovaly rovněž do Gryfské morfometrické databanky, jež vznikla jako soukromý podnik přede dvěma stoletími, kde je doplnily snímky z družic. To pak GMD umožňovalo vytipovávat místa nahromadění sněhu a pátrat i po těch nejdrobnějších známkách nestability v rámci celé planety. V posledních padesáti letech se do toho zapojila i planetární vláda – přitažlivost středisek zimních sportů na Gryfu přispívala k tamním valutovým ziskům téměř dvaceti procenty a místní vláda usoudila, že nechat platící hosty rozmačkat lavinou by mělo pro turistický průmysl neblahé následky – a GMD byla běžně schopna postřehnout lavinové podmínky už v průběhu jejich vzniku.

Kdykoliv k tomu došlo, byly podniknuty patřičné kroky buď ke zmírnění ohrožení, nebo k evakuaci všech ohrožených návštěvníků středisek až do chvíle, kdy nebezpečí pominulo. S ohledem na schopnosti moderních antigravů a tažných či tlačných paprsků bylo obvykle možné se s hrozbou vypořádat dříve, než se projevila, a snad to byl jeden z důvodů pro to, co se stalo. Snad lidé obsluhující tyto monitory a všechnu tu důmyslnou techniku k zásahům proti lavinám nabyli přílišné sebedůvěry a příliš spoléhali na svou schopnost kontrolovat divokou zuřivost přírody. Nebo v tom možná bylo něco ještě jednoduššího, neboť senzory byly v kritické oblasti rozmístěny řidčeji, než by měly být. Nikdo ani nevěděl, že vůbec existuje podružná zlomová čára, kterou geologové později pojmenují Athénská odbočka, a projektanti detekční sítě na oblasti, o níž všichni ‚věděli‘, že je stabilní, trochu šetřili a rozhodli se přidělit víc prostředků oblastem známých zlomů. Soustava nainstalovaná okolo hory Periklés sice vyhovovala technickým požadavkům seismologů – jen tak tak – ale byla řídká a nikdo už se nikdy nedozví, zda zlom už dal někdy najevo takové známky své existence, které by lepší přístroje dokázaly odhalit.

A na tom, co kdo mohl nebo nemohl vědět, beztak nezáleželo, když se náklad sněhu z celého úbočí hory Periklés utrhl a s rachotem se řítil do údolí jako ledový dech pekla.

„Panebože!“

Honor ten hlas ve spojové síti nepoznala. Věděla, že to nebyl nikdo z jejích lidí – nebo si to aspoň myslela, opravila se téměř ihned, protože si opravdu nebyla jistá. Šok a hrůza, které ta slova zabarvovaly, mohly zkreslit hlas kohokoliv k nepoznání.

Vyměnila si ostrý pohled se seržantem Zariellem a potom automaticky přejela pohledem po ikonách na svém průhledovém displeji, aby se ujistila, že všechny pinasy se nacházejí tam, kde mají. Ale tu kontrolu provedla čistě reflexivně. Nějakým koutkem duše už věděla, že ať se děje cokoliv, nemá to nic společného s výsadkovým cvičením.

„Podívejte!“ zalapal po dechu někdo jiný. „Svatý Mithro, podívejte se do údolí!“

Honor trhnutím zvedla hlavu a rozhlédla se. Seržant Zariello automaticky sklonil pinasu na bok, aby jí poskytl lepší výhled překrytém kabiny z pancéřového plastu. Honor těkala očima sem a tam a hledala, co vyvolalo ten zděšený výkřik. Pak to spatřila a její tvář zbledla hrůzou, když sledovala, jak se příliv sněhu, kamení a hlíny řítí údolím jako jezdci z Apokalypsy.

Athénské senzory možná lavinu nezachytily dostatečně včas na to, aby byl čas na evakuaci, avšak stavitelé středisko pro tuto možnost vybavili podle svých nejlepších možností. Po celém areálu začaly houkat výstražné sirény a do pohotovostní polohy vyjely mohutné slitinové panely, aby zakryly velké plochy krystoplastu na vyhlídkových galeriích, restauracích a obchodech. Věže vleků se zavřely a vysunuly vlastní ochranné panely a nesmírně výkonné generátory tlačných paprsků s vrčením ožily. Nikdo nemohl vybudovat účinnou stěnu tlačných paprsků kolem celého střediska, avšak projektanti rozmístili generátory ve strategických bodech. Nesnažili se vybudovat přehradu; místo toho navrhli řadu klínovitě se křížících tlačných paprsků jako rozrážecí bloky před mostními pilíři, které měly valící se megatuny sněhu a kamení rozříznout jako lodní příď a odvrátit je od nejkritičtějších míst střediska. Avšak inženýři, kteří tyto generátory zkonstruovali a postavili, očekávali, že na jejich spuštění bude víc času. To byl důvod, proč existovaly všechny ty monitorovací systémy: aby poskytly čas buď na nápravná opatření, nebo na evakuaci, nebo aspoň na to, aby generátory naběhly na plný výkon dříve, než budou muset převzít zátěž.

Až na to, že tentokrát žádná výstraha nepřišla… nebo alespoň ne dostatečná. Téměř všechny bariérové panely se sice vysunuly do pohotovostní polohy a většina tlačných paprsků se spustila dříve, než je lavina zasáhla, ale na plný výkon teprve nabíhaly. Ty, které měly chránit samotné sjezdovky, se nacházely hrozbě blíž. Měly na zvyšování výkonu méně času a většina z nich pod tím náhlým obrovský zatížením vysadila, zatímco mnohé z těch, které měly chránit zařízení střediska, byly ve své konstrukční funkci úspěšné jen částečně.

Věže vleků u sjezdovek pro pokročilé a středně pokročilé přežily bez poškození, stejně jako tři čtvrtiny dalších budov a promenád střediska. Avšak téměř sedm set ranních lyžařů se ocitlo přímo v cestě hřmící smrti s výstrahou v předstihu nejvýše několika minut. Někteří měli štěstí; nacházeli se na okrajích dráhy laviny a podařilo se jim uhnout bočním proudům. Jiní si s sebou vzali osobní antigravitační popruhy, aby nemuseli stát fronty u vleků, a většině z nich se podařilo je uvést v činnost a vznést se včas nad nebezpečí. Další se obrátili a sjížděli dolů jako ještě nikdy v životě, bláznivě uháněli, aby té zkáze ujeli, a také některým z těchto se podařilo lavině vyhnout. Ale více než čtyři stovky lidí nebyly s to utéci a vířící stěna sněhu a balvanů je nemilosrdně zavalila.

Ti, kteří stáli v místech, odkud měli na celou scénu výhled, s hrůzou sledovali, jak lavina dohání, pohlcuje a drtí jeden hlouček postav za druhým a stále hřmí kupředu. Udeřila do prvního odražeče a vzhůru vytryskly gejzíry sněhu. Neskutečné soustředění pohybující se hmoty jako beranidlo poodstrčilo generátory i ve zpevněných základech, ale ty nějakým zázrakem vydržely a zděšení přihlížející pocítili nepatrné vzepětí naděje. Když vydržel jeden odražeč, možná vydrží všechny.

Ale všechny nevydržely a lavina jako by žila svým vlastním zlovolným životem, jako by měla jakýsi zvířecký rozum, který hledal skuliny v brnění střediska jako hexapuma stopující zraněného sfinžského třírožce. A když ty skuliny našla, vrhla jimi brutálně dovnitř přívaly zkázy, které smetaly a drtily všechno, co jim stálo v cestě.

Zrovna jako příval, který se přelil přes začátečnické svahy a věž pro ně určeného vleku jako vlna sněhobílé smrti.

„Panebože.“

Honor si v prvním okamžiku neuvědomila, že to zašeptala ona sama. Technik skenerů na taktickém stanovišti pinasy bez povelu přepnul palubní senzory z navigační na taktickou analýzu a hrůzou otupělá Honor zírala na holoprojekce před sebou. Smrtící příliv zkázy pronikl hluboko do areálu zimního střediska pod nimi. Nejméně tucet budov zůstalo úplně pohřbených a jí se sevřel žaludek, když si představila, kolik lidí bylo na sjezdovkách, když to monstrum udeřilo. Honor Harringtonová pocházela ze Sfingy a Sfinga byla nejchladnější ze všech tří obyvatelných planet Hvězdného království. Honor až příliš dobře věděla, co taková lavina dokáže, a nyní stiskla klávesu komunikátoru.

„Veliteli Bravo, tady je Bravo tři,“ řekla a přinejmenším to znělo,, jako by se jí vracela duševní rovnováha, protože měla hlas opět klidný a strohý. „Přebírám velení letky.“

„Trojko, tady velitel.“ Úleva v hlase poručíka Freemantla se nedala s ničím zaměnit. „Letka je vaše, madam. Co uděláme?“

„Nejdříve zatočíme doprava. Přeletíme nad trasou sesuvu shora dolů. Chci plný taktický sken. Tak malé zdroje tepla, jako jsou lidé, bude sice těžké skrze sníh postřehnout, ale…“

„Letko Bravo, tady je velitel cvičení,“ přerušil ji vztekle další hlas. „Okamžitě se vraťte na plánovaný profil letu!“

Honor se zatvářila zlostně a přinutila se potlačit výbuch zuřivosti, když jí ve sluchátku zarachotila Novotjumeňského slova. Rozeznala osobně směrovaný hněv, když jej cítila, a momentálně na něj nebyl čas.

„Veliteli cvičení, tady trojka,“ řekla místo toho a nutila se do normálního tónu. „Dole jsou zranění civilisté. Záchranáři budou potřebovat co nejlepší údaje a…“

„Neprosil jsem se vás o radu, Bravo tři!“ štěkl Novotjumeňský. „Je důležité, abychom se náležitě reorganizovali, než tam vpadneme, abychom mohli využít naše prostředky co nejefektivněji. Vraťte se na profil a připravte se na zpáteční kurz!“

„Zamítá se, veliteli cvičení,“ odpověděla Honor pevně. „Přebírám velení všech složek Bravo. Letko Bravo, zformujte se podle mne. Bravo tři konec.“

„Zatraceně, Harringtonová!“ zařval Novotjumeňský a jeho obvyklou arogantní povýšenost zatlačila do pozadí nenávist, která mezi nimi kvasila. „Už vás mám právě tak dost! Padejte zpátky do formace a koukejte, do hajzlu, mazat zpátky, než sletím dolů a nako –“

„Veliteli cvičení, tady je kapián Tammerlane,“ ozval se náhle hluboký, chladně zuřivý hlas, který uťal Novotjumeňského tirádu uprostřed slabiky. Tammerlane k oslovení Novotjumeňského nepoužil palubní síť Burdýře, nýbrž operační síť eskadry. To znamenalo, že na všech pinasach účastnících se cvičení bylo slyšet každičké jeho slovo a Honor našpulila rty k nehlasnému hvízdnutí nad tímto veřejným políčkem, který její skipper baronovi právě uštědřil. „Oficiálně vás tímto uvědomuji, že cvičení se ruší. Komandér-poručík Harringtonová má ode mne oprávnění okamžitě převzít velení pinas této lodi, protože se zdá, že na rozdíl od některých lidí má reálnou představu, co s nimi podniknout teď hned, ne až za tři hodiny. Vadí vám na tom snad něco, veliteli cvičení?“

„Éé, ne, pane,“ odpověděl Novotjumeňský spěšně. „Samozřejmě ne. Jenom jsem se chtěl vyhnout zmatku ve velení a, ehm, uspěchanosti, které by nám mohly zabránit v optimálním využití našich prostředků.“

Honor se ohlédla po seržantu Zariellovi. Samozřejmě by to neměla dělat. Když už nic jiného, škodilo to autoritě. Ale nemohla si pomoci a spatřila v seržantových očích stejný záblesk pohrdání. Ne že by někdo z nich měl kdy v úmyslu Novotjumeňského poslechnout. Bravo tři se už silně roztřásla, jak se zařezávala do atmosféry a vysokým Machovým číslem se blížila k místu laviny a všechny ostatní pinasy Burdýře letěly v těsném závěsu za ní, zatímco jejich posádky napínaly sluch ke komunikátorům a čekaly na kapitánovu odpověď.

„To je nepochybně cenná snaha, veliteli,“ pravil Tammerlane stále chladně, „ale lidé, kteří byli právě zavaleni, potřebují okamžitou pomoc – i když nebude zrovna nejlépe zorganizovaná – o sakra hodně víc, než budou potřebovat skvěle zorganizovanou pomoc, až zemřou udušením nebo na podchlazení. Souhlasíte?“

„Ano, pane. Samozřejmě!“

„Dobře. To rád slyším, veliteli. A protože se tak skvěle shodneme, co kdybyste předal komandér-poručíkovi Harringtonové i zbytek svých pinas, abyste se mohli,reorganizovat‘ na zemi?“

„Jistě, pane.“ Novotjumeňský mluvil, jako by přežvykoval deseticentimetrové hřebíky, ale nemohl říci nic jiného. „Bravo tři,“ pokračoval komandér po chvilce a Honor ani nepotřebovala žádnou empatii na to, aby v tom skřípavém tónu rozeznala doutnající chabě skrývanou nenávist, „máte velení, dokud se velitel cvičení nepřesune na povrch. Všem ostatním pilotům: Bravo tři má velení, dokud nevydám jiný pokyn.“

„Rozumím, veliteli cvičení.“ Honor se nesmírně snažila nedat v hlase najevo ani náznak triumfu, ale věděla, že se jí to nepodařilo, a když naslouchala, jak velitelé rojů potvrzují přijetí rozkazu, nezdálo se, že by jí to vadilo tolik, jak by snad mělo.

„Všechny pinasy se zformují podle Bravo tři,“ pokračovala řízněji. „Roji Charlie, vás chci mít po pravé straně, roji Hotel, vy se zařadíte nalevo. Začneme přeletem v řadě vedle sebe podél hlavní trasy sesuvu, při kterém provedeme úplné taktické snímání. Ty tepelné senzory pusťte naplno, lidi. Sonary a hloubkové radary nám mezi vším tím smetím, co lavina přinesla, nebudou moc platné, takže teplotní senzory budou to nejlepší, co dnes máme. Potom…“

Pokračovala v rozdávání rozkazů jasným a silným hlasem, ale když pohlédla ven na rozlehlou brázdu zkázy, hluboko v koutku duše věděla, že u toho, kdo se lavině ocitl v cestě, velmi pravděpodobně bude veškeré jejich úsilí marné.

„Ranjite? Ranjite?“

Ranjit Hibson zasténal, když mu malá ruka zatřásla ramenem. Otevřel oči, zamrkal a snažil se zorientovat.

Hlavu měl položenou v sestřině klínu. Nakláněla se nad ním a její zastíněná tvář na něho úzkostlivě shlížela. Podařilo se mu sebrat síly, aby jí poklepal pravou rukou na koleno, a otočil hlavu, aby se kolem sebe rozhlédl. Omámeně zaznamenal, že kabina vleku se naklání v bláznivém úhlu a že mu něco naprosto nesedí na světle. Nebylo to denní světlo pronikající krystoplastem a bylo kalné jako soumrak při zatažené obloze. Pak se mu mysl s téměř bolestivou náhlostí rozjasnila. Není divu, že světlo je kalné! Vycházelo z jediného z nouzových světélek kabiny kdesi za Susan.

Pokusil se posadit a hlasitě vykřikl při prudkém a pronikavém bodnutí bolesti. Susan mu sevřela rukou rameno, jakmile si uvědomila, že se snaží pohnout, a přitlačila ho rozhodně zpátky.

Kéž by si to, co dělám, uvědomila o chvilku dříve, pomyslel si s podivným odstupem ještě v okamžiku, kdy zaťal zuby, aby zadržel úzkostné sténání, jež se mu stále dralo z hrdla. Groteskní nesoulad mezi tím, jak moc to bolelo, a tím, jak jasně mu to myslí, v něm vzbuzoval touhu se zasmát, třebaže za živého boha nedokázal pochopit, co je na tom pomyšlení tak směšného. Přiměl se znovu poklepat Susan na koleno.

„To je…“ Zakašlal. „To je dobré, Sooze. Jsem… v pořádku.“

„Ne, nejsi,“ sdělila mu a při té směsi hrůzy a odhodlání se ovládnout, která se chvěla v jejím hlase, se mu sevřelo srdce. „Máš obě nohy přiskřípnuté. A myslím, že pravá je zlomená. A nevím, kde jsme, nebo… nebo co dělat a…“

Přinutila se zmlknout a nesouvisle se nadechnout, neboť vycítila, že se její s námahou udržované sebeovládání začíná drolit. Chvilku hleděla kalnými stíny do bratrových očí, zamlžených bolestí, a hryzala si ret. Potom se přinutila pokračovat.

„A myslím, že všichni ostatní jsou… jsou mrtví,“ vypravila ze sebe tiše a Ranjit jí pevně sevřel koleno.

Vzhlížel k ní, snažil se přimět mozek pracovat a nyní bylo na něm, aby ztěžka polkl, když si vzpomněl na příval sněhu a kamení, který se na kabinu vleku sesypal z úbočí. Nedokázal si vybavit žádné další podrobnosti, jenom zmatený dojem šoku, zběsilého převalování a výkřiků hrůzy cestujících, když lavina smetla kabinu ze vzduchu, jako když kočka prohání papírovou kouli. Možná je jenom dobře, že si nedokáže vzpomenout na podrobnosti, pomyslel si stále s tím zvláštním pocitem odstupu.

Šok? uvažoval. Možná. Protože Sooze má ohledně mé pravé nohy sakra pravdu. Možná i levá je na tom stejně, podle toho, jak je obě cítím.

Nicméně si pamatoval dost na to, aby cítil nejasné překvapení, že v kabině vůbec někdo zůstal naživu, a zalil ho nevýslovný pocit vděčnosti, když si uvědomil, že Susan nemůže být nijak těžce zraněná, protože jinak by si nedokázala položit jeho hlavu do klína.

„Pomoz… pomoz mi se posadit,“ řekl po chvilce.

„Ne! Tvoje nohy…“

„Musím se rozhlédnout, Sooze,“ řekl jí skrze zaťaté zuby. „Jenom mi pomoz nahoru. Nechám… nechám tě, abys mě zvedla. Vůbec nebudu napínat břišní svaly ani svaly na nohou. Slibuju.“

Podařilo se mu vykouzlit na bledé tváři úsměv. Naštěstí neměl ani ponětí, jak příšerně to v matném nouzovém osvětlení vypadá, ale Susan to viděla. Pochybovačně si ho několik okamžiků měřila, připomněla si, jak napjatě vykřikl, když se pokoušel pohnout sám, a žaludek se jí stáhl při pomyšlení, že by mu mohla ještě víc ublížit. Současně však věděla, že zoufale potřebuje, aby její bratr převzal vedení, aby sňal z jejích ramenou břemeno samostatného rozhodování. V patách za tímto vědomím se plazil ošklivý červíček pohrdání sama sebou, že po Ranjitovi chce, aby rozhodoval, když je tak ošklivě zraněný. Jenže on je téměř o polovinu starší než ona a ona potřebuje, aby jí pomohl rozhodnout, co dělat, a je vyděšená, třebaže se tvrdě snaží nedávat to najevo.

„Dobře,“ prohlásila nakonec. „Ale necháš mě to udělat úplně samu, Ranjite! Slyšíš?“

„Ano, madam,“ vypravil ze sebe skoro normálním hlasem a podařilo se mu nasadit další úsměv.

„Dobře,“ řekla ještě jednou, přesunula se za něj a zasunula mu ruce pod ramena. Byl mnohem vyšší a těžší než ona, ale Susan se v rámci svého rozhodnutí pro kariéru u námořní pěchoty před rokem zapsala k Csille Bercziové na volitelný předmět bojová umění. Nyní poprvé z tohoto tréninku skutečně těžila. Zavřela oči a soustředila se na dýchání a na svůj úkol. A potom hladce a silou, jakou by u sebe sama nečekala, zdvihla bratra na bláznivě nakloněné podlaze kabiny vleku do sedu.

Ranjit otevřel oči dokořán, když ho ty malé ruce zvedly. Slíbil, že sám svaly nebude napínat, ale byl si osobně jistý, že nebude mít jinou volbu, třebaže věděl – nebo se bál, že ví – jak ho to bude bolet, když napne stehenní svaly. Mýlil se. Susan ho zvedla hladce, třebaže ne tak snadno jako by on zvedl ji, a zůstala klečet za ním, podpírala ho, ovinula mu ruce kolem ramen a přitiskla ho pevně k sobě.

„Díky, Sooze,“ řekl a potom se znovu šokované nadechl, když konečně spatřil zbytek kabiny.

Byla rozdrcená. Její konstrukce nebyla dimenzována na to, aby vydržela tak drsné zacházení a celá jedna strana se protrhla jako hedvábný papír. Rozbitými krystoplastovými okny se dovniř ve valil sníh a Ranjit sebou v duchu trhl, když spatřil tlustou větev nebo kmen stromu, který lavina strhla někde nad sjezdovkou, aby se zabořil do kabiny jako beranidlo. Roztrhl celý její jeden bok a jeho cestu značkovala rozdrcená nehybná těla. Jsou aspoň tři, pomyslel si, ale může jich být i víc. Bylo tam příliš mnoho krve a kusů těl, než aby to dokázal říci určitě.

Nevěřícně se rozhlížel. V kabině s ním a se Susan bylo víc než dvacet lidí. Naživu určitě musel zůstat ještě někdo další!

Jako by to svou myšlenkou přivolal, pohnula se chabě dole u kmene čísi ruka.

„Sooze! Viděla…“

„Viděla jsem to,“ odpověděla dříve, než mohl otázku dokončit.

„Musíš se tam jít podívat,“ řekl jí.

„Ale…“ Susan polkla a snažila se udržet ten pocit soustředění, který v sobě vyvolala, aby zvedla Ranjita za ramena. Když ona odejde, bude se on muset podepřít sám – pokud to v takhle nakloněné kabině dokáže. Už to bude dost zlé. Jenže ona se tam bude muset dostat kolem toho kmene. Kolem rozbitých těl a přes tu krev. Ta vyhlídka v ní vzbuzovala touhu odmítavě vykřiknout a pomyšlení na to, co může najít připojené k té ochablé ruce – představa zranění, jaké může uvidět, či umírání, kterému nebude moci zabránit nebo které nebude moci ulehčit – na ni přímo křičelo, aby řekla ne. Ale.to nemohla.

„Potřebuješ, abych tě podržela,“ řekla místo toho.

„Něco najdi a podepři mě,“ odpověděl a a spustil ruce ke skloněné podlaze za sebou. Přesunul na ně svou tíhu a pohlédl na ni s obličejem staženým novou bolestí, která jím projela i po tomto pohybu. „Pár minut se takhle udržím. Najdi něco, Sooze.“

„Já… Dobře. Ale nehýbej se!“

Opatrně se odsunula dozadu, ujistila se, že se skutečně sám udrží, a začala prohrabávat trosky. Během chviličky našla několik lyží, včetně jedné vlastní, a přitáhla je zpátky k němu. Jen pár dalších okamžiků trvalo, než přišla na to, jak je zaklínit do obou stropních madel (z nichž jedno bylo nyní ošklivě pokroucené), kterých se cestující drželi, když byla kabina v pohybu, a Ranjit vydal napůl zasténání a napůl úlevný vzdech, když se o ně opřel.

„Bezva, Sooze. To je skvělé. Teď se jdi podívat.“

Jenom přikývla, protože nevěřila svému hlasu, a pomaličku lezla k pohybující se ruce. Cestu si musela vybírat opatrně, protože podlaha kabiny vleku byla značně zprohýbaná a nacházely se v ní díry, do kterých by snadno zapadla až po pás a které byly v matném světle sotva vidět. A co hůř, měla pocit, že se kabina chvěje. Namlouvala si, že to je jenom její představivost, že kabina je nehybně pohřbená pod sněhem o neznámé hloubce. Nemůže se pohybovat, když na ní leží tohle všechno! Ale sama tomu nevěřila, a ať už to chvění jakoby na pokraji pohybu bylo skutečné, nebo ne, byla to další vlnka hrůzy, která dorážela na její nahlodané sebeovládání.

Konečně dorazila ke kmeni a při svém postupu centimetr po centimetru se velmi usilovně snažila nemyslet na zmrzačené lidské údy a pach krve. Vmáčkla své vědomí do tvrdé skořápky, do opevněné citadely, kde k ní nic nemohlo proniknout, a soustředila se na to, co musela udělat, protože to musela udělat. Protože Ranjit rozhodně nemohl, což znamenalo, že je to jen na ní.

Opatrně se podél kmene přiblížila k ruce, která se předtím pohnula. Byla to malá ruka, ne o mnoho větší než Susanina. Vyčnívala ze sněhového jazyku, a když se k ní Susan přiblížila, znovu se chabě pohnula. Susan se zhluboka nadechla, naklonila se kupředu, aby se jí dotkla, a pak málem zaječela, když se ruka zkroutila jako had a sevřela se jí kolem zápěstí. Držela se zoufalou silou, zuřivě táhla, dožadovala se záchrany, a síla jejího tahu vyvedla Susan z rovnováhy. Narazila čelem do kmene a slyšela se vykřiknout, když se jí po úderu spustila krev z nosu. Ale ten šok jí podle všeho také pomohl, jako by známý pocit bolesti prolomil pocit nereálná a hrůzy. Zapřela se, podařilo sejí vytrhnout a ruka sebou zuřivě mávala a ze sněhu kolem ní se ozval tlumený zvuk.

Koutečkem duše se Susan zachtělo dupnout té ruce na prsty za to, že ji tak vyděsila, ale chtěla to jen nepatrná částečka její osobnosti, protože většina až příliš dobře chápala hrůzu, která ruku poháněla. A tak místo aby ji udeřila, prostě se jí vyhnula a začala vlastníma rukama hrabat ve sněhu. Někde ztratila rukavice a od zimy brzy ztratila cit v prstech, ale netrvalo to dlouho. Z úhlu paže dokázala dobře odhadnout, kde leží zbytek těla, a rychle se dobývala k rameni. Když si majitel ruky uvědomil, že se někdo prokopává sněhem, ruka se přestala hýbat, takže se Susan snadněji pracovalo. Když odkryla rameno, v matném světle bledě zazářily dlouhé, sněhem slepené zlaté vlasy. Opatrně se prohrabávala výš a v okamžiku, kdy odhrnula stranou dost sněhu, se zvedla hlava.

„Panebože/“ Ten roztřesený, bezdechý výkřik jako by naplnil to, co zůstalo z kabiny, a Susan hleděla do velkých vyděšených modrých očí.

Dívka před ní se věkem nacházela asi v polovině mezi Susan a Ranjitem a za jiných okolností by nejspíš byla docela hezká. Ale tohle nebyly Jiné okolnosti‘ a ty oči mrkaly a šilhaly na Susan z tváře zkřivené strachem.

A není divu, pomyslela si Susan. Tu druhou dívku musel kmen přimáčknout obličejem k zemi a jenom díky skutečnosti, že stihla před dopadem ohnout pravou ruku pod sebe, udržela obličej a hruď kousíček nad podlahou kabiny a vytvořila si tak vzduchovou kapsu, ve které dýchala, než ji Susan vyhrabala.

„Co… co se…“ spustila blondýnka a potom se zarazila, protože jí nejspíš připadlo hloupé pokládat tak mučivě zřejmou otázku. To byla první věc, kterou na ní Susan bezvýhradně schvalovala. Křečovitě se usmála.

„Kdo jsi?“ zeptala se místo toho blondýnka.

„Susan Hibsonová,“ odpověděla Susan a pohodila hlavou dozadu přes rameno. „Tam vzadu je můj bratr Ranjit. Také se nemůže hýbat. Kdo jsi ty a jak zle jsi zraněná?“

Blondýnka na ni zamrkala, potom natáhla krk a snažila se vysunout tak daleko, aby se mohla přes Susan podívat na Ranjita. Byl to spíš reflexivní pohyb, který s tíhou, jež na ní spočívala, stejně nemohla dotáhnout do konce. Otřásla se.

„Andrea,“ řekla za okamžik. „Jsem Andrea Mandersová.“

„Jak zle jsi zraněná?“ zeptala se Susan znovu.

„Já… nevím,“ řekla Andrea. „Myslím, že nejsem vůbec zraněná. Jenom se nemůžu pohnout.“

„To je všechno?“ naléhala Susan.

„Myslím, že ano. Cítím nohy i chodidla a všechno. Jenom s nimi nemůžu hýbat a – ííííííí!“

Susan při Andreině náhlém, naprosto nečekaném zaječení vyskočila.

„Co je?“ vyzvídala. „Co se děje?“

„Někdo… někdo se mě dotkl!“ zalapala po vzduchu Andrea. „Pod tou haldou ještě někdo je! Někdo mě drží za kotník!“

Susan sebou při té představě trhla a zoufale se zadívala na mohutnou bariéru dřeva, sněhu a pomačkané slitiny, která ji oddělovala od toho, kdo pod ní ještě mohl být naživu. Neexistoval způsob, jak by se mohla tím vším prokopat, a dušička se v ní scvrkla, když si představila, jak je někdo jiný lapen ještě důkladněji než Andrea nebo Ranjit, sám v dusivé tmě a chladu, zatímco mu dochází vzduch a utíká teplo.

„Musíme je dostat ven!“ ozvala se Andrea. „Musíme…“

„Já vím!“ skočila jí Susan hrubě do řeči. „Jenom nevím jak.“ Kousala se do rtu, bezděčně si otírala krev, která se jí stále řinula z rozbitého nosu, a několik sekund usilovně přemýšlela. „Podívej,“ řekla Andree nakonec, „musím si o tom jít promluvit s Ranjitem. Pak uvidím, co se dá dělat.“

„Nechoď pryč!“ zasípěla Andrea.

„Musím jít,“ opakovala Susan.

„Prosím,“ zašeptala Andrea. „Nenechávej mě samotnou!“

„Nejsi sama,“ ozval se další hlas. Byl to Ranjit a v jeho slovech se ozýval chraplavý přízvuk vlastní bolesti a strachu. „Ale Sooze má pravdu. Ona je jediná, kdo se tu může pohybovat. Musím si s ní promluvit. Ale nejsi sama, oukej?“

„O… oukej,“ vypravila ze sebe Andrea po chvilce, sice stále roztřeseně, ale už ne na pokraji paniky a Susan se sehnula, poklepala jí po rameni a začala se škrábat zpátky nahoru k Ranjitovi.

Její bratr vypadal hůř, když se k němu dostala, ale usmál se na ni. Zatajil jí, že mu pravá noha pod troskami nejspíš krvácí a že se mu do končetiny navzdory veškerému úsilí kombinézy vkrádá smrtící chlad.

„Jak je na tom?“ zeptal se tiše a kývl hlavou směrem k dívce, kterou ze svého místa ani nemohl vidět.

„Myslím, že dobře,“ odpověděla Susan stejně tiše. „Ale je vyděšená, Ranjite – ještě víc než já!“ Na rtech sejí objevil roztřesený úsměv.

„Dokázala bys ji nějak vyhrabat? Možná byste pak vy dvě spolu mohly dostat ven toho dalšího.“ Ranjit jí tu otázku pokládal nerad a nelíbilo se mu, že odpovědnost za odpověď svaluje na ni, ale nikdo jiný odpovědět nemohl. Díval se na ni, jak si hryže ret, ale bez váhání vrtí hlavou.

„To nepůjde,“ řekla a on v pevnosti jejího tónu vycítil zlost na sebe samu. „Je zaklíněná pod větví toho stromu, nebo co to je. Nedokážu s ním pohnout, ani se nedokážu prohrabat kolem něj pro toho dalšího. Je na něm hromada sněhu, kovu, kamení a trosek, Ranjite. Nechápu, jak pod tím někdo vůbec dokázal přežít… ani nevím, jak dlouho tam vydrží, jestli ho nedostaneme rychle ven.“

„Aha.“ Ranjit zavřel oči před vlastní bolestí a strachem a dýchal zhluboka a trhaně. Susan má pravdu, pomyslel si. Nikdo z nich nemůže vědět, jaké podmínky panují na druhé straně toho stromu, ale kabina vleku nebyla zase tak velká. Volný prostor, o němž věděli, a změť hmoty, kterou viděli, zabíraly přinejmenším dvě třetiny jejího původního objemu, a to znamenalo, že tomu, kdo zůstal v pasti za stromem, už nezbývá mnoho času. A když už jde o to, ani jemu ne, pokud má soudit podle toho, co cítí v noze. Dokonce i Andrea se může mýlit, pokud jde o její stav – ostatně, Ranjit sám si přece neuvědomoval, jak zle je zraněn, dokud se nepokusil pohnout – a nemohou nijak zjistit, kolik osob je uvězněno ve druhé části kabiny. Ale Susan je vyhrabat nemůže. A to znamená…

„Už jsi prohlédla tenhle konec kabiny, Sooze?“ zeptal se konečně.

„Tenhle konec?“ opakovala a zavrtěla hlavou. „Měla jsem hromadu práce,“ dodala významně a on je oba překvapil sípavým, křečovitým smíchem.

„To asi ano,“ souhlasil a otočil hlavu, aby se jí podíval do očí. „Ale teď si ji budeš muset prohlédnout, Sooze. Tenhle konec je nahoře. To znamená, že je blíž povrchu.“

„Blíž po…?“ spustila Susan, zarazila se a oči sejí rozšířily novým, čerstvým strachem, když si uvědomila, co tím Ranjit myslí.

Honor Harringtonová stála s rukama hluboko vraženýma do kapes zimní bundy námořnictva a navzdory naprosto neutrálnímu výrazu v ní kypěla zuřivost mnohem chladnější než sníh na hoře Periklés, když přihlížela, jak komandér Novotjumeňský mává rukama a pokřikuje rozkazy na námořní pěšáky a příslušníky námořnictva kolem sebe. Baronovi netrvalo dlouho, než po brutálním přehodnocení operačních podmínek ze strany kapitána Tammerlanea dorazil na zem a okamžitě strhl velení z Honor zpátky na sebe.

Koutkem duše mu je byla ochotná přenechat bez boje, protože ji děsil rozsah zkázy. Hvězdné království nezažilo takovou přírodní katastrofu nebo tak početné ztráty na civilních životech už celá desetiletí a výcvik u námořnictva ji velmi málo připravil na to, jak se vyrovnat se smrtí civilistů a se zkázou takového rozsahu. Třebaže se však tato nízká vrstvička její osobnosti chtěla stáhnout a nechat někoho jiného rozhodovat o tom, jak se s tím vším vypořádat, tvrdohlavý smysl pro povinnost se bouřil proti Novotjumeňského autoritě. Částečně proto, jak věděla, že nevěřila jeho schopnosti zvládnout situaci, ale bylo v tom i něco víc. Honor vyrostla v horách Měděné stěny na Sfinze. Sice nikdy neviděla katastrofu těchto rozměrů, s ohledem na řidší populaci na Sfinze, ale laviny znala a než odešla ze Sfingy na Námořní akademii na ostrově Saganami, účastnila se několika záchranných akcí po lavinách. Zato Novotjumeňský pocházel z Mantichory a ona velmi pochybovala, že by se už byl kdy přiblížil k něčemu tak namáhavému a riskantnímu, jako je tohle.

Kromě toho, řekla si s brutální upřímností, vím až moc dobře, že jsem v hloubi duše přesvědčená, že dokážu prakticky všechno lépe než on, nebo ne?

Při té myšlence si odfrkla a Nimitz na jejím rameni káravě kníkl. Ačkoliv lidem mohly současné povětrnostní podmínky připadat nepříjemné, kocour se cítil celkem pohodlně. Gryfské počasí sice bylo nevlídnější a proměnlivější než sfinžské, ale sfinžské zimy byly mnohem chladnější a Nimitz byl pro jejich přežití vybaven dlouhou hedvábnou srstí. I když mu počasí nevadilo, empatický kocour zle trpěl emocemi lidí, kteří se nacházeli kolem něho. Nejhorší vlny paniky už pominuly, což pomohlo, jenže záchranáři už vyhrabali a svezli více než padesát zraněných lidí. Ozvěny bolesti, přicházející od raněných, smíšené se zoufalým odhodláním těch, kdo se zuřivě snažili najít včas další zraněné, ho více než dostatečně vyváděly z rovnováhy a vyvolávaly v něm mrzutost. Ale už se z toho dostával a svým kníknutím ji pokáral za ostrý hrot sebeodsuzování v jejích myšlenkách.

Zvedla ruku, aby ho podrbala za ušima, ale nespustila přitom oči z Novotjumeňského. Baron se od chvíle, kdy přistál, neobtěžoval s jediným slovem pochvaly pro nikoho, ale jednal rychle a alespoň s vnějším zdáním, že ovládá situaci i sebe. Spěšně převzal údaje skenerů, jež Honor nasbírala při svém příletu ke středisku (a promítla přes soubor, který senzory nasnímaly dříve v průběhu cvičení), a rozkřikl se, aby mu přivedli nejvýše postaveného člena athénského personálu.

Nemusel křičet. Kdyby se byl obtěžoval zeptat Honor, mohla ho tomu člověku představit, protože ředitel střediska stál hned vedle ní. Oba se už shodli na hrubých obrysech plánu, jak využít námořnictvem nasbírané údaje k navádění a koordinaci pátracích a záchranných operací, a když Novotjumeňský zasáhl, domlouvali se právě na nejlepším způsobu, jak využít námořní pěchotu a mužstvo, jež se nacházely na palubě pinas.

Ne že by se baron staral, jestli Honor už něco zorganizovala. Ani se na to nezeptal. Jednoduše začal dávat řediteli střediska rozkazy, jako by to byl prostý lodník ve svém prvním zařazení nebo jeden z rodinných lokajů Agurských na Mantichoře, a Honor i skrz ředitelovy zoufalé obavy o desítky dosud pohřešovaných hostů a zaměstnanců dokázala rozeznat planoucí vztek. Muž na ni na okamžik pohlédl a z jeho tváře se dala vyčíst touha odvolat se na ni, ale ona nepatrně zavrtěla hlavou.

Byla si docela jistá, že Novotjumeňský její gesto neviděl – ne že by jí na tom obzvlášť záleželo. Ale ředitel je viděl a po chvilce obdobně nepatrným gestem přikývl. Na nalezení a záchraně lidí záleželo víc, než na tom, kdo si za to připíše zásluhy – alespoň oni dva to tak cítili – a Novotjumeňský byl očividně schopen mařit jakékoliv záchranné úsilí, jež neneslo razítko jeho osobního schválení.

A tak se Honor ocitla odstrčená stranou. Technicky vzato, byla jako druhý nejvyšší přítomný námořní důstojník Novotjumeňského zástupcem. Ve skutečnosti se baron rozhodl ji úplně – a okázale – ignorovat. Úplně ji vyloučil z okruhu velení a dal jí zřetelně najevo, že si raději nechá useknout pravou ruku, než by jí přenechal jakýkoliv podíl na ‚slávě‘, jež by mohla z operace vyplynout. Dělalo se jí špatně, když viděla, že někdo může být tak malicherný, aby myslel na pitomou osobní vendettu – zejména vendettu, která nebyla následkem ničeho, co by si navzájem provedli oni – když jsou v sázce životy nevinných. Ale Novotjumeňský takový očividně dokázal být a byl, a třebaže ji ta promyšlená urážka rozzuřila, neměla v úmyslu se s ním o tom dohadovat. Předpokládala sice, že jako výkonný důstojník Burdýře by ho mohla ignorovat, pokud šlo o její lidi, ale z její lodi pocházela jen třetina pinas a personálu určených k výsadkovému cvičení, a on zjevně předpokládal, že má stále pod svým velením všechno, co ke cvičení patřilo. Honor připadalo značně pravděpodobné, že kdyby se odvolala ke kapitánu Tammerlaneovi, její velitel by Novotjumeňského znovu utřel… ale nemohla si tím být jistá. Novotjumeňský přece jen byl nejvyšší přítomný důstojník. Za daných okolností bylo nejrozumnější nechat ho být, dokud bude práce odsýpat, jakkoliv se mohla Honor cítit rozčilená tím, jak zachází s ní a s jejími lidmi. A byla také pravda, že námořnictvo si pamatovalo důstojníka, který si zvykl svého nadřízeného obcházet. Jedinec, který vešel ve známost tím, že svým nařízeným vráží nůž do zad, mohl čekat, že ho za to stihne odplata, byť by jeho činy byly sebeoprávněnější. Ne že by se tím Honor nechala zastavit. Nebo si to aspoň myslela. Jenom nijak netoužila do toho Tammerlanea zase zatahovat. Žádnou slávu nepotřebovala a odmítala v takovéto chvíli brzdit operace nějakou žabomyší válkou.

Lépe, když bude velet jeden, i když to není ten nejlepší, než abychom se o velení prali dva a neudělali nic, pomyslela si hořce. Ale…

„Promiňte, komandér-poručíku.“

Ten hlas se ozval za ní a Honor se prudce otočila.

Žena, která promluvila, měla tmavé kaštanové vlasy, jen o maličko delší než nosila Honor, a šedé oči ve tváři, jejíž vysoké lícní kosti prozrazovaly nemalý podíl starozemské slovanské krve. Levou stranu obličeje měla jednu modřinu, oko na té straně měla oteklé tak, že bylo skoro zavřené, a nakláněla se doleva, jak zjevně dávala přednost levé noze. Avšak zdravou část obličeje měla staženou, s téměř zoufalým výrazem, a Honor zaslechla, jak Nimitz potichu zavrčel, když na něho udeřily ženiny emoce.

„Ano?“ zareagovala Honor opatrně.

„Jste komandér-poručík Harringtonová?“ zeptala se žena.

„Ano, jsem.“ Honor věděla, že na otázku odpovídá překvapeně, protože překvapená skutečně byla, ale druhá žena přikývla s pochmurným uspokojením a podala jí ruku.

„Bercziová,“ řekla, když ji Honor uchopila. „Major Csilla Bercziová, dříve námořní pěchota Jejího Veličenstva.“

„A.“ Honor opětovala pevný stisk a naklonila hlavu ke straně. „Co pro vás mohu udělat, majore?“

„Nejraději bych byla, kdybyste mi půjčila pulzer a nechala mě tři sekundy samotnou s tím zatraceným nadutým, arogantním, degenerovaným hajzlem“ prohlásila Bercziová a pohrdavě kývla hlavou k místu, kde Novotjumeňský vydával rozkazy. Pohled, který po komandérovi na dlouhý, záštiplný okamžik vrhla, nebyl z těch, jaké by Honor ráda viděla upřené na sebe, ale pak se druhá žena otřásla a přinutila se k neveselému úsměvu. „Pokud mi ovšem nepomůžete vylepšit celkový genotyp lidstva, budu potřebovat vaši pomoc, abych toho blbce obešla, komandér-poručíku.“

‚Já vám mám pomoci ho obejít?“ zadívala se jí Honor do očí a tázavě pozdvihla obočí.

„Ano.“ Bercziová to slovo úsečně vyhrkla, potom zrudla, jako by se styděla, že se dala tak unést hněvem, a zhluboka se nadechla. „Frank Stimson byl jako zbrusu nový poručík jedním z mých velitelů čet, komandére,“ řekla a ukázala bradou – tentokrát méně divoce – k místu, kde velitel oddílu námořní pěchoty Burdýře zřídil spojovací stanici, aby předával Novotjumeňského rozkazy. „Když jsem se ho ptala, jestli se na vedení tohohle bordelu podílí někdo rozumný, poradil mi, abych si promluvila s vámi.“

„O čem?“ otázala se Honor chladně, neboť se odmítala nechat zavléci k tomu, aby souhlasila (aspoň tedy otevřeně) s názorem Bercziové na Novotjumeňského.

„O začátečnických svazích,“ řekla Bercziová a tentokrát se v jejím hlase ozval syrový naléhavý tón. „Jsou tamhle vzadu…“ mávla rukou směrem k místům, kde lavina řádila nejhůř, „… a já toho parchanta…“ v hlase jí zasyčel čerstvý jed, když ukázala palcem na Novotjumeňského, „… nedokážu přesvědčit, aby tam vůbec poslal pátrací čety!“

„Cože?“ zamrkala Honor.

„Říká, že na to nemá zdroje“ prohlásila Bercziová sžíravě. „Podle něho není šance, že by tam někdo přežil, a on si,nemůže dovolit rozptylovat své ‚úsilí‘ od úseků, kde se opravdu ještě dá někdo zachránit. Středisko tam sice nějaké lidi poslalo, ale ti nemají tak dobré vybavení jako námořnictvo nebo pěchota, a ten váš velevzácný baron z Novoj Tjumeni…“ vyslovila titul jako posměšek, „… trvá na tom, že i jim do toho bude žvanit. Jako by snad dokázal najít oběma rukama vlastní zadek!“

„Aha.“ Honořin soprán byl chladnější než horský vítr. Zatímco přejížděla náhle ledovým pohledem oblast, kterou jí Bercziová označila, cítila, jak se Nimitz na jejím rameni chvěje zlostí. Novotjumeňského argumenty dokázala částečně pochopit, protože skutečně měli málo zdrojů. Jenže tyhle zdroje porostou, jak budou přijíždět tísňové výjezdové skupiny z ostatních středisek. Ze tří nejbližších už tady byly; během několika hodin se tu sejdou jednotky horské služby z celé planety. Až k tomu dojde, odborníci Novotjumeňského nejspíš odsunou na druhou kolej, a Honor si nedokázala pomoci, aby nezauvažovala, zda právě to není částečným důvodem pro jeho současnou samovládu. Chce si snad dokonale zajistit, aby jeho jméno bylo pevně spojeno s jakýmikoliv zásluhami, které ze záchranných operací mohou vyplynout, než dorazí někdo, kdo ho nahradí?

Ale ať už si myslí cokoliv, nemůže změnit realitu, a realita je taková, že záchrana životů v takovéhle situaci nesmírně závisí na rychlosti, s jakou budou oběti nalezeny… a že se Novotjumeňský rozhodl zorganizovat dostupný personál i zařízení způsobem, na jaký by Honor nikdy nepřistoupila. Měla osobní zkušenosti s neuvěřitelnými a nepravděpodobnými případy, kdy lidé něco takového přežili. Viděla muže a ženy vyhrabané z hloubky deseti, ba dokonce patnácti metrů pod sněhem, stále naživu a dosud – kdo ví jak – dýchající. Ale ze stejných zkušeností věděla, jak kriticky důležité je takové lidi najít a vyprostit dříve, než je zabije podchlazení, vyčerpání nebo neošetřené zranění.

Jenže Novotjumeňský její zkušenosti neměl a rozdělil prostě jádro svého námořního a pěchotního personálu do pracovních čet, které kopaly v místech, kde se vědělo, že někdo přežil, zatímco jen malé procento svých sil poslal vyhledávat další oběti. Když nyní Honor uvažovala o jeho operačních postupech ve světle divoce pronášených poznámek Bercziové, uvědomila si, že situace je ještě horší, než si dosud myslela. Dokonce i pinasy, s nimiž areál přeletěla, se soustředily na omezené území, propátraly ta místa úbočí, kde zkáza nebyla naprostá, a minuly nejvíce zpustošené oblasti.

Bylo samozřejmě myslitelné odmítnout vyčlenit nepostradatelné zdroje na beznadějný případ, připustila Honor, ale když nyní oznámení Bercziové soustředilo její myšlenky a odvedlo je od toho, jak ji Novotjumeňský odsunul stranou, bylo jí náhle zřejmé, že zpustošenější oblasti úplně odepsal. Pokud zaměstnanci střediska chtěli rozptylovat své úsilí, nebo pokud se některý z dalších civilních záchranářských týmů po svém příletu pustil do prohledávání oněch oblastí, vcelku nic proti tomu neměl, ale sám se o to nezajímal.

Snažila se přimět sama sebe, aby mu přiznala alespoň nějaké ospravedlnění. Připomínala si, že slouží na lodní správě – že je to konstrukční odborník, zvyklý spíš na kancelářské prostředí než na to, že se ocitne uprostřed ohně. Dokonce si připomněla své dřívější myšlenky o nutnosti vyhnout se tříštění velení operace. Ale nic z toho už pro ni nemělo váhu. Ne v porovnání se skutečností, že se rozhodl odepsat třetinu celkové rozlohy střediska a nevyvinul vůbec žádné úsilí, aby hledal ty, kdo tam ještě mohli zůstat naživu. A také ne teď, když si uvědomila, jak jí osobní bolístky zabránily uvědomit si to dříve, připustila si se sžíravou upřímností.

„Říkala jste začátečnické svahy, majore?“ řekla Bercziové.

„Ano.“ Bercziová upírala oči na Honořinu tvář. „Pokud vím, bylo ve vzduchu na cestě nahoru šest kabin vleků, když to spadlo. Jednu z nich, tu, která byla zrovna nejvýš, našli tamhle –“ ukázala na místo vzdálené více než pět set metrů od zdemolovaného pahýlu věže vleku, který vyčníval z přeoraného sněhu „– téměř okamžitě. Většinou v ní byly děti. Třetina jich byla mrtvých.“ Polkla a zhluboka se nadechla. „Ale já jsem tady se zájezdem ze školy, na které momentálně učím, komandér-poručíku, a je tam ještě nejméně pět dalších kabin. V jedné byla dvě z mých děcek a asi dvacet dalších lidí.“ Obrátila se přímo na Honor. „Už to je dost zlé, ale jejich rodiče už jsou na jedné z rychlých transportních lodí z pásu Jednorožce. Ještě nevím, kdy mají dorazit, ale nemůže to trvat déle než několik hodin, a jestli sem přiletí a zjistí, že ten idiot bez mozku, který tomu velí, odmítá jejich děti vůbec hledat…‘“

Odmlčela se a hleděla na Honor s výrazem neochvějné poctivé prosby a Honor zvolna přikývla. Nyní už chápala hloubku zoufalství Bercziové a předpokládala, že někteří lidé by je označili za osobní. Nu, nepochybně bylo. Ale nebylo proto o nic méně pravdivé a Honor k ní pro její odhodlanost něco s tím dělat necítila o nic menší úctu.

„Rozumím, majore,“ řekla a rty se jí prohnuly v čemsi, co se snad dalo nazvat úsměvem. „Už rozumím. Zbývá nám jenom se postarat o to, aby se s tím nemuseli vyrovnávat, že?“

„Já nevím, jestli to dokážu, Ranjite,“ řekla Susan zaraženě. Zoufale nerada to přiznávala – více sama sobě než jemu – ale nedokázala si pomoci. Klečela na podlaze kabiny vleku, hleděla do nepravidelného otvoru, který kdysi býval krystoplastovým oknem, a zpět na ni civěla díra, kterou vydlabala do sněhové stěny za ním zachráněnou lyžařskou holí.

„Já vím, že to je děsivé, Sooze,“ ozval se Ranjit a snažil se, aby do jeho hlasu nepronikla rostoucí bolest a slabost. „Aleje to jediná cesta, jak se můžeš dostat ven, a nemáme dost času čekat, až nás najdou.“ Podařilo se mu nedodat Jestli nás najdou‘, ale ze způsobu, jakým k němu otočila hlavu, mu bylo jasné, že si to domyslela.

„Já vím,“ prohlásila po chvilce a vyloudila chabý úsměv. „Jenom bych ráda věděla, j ak jsme sakra hluboko.“

„Já také,“ řekl jí a pokusil se na ni také usmát, zatímco v duchu toužil po takové odvaze, jaké se ona držela oběma rukama.

„No, hádám, že aspoň není tak upěchovaný, jak by mohl být,“ povzdechla si. Ještě chvilku tam klečela a potom zesílila hlas. „Andreo?“

„Ano?“ ozval se ze stínů napjatý hlas starší dívky.

„Dobře se mi tu postarej o Ranjita, zatímco budu pryč, slyšíš?“ zavolala Susan a snažila se znovu na bratra usmát. „Je to sice ňouma, ale mám ho docela ráda.“

„Udělám, co budu moci,“ slíbila Andrea a Ranjit mrkáním zaháněl slzy, když na něho Susan kývla.

„Budu zpátky, cobydup,“ řekla tiše a vylezla se svou lyžařskou holí z okna. Nacpala se do díry, kterou už vyhrabala, a Ranjit otočil hlavu co nejvíc a díval se, jak rozbitým oknem padá na podlahu kabiny další sníh. Nejdřív rychle, pak stále pomaleji… a pak už vůbec ne, jak si Susan razila štolu stále výš do podbřišku laviny, prohrabávala se skrz a sníh, který vykopala, ucpal tunel za ní. Představoval šiji, jak se prodírá chladnou a děsivou temnotou, osamělá ve své malé, posouvající se vzduchové kapse, jak se hrabe ke slunci jako slepý tvoreček, zavřel oči a modlil se, jako se nemodlil ještě nikdy v životě.

= = =

„Nebuďte hloupá, komandér-poručíku!“ štěkl Novotjumeňský. „Tam nemohl nikdo přežít!“ Přejel mávnutím ruky oblast kolem pobořené věže vleku. „Jestli někoho najdeme naživu, bude to tamhle!“ Píchl prstem směrem k zóně, do které soustředil úsilí.

„Se vší úctou, pane, nesouhlasím,“ odvětila Honor. Nikdo kromě ní netušil, jak těžké pro ni bylo mluvit vyrovnaně a nevzrušeně, ale její pohled se ostře zavrtával do Novotjumeňského očí. „Už jsme vyprostili jednu kabinu vleku, která se v době pádu laviny nacházela ve zmíněné oblasti, a většina lidí na palubě byla ještě naživu. Z toho důvodu nevěřím, že můžeme ignorovat možnost, že by prvotní katastrofu mohli přežít i další. A…“

„Vy nevěříte? Vy nevěříte?!“ zíral na ni Novotjumeňský. „Naštěstí, komandér-poručíku, nezáleží na tom, čemu věříte vy, protože tady náhodou velím já!“

„Nemám nikterak v úmyslu podrývat vaši autoritu nebo posloupnost velení,“ řekla Honor. Konečně, alespoň polovina toho tvrzení je pravdivá, pomyslela si jedovatě. „Snažím se jen poukázat na to, že v té oblasti mohou být dosud živí lidé a že nepřežijí dlouho, pokud je někdo nenajde a nevyhrabe.“

„To platí i tamhle!“ odsekl Novotjumeňský a znovu ukázal na zvolenou oblast operací.

„Nepochybně, pane, ale ‚tamhle‘ si někteří lidé navzájem překážejí,“ pravila Honor chladně a nyní zase ona ukázala na dvě družstva námořních pěšáků, jež byla při kopání kolem zdiva jedné z pobořených budov nahloučena tak blízko u sebe, že jedno omezovalo při práci druhé. Zachránci se museli omezit na lopaty a jenom lehké tažné a tlačné paprsky, protože i s taktickými senzory pinas a kombinéz pěchoty viděli skrz sníh jakž takž sotva do hloubky několika metrů. To znamenalo, že si nemohou dovolit nasadit účinnější prostředky pro výkopy ze strachu, že zabijí ty, které se snaží zachránit. „Za daných okolností byste měl být schopen vydělit víc lidí na pátrací operace, aby civilní záchranáři, kteří jsou už na cestě, aspoň věděli, kde mají po příchodu kopat!“

„A jak podle vás máme to území prohledat?“ vyzvídal Novotjumeňský pohrdavě a zamával jí před obličejem potištěnou fólií. „Tohle jsou vaše vlastní taktické odečty, komandér-poručíku. Je tam pohřbeno tolik trosek a smetí – kamení, kmenů stromů, kusů budov a bůhvíčeho ještě – že i hloubkový radar vidí hovno! Tak mi řekněte, jak tam máme něco najít, i kdybychom se snažili!“

„Můžeme začít tím, že se pokusíme identifikovat to smetí, abychom si jej potom nemuseli všímat a mohli se soustředit na zbylé cíle, pane.“ Honor svůj hlas stále ovládala, byť byl ledově chladný, a po Novotjumeňského cholerickém výbuchu to působilo, jako by mu vlepila políček. „Rozhodně tam je spousta trosek na to, aby to zmátlo hloubkové radary, ale když dokážeme lokalizovat alespoň ty největší kusy, můžeme je dohledat pomocí sněhových tyčí a spustit dolů mikrofony, abychom zachytili zvuky od případných zasypaných lidí. Lidé vyhledávali oběti lavin celá staletí předtím, než vůbec kdo pomyslel na hloubkový radar nebo sonar, pane, a jestli nezačneme hledat brzy –“

„Odmítám o tom dále diskutovat, komandér-poručíku,“ oznámil jí Novotjumeňský s chladnou a výsměšně dokonalou výslovností. „Už jsem rozhodl a nebudu plýtvat zdroji na pitomé donkichotské bláznovství nějakého slávychtivého důstojníka, když je tady třeba zachránit životy! Teď ustupte a nechtě mě pracovat, nebo proti vám vznesu formální obvinění z porušení subordinace.“

„‚Porušení subordinace‘?“ opakovala Honor. Nepoznávala vlastní hlas. Zaslechla Nimitzovo hluboké, ostré pohrdavé zasyčení, když kocour upřel pohled na Novotjumeňského, a potom se chladně a nebezpečně usmála. „Vzneste si, co chcete, pane,“ řekla mu, otočila se a vykročila pryč.

Novotjumeňský se za ní díval a obličej mu mrtvičně zfialověl, když z kapsy bundy vytáhla sluchátko s připojeným mikrofonem, nasadila soupravu na místo a krátce do mikrofonu promluvila. Několik sekund naslouchala s hlavou nakloněnou ke straně, pak řekla do mikrofonu ještě něco, obrátila se na patě a zamířila přímo k majoru Stimsonovi.

Novotjumeňskému při pohledu na to zaplály oči zuřivostí, protože navzdory jeho rozkazům nemohlo být o Honořině cíli pochyb. Nedokázal uvěřit té čiré drzosti a vřel vzteky, když Stimson při jejím příchodu vzhlédl. Podporučík Havertyová baronovi něco říkala, ale on k mladé ženě jen mávl rukou a rázně sněhem vykročil za Honor.

„– začít právě tam,“ říkala právě námořnímu pěšákovi, když k nim Novotjumeňský dorazil. Ukazovala přitom na cíp zhroucené věže vleku. „Podle porovnání záznamů taktického systému to vypadá, že hlavní proud laviny šel přibližně tímhle směrem,“ obrátila se a máchla rukou, aby svou větu doplnila názornou ukázkou, „což odpovídá poloze té vyproštěné kabiny, o které mi řekla major Bercziová, takže budeme mířit k severovýchodu. Nejprve necháme dvě pinasy provést půlkilometrový sken hloubkovými radary a potom prozkoumáme senzory kombinéz vašich lidí a sněhovými tyčemi všechno, co se na něm objeví. Když se trefíme…“

„Co to sakra děláte?“ zaburácel Novotjumeňsky. „Hergot, nařídil jsem vám…“

„Tak moment, vy…“ Major Stimson trhnutím zdvihl hlavu, když se Novotjumeňsky přiblížil, oči mu zablýskaly a hotovil se k ostré odpovědi, avšak Honor ho zdvihnutím ruky zarazila. Chvilku se dívala námořnímu pěšákovi do tváře, jako by se chtěla ujistit, že se ovládá, a potom se obrátila k Novotjumeňskému s výrazem, který by náhodný pozorovatel snad mohl nazvat zdvořilým. Jen nepatrné poškubávaní svalů v koutku úst prozrazovalo, že ten výraz je maska, nicméně při pohledu na odpor zračící se v jejích tmavých očích sebou baron bezděčně trhl.

„Myslím, že mluvím s majorem Stimsonem, ne s vámi, pane,“ sdělila mu chladně.

„A o čempak si to povídáte?“ ušklíbl se Novotjumeňsky zlostně.

„Jak udělat svou práci, pane,“ odpověděla Honor zpříma.

„Jakékoliv rozkazy, které jste mu dala, komandér-poručíku, okamžitě ruším!“ řekl jí Novotjumeňsky tichým, zlověstným tónem. „A můžete rovnou zvednout zadek a ohlásit se na lodi jako zatčená!“

„Obávám se, že nemohu, pane,“ opáčila Honor. Něco na jejím výrazu v něm konečně rozezvonilo poplašný signál, ale byl už příliš rozzuřený, než aby na to bral zřetel.

„Jo, tak vy to nemůžete udělat,“ parodoval ji divoce. „Tak to je setsakra špatné! Majore Stimsone!“ obrátil se k pěšákovi. „Tuto důstojnici zatkněte a okamžitě ji pod stráží dopravte na její loď!“

„Obávám se, že ani major tohle nemůže udělat, pane,“ řekla Honor, a když se podívala přes Novotjumeňského rameno na kohosi za ním, připomínal její úsměv sfinžského novožraloka vynořujícího se z hlubin. „Myslím, že podporučík Havertyová se snaží upoutat vaši pozornost,“ podotkla.

Novotjumeňsky na ni vytřeštil oči, přes všechnu svou zuřivost překvapený tímto očividným non sequitur. Téměř sám sobě navzdory se otočil ve směru jejího pohledu a jeho zmatek ještě vzrostl, když spatřil, jak se podporučík prodírá sněhem k nim.

„Co, do hajzlu, chcete zase vy?“ vyštěkl, když k němu Havertyová dorazila.

„Už jsem se vám to snažila vyřídit, pane,“ odpověděla podporučík. „Na spojovací stanici pro vás přišla zpráva.“ Havertyová zatékala očima k Honor navzdory svému nejlepšímu úsilí udržet je upřené Novotjumeňskému do tváře. „Je to od kapitána Tammerlanea, pane. Máte se okamžitě hlásit zpátky na palubě.“

„Cože?“ zíral na ni vytřeštěně Novotjumeňský. „Ale… ale co operace tady dole?“ namítl.

„Vím jen to, co mi řekl kapitán, pane,“ odpověděla Havertyová. „Když jsem mu řekla, že jste mimo spojovací stanici, uložil mi, abych vás našla a oznámila vám, že se máte okamžitě hlásit na palubě Burdýře, a že všem pátracím a záchranným operacím od této chvíle velí komandér-poručík Harringtonová.“

„Ale já velím…“

„Velíte polním zkouškám Ostřížů,“ sdělila mu Honor zpříma, „a to je všechno. Tohle už není zkušební cvičení a vy už tomu nevelíte. Takže se kliďte, komandére. Ihned.“

Hleděl na ni a oči ho pálily, když si uvědomil, s kým to mluvila přes svou náhlavní soupravu. To vůbec nebyl Stimson. Zapojila se do komunikační sítě přes svou pinasu, obešla ho, mluvila za jeho zády s Tammerlanem a…

„Promiňte, pane.“ Jako omámený se obrátil a zjistil, že stojí proti seržantu Zariellovi. „Poručík Hedges mě právě informoval, že vás mám odvézt na palubu Burdýře, pane,“ oznámil mu poddůstojník. Novotjumeňský zamrkal a Zariello uctivě pokynul k čekající pinase. „Když se budete obtěžovat tudy, pane, budeme na palubě hned,“ řekl naprosto bezvýrazným hlasem.

Věčnost se pomalu vlekla a Susan Hibsonová si v té věčnosti prohrabávala cestu sesouvajícím se ledovým světem. Kombinéza udržovala její tělo v teple, avšak duše byla něco úplně jiného a temnota a stísněnost jí zasely hluboko do srdce děsivý chlad. Neměla světlo ani žádné vodítko kromě svého smyslu pro polohu a víc než kdy jindy toužila svinout se do klubíčka a schoulená tam ležet, dokud ji někdo nenajde. Ale to nemohla. Ranjit je zraněný – věděla, že hůř, než jí chtěl přiznat – Andrea Mandersová je uvězněná v pasti a zrovna tak ten někdo, kdo ji drží za kotník, a to znamená, že se Susan nemůže zastavit.

Zavřela oči, a když znovu hrábla do tmy, ucítila na tváři led. Zarývala prsty bez rukavic do sněhu před sebou a sunula se jím kupředu jako slepý červ. Zlomenou lyžařskou hůl už ztratila, dlaně a prsty měla na koncích paží jako zmrzlé železné pařáty, sotva je cítila, ale věděla, že už je má dávno rozedřené do krve. Ne že by s tím mohla něco dělat, a tak se na to pokoušela nemyslet, stejně jako se pokoušela nemyslet na to, kolik má vzduchu nebo jestli sníh nějaký vzduch propustí. Sice si nemyslela, že by propouštěl, ale nevěděla to určitě a beztak si nemohla dovolit si tím zrovna teď zatěžovat hlavu.

Její hrabající ruce narazily na něco tvrdého a udeřily do toho tak silně, zeji to přimělo vykřiknout bolestí a šokem. Ucukla, přitiskla si ruce křížem k hrudi a s tichými vzlyky čekala, až bolest v prstech poleví. Zdálo se, že to trvá věčně, ale konečně se trochu uvolnila a znovu ruce pátravě natáhla před sebe. Další kámen, pomyslela si. Nebyl to první, na který narazila, ale jak po něm tápala rukama, aby našla cestu kolem něj, zjistila, zeje zatím největší. Ten se dá obejít jen jedním způsobem, řekla si, opřela se jednou rukou o něj a prudce vyklenula záda. Sníh byl právě tak soudržný, aby jej mohla pěchovat od sebe, stlačovat jej pevněji a vlastním tělem tvarovat ten kousek pohyblivého prostoru, který si nesla s sebou. Znovu a znovu vrážela zády do stropu tunelu a oddechovala přitom skrz zaťaté zuby, aby donutila všudypřítomný sníh poddat se jejím záměrům. Konečně si dovolila zhroutit se na dno a přitisknout čelo k hrubému, ledově studenému povrchu kamene, který ani neviděla, a sípavě oddechovala. Byla tak unavená. Tak strašně unavená. Nicméně už kolem sebe měla dost místa, a tak si klekla a zvedla bolavé a vyčerpané paže nad hlavu. Zajela rukama do sněhu přímo nad sebou a ucítila, jak se sype dolů. Když se jím nyní prohrabávala svisle, padal děsivě rychle a ona se kousla do rtu a přiměla se nevzlykat hrůzou při představě, že narazí na úsek volnějšího sněhu, ten ztratí soudržnost, sesune se dolů jako křišťálový tekutý písek, zasype její maličký prostor, ucpe jí ústa a nos, samotné v té tmě…

Susan Hibsonová sténala, snažila se potlačit veškeré myšlenky a upnout se jen na představu svého bratra a nutila se hrabat dál.

„Tady tohle by mohla být jedna z kabin vleků, madam. Aspoň podle hloubkového radaru.“ Major Stimson zabodl prst do světelné skvrny na hologramu promítaném hloubkovým radarem raketoplánu, který se vznášel nad nimi. Hloubkový radar byl zkonstruován pro vyhledávání podzemních bunkrů a podobných objektů, ale hodil se i k takovéhle práci. Až na to, že lavina s sebou strhla tolik sutě, že si nemohli být jistí, co vlastně vidí. Mohla to být kabina vleku… nebo balvan… nebo kus věže vleku.

„Co říká sonar?“ otázala se Honor.

„Nic určitějšího,“ opáčil Stimson nešťastně. „Ať už je to, co chce, je to asi tncet metrů hluboko a rozlišení jde u obou systémů do háje. Potíž je v tom, že pokud má radar pravdu a je to kabina, měl by sonar ukázat uvnitř dutinu, ale neukazuje. Samozřejmě třicet metrů je na sonar kombinézy daleko. Opravdu potřebujeme víc těch velkých přístrojů, které používá Horská služba. Ale stejně…“

Nešťastně pokrčil rameny a Honor se snažila nedat najevo žádný výraz, když přikývla. Věděla samozřejmě, co má major na mysli. I kdyby to byla kabina vleku, mohl existovat nejméně jeden velmi prostý důvod, proč uvnitř ní hloubkový radar ani sonar neodhalily žádný volný prostor.

„Dobře, Franku,“ řekla po chvilce. „Ať na tom stejně jedno družstvo začne pracovat. Pošlete nad to místo jednu pinasu, pomocí jejích tažných paprsků a zdvižných dmychadel jim vydolujte prvních deset nebo patnáct metrů a potom se do toho mohou pustit ručními tažnými paprsky a lopatami.“

„Rozkaz, madam,“ přikývl pěšák, začal mluvit do svého náhlávového mikrofonu a Honor se obrátila, aby přejela pohledem sněhové pole.

Přibývalo zde civilních záchranářů, avšak většina z nich se soustředila na sjezdovky položené výše po úbočí hory. Předpokládala, že to dává smysl s ohledem na to, že nejméně polovina pohřešovaných se ve chvíli sesuvu laviny nacházela tam. Jiní převzali oblasti, na kterých předtím soustředil úsilí Novotjumeňský, prokopávali se do pohřbených budov a vysvobozovali lidi uvězněné uvnitř. Nemohla jim nyní mít jejich priority za zlé a její pinasy nacházely práci všude. Na žádosti jednotlivých záchranných týmů přepravovaly lidi i výstroj a uplatňovaly své taktické senzory. Honor a její námořní pěšáci se však věnovali oblasti kolem vleku začátečnického svahu a sousedního vleku sjezdovky pro středně pokročilé. Major Bercziová zůstala s nimi, namáhavě kulhala kolem s tváří jako vykovanou ze železa, zatímco se všichni do vyčerpání snažili najít děti, které jim vyrvala smrt. Konečně bylo na místě neštěstí dost záchranářů na to, aby Honořina skupina mohla soustředit své úsilí zde, aniž by zanedbávala jiné potřeby, a Honor se za to snažila cítit vděčnost.

Pracovali už od pozdního dopoledne a přes sesutý sníh se natahovaly podvečerní stíny. Zimní soumrak v horách nebude trvat dlouho a také teplota klesala. Do rána všechen ten sluncem změklý sníh zmrzne na kost, čímž se jejich úkol ještě ztíží. Ovšem ráno všichni, kdo ještě jsou naživu pod touto nepřátelskou bílou divočinou, budou téměř určitě mrtví, pomyslela si zachmuřeně.

Nimitz na jejím rameni vydal tichý zvuk a ona zvedla ruku, aby ho pohladila. Na okamžik sejí přitiskl k ruce v rukavici, ale pak k jejímu překvapení zlehka seskočil dolů. Přistál ve sněhu, dlouho se tam krčil s rozechvělými vousky a ušima nastraženýma a potom se pomalu vydal směrem od ní. Dívala se na něj a unavenou myslí se pokoušela přijít na to, co to má znamenat. Ohlédl se po ní, švihl ocasem, kníkl na ni a rozběhl se do stínů.

„Ranjite? Ranjite!“

Ranjit prudce otevřel oči, když náhlá panika v Andreině hlasu pronikla jeho omámenými myšlenkami. Silně zamrkal a chabě si několikrát přejel rukama obličej, aby se probral. Nefungovalo to nijak zvlášť dobře a jemu se prohnula ústa v parodii úsměvu, když si uvědomil proč. To nebyla prostá únava nebo ospalost; to byla ztráta krve z poraněné nohy a chlad, který se zakusoval do jeho těla v místech, kde musel mít roztrhanou kombinézu.

„Ano?“ ozval se po chvilce a s otupělým překvapením si všiml, že má chraplavý hlas.

„Já…“ Andrea se odmlčela. „Já jsem se bála, že jsi omdlel,“ dokončila větu za okamžik a on oba překvapil výbuchem suchého, kašlavého smíchu.

Omdlel? Pochybuji, pomyslel si. Bála ses, ie jsem ti tady umřel, Andreo. Ale neumřel jsem. Ještě ne.

„To je v pořádku,“ řekl nakonec, když ho záchvat smíchu přešel. „Sem jenom unavený, víš? Ospalý. Mluv na mě. To mě udrží vzhůru.“

„Určitě?“ dolehl k němu z šera hlas dívky, kterou možná zahlédl, ale už si na ni nepamatoval, a on přikývl.

„Rozhodně,“ prohlásil. To slovo vyslovil s přehnanou, ne zcela jistou pečlivostí jako opilec, kterého kdysi zaslechl. Při té myšlence ho opět popadlo nutkání se uchechtnout, ale podařilo se mu ovládnout se.

„Dobře,“ řekla Andrea. „Víš, tohle je vůbec poprvé, co jsem jela lyžovat do Attiky. Předtím jsme vždycky jezdívali do Černých hor. Nevím proč. Nespíš proto, že to je blíž. Každopádně…“

Mluvila dál a cítila, jak tenoučká vrstvička klidu klíží její slova dohromady jako hradbu proti hrůze, která se chvěla hluboko v jejím nitru. Pomyslela si, že ještě nikdy v životě neříkala nic tak banálního a zbytečného. Přesto to byla ta nejdůležitější věc, o jaké kdy komu povídala, i když to bylo nesouvislé a bezvýznamné.

Protože to dokazuje, že jsem stále naživu, pomyslela si, stejně jako jí to slábnoucí sevření na kotníku sdělovalo, že za bariérou, která ji svírala, je naživu nejméně ještě jeden člověk, a jako Ranjitovy příležitostné odpovědi na její otázky dokazovaly, že on je ještě naživu.

Zatím.

Susan už neměla jenom odřené ruce. Musela se naslepo a mučivě prohrabat změtí polámaných větví, které lavina přinesla s sebou dolů, a přitom si ošklivě poranila pravou ruku, když se jí zachytila mezi dvěma zkříženými větvemi. Nedokázala odhadnout, jak moc krvácí, a měla hrůzu z toho, že narazí na další, ještě horší změť – ze které se už nevymotá.

Plakala. Nedokázala přestat. Ve všech svalech jí tepala pálivá bolest a ona zoufale toužila všeho nechat. Skončit to. Ale nemohla. Ranjit na ní spoléhá a to hnalo její vyčerpané tělo nahoru.

Jak jsem asi hluboko? uvažovala koutečkem mysli, pro který ještě dokázala vyšetřit energii z drsného úkolu prodírat se dál. Snad bych už měla nad sebou vidět nějaké známky denního světla, ne? A lezu ještě vůbec nahoru? Nebo mě ty větve nějak vychýlily? Nezačala jsem hrabat zase dolů?

Nevěděla. Věděla jenom, že nemůže přestat.

„Copak je, Smraďochu?“ zeptala se Honor. Poklekla ve snášejícím se soumraku vedle Nimitze, kocour se posadil na posledním páru končetin a naléhavěji poklepal rukama na hruď. Jeho oči se zavrtávaly do jejích jako nebozezy a ona věděla, že se jí snaží něco sdělit, ale nedokázala se přimět zcela uvěřit nejlogičtějšímu vysvětlení. Na Sfinze se sice stromové kočky během uplynulých let k pátracím a záchranným operacím používaly, ale ne tak často, jak by se dalo očekávat, protože se zdálo, že vzdálenost, na kterou dokážou vycítit člověka, s nímž se dosud nesetkaly, je omezená. Vyskytly se sice případy koček, které dokázaly zaměřit naprostého cizince na sto, ba dokonce až na dvě stě metrů i za těch nejnepříznivějších podmínek, ale takové případy byly nesmírně vzácné – spíš šlo o legendy a pověsti než o ověřená fakta. A co víc, Honor si nedokázala vzpomenout, že by kdy u Nimitze viděla jakýkoliv náznak toho, že by on mohl být takového výkonu schopen. Kromě toho se nacházeli více než tři sta metrů za čárou, kterou týmy horských služeb vypočítaly jako nejzazší mez, kam mohla lavina zanést kabiny vleků od věže. Volání a zvuky strojů sem od záchranného úsilí doléhaly jen slabě a ztraceně, jen o málo nemístnější než kvílení a sténání sílícího větru, a Honor se rozhlédla, zda uvidí něco, co ho sem mohlo přivést.

Kocour vydal napůl prosebný a napůl velitelský zvuk, který přivábil její pozornost opět k němu. Znovu zachytil její pohled, načež sňal ruku z její hrudi a udělal nezaměnitelné gesto. Gesto, které ukazovalo přímo dolů do sněhu.

„Tady?“ Honor nedokázala zadržet tón pochybností, který sejí vedral do hlasu, třebaže Nimitze dobře znala. „Ty si myslíš, že tady dole někdo je?“

Nimitz hlasitě kníkl, potom zašvitořil a ostře přikývl. Znovu se rozhlédla kolem, ohlédla se k místu, kde ze sněhu trčel dálkou zmenšený pahýl vleku – skoro dva kilometry od místa, kde klečela. Takhle daleko to snad kabinu odnést nikdy nemohlo, řekla si. Nebo ano? Ale Nimitz se tváří tak jistě…

„Dobře, Smraďochu,“ vzdychla. „Co můžeme ztratit?“

Když opět zapnula komunikátor, kocour znovu, ještě hlasitěji kníkl. A když začala mluvit do mikrofonu, obrátil se a začal sám dolovat ve sněhu. Hrabání sněžných tunelů byla hra, kterou se spolu za jejího dětství na Sfinze bavili často, a bylo pozoruhodné, jak rychle se šestinohý tvor s centimetrovými drápy dokázal sněhem provrtat. Než Honor domluvila, byl už dva metry hluboko a zuřivě se dral hlouběji.

Susan ztuhla. Byla tak omámená a zmatená, že na chvilku ani nevěděla, co ji vlastně zastavilo, a pak si uvědomila, že něco zaslechla. Připadalo jí to nemožné po takové době, kterou strávila sama v uzavřené dutině, kdy jí v uších burácel jen zvuk vlastního dechu. Přesto si byla jistá, že něco slyšela. Nastražila uši a potom jí srdce obrovsky poskočilo. Slyšela to! Škrábavý a chrupavý zvuk, jako když se něco prodírá sněhem – něco se prodírá sněhem k ní!

Zaječela, začala se ve svém malém světě zmítat, vrhla se po zvuku a drala se ven z té nekonečné tmy. Bušila, kopala a drápala do sněhu, až se znenadání pravou rukou probořila skrz nějakou poslední překážku na čerstvý vzduch. Susan znovu ztuhla, neschopná pohybu, ochromená zvláštní hrůzou, v níž se neodvažovala uvěřit, že by se skutečně mohla konečně prohrabat na vnější svět. Chtělo sejí výskat, lézt dál, volat o pomoc, něco udělat… a nemohla. Nedokázala se vůbec pohnout, a tak tam jenom ležela.

Ale potom se její ruky něco dotklo. Zápěstí jí sevřely silné a tenké prsty, držely ji a k rozervané a krvácející dlani sejí přitisklo něco měkkého a hedvábného. Susan Hibsonová napůl slyšela a napůl cítila konejšivé broukání. Ochabla a vzlykala v náhlém přívalu mučivé úlevy, jak ji naplnila útěcha toho doteku.

„Kde máme začít, madam?“ Seržant Wellsová ztěžka oddechovala, když se se svým družstvem zastavila u Honor. Seržant nesla silnou ruční svítilnu, protože tma houstla, a její lidé vlekli ruční tažné a tlačné paprsky a lopaty. Honor je přejela pohledem a kývla na ně, aby ji následovali.

„Tamhle,“ řekla a vedla je zpátky k Nimitzovi.

„Jsme hodně daleko za pátrací čárou, madam,“ poukázala Wellsová nedůvěřivě a Honor přikývla.

„Já vím. Říkejte tomu tušení.“

„Tušení, madam?“

„Správně, ale vlastně ne moje. To –“

Zůstala stát tak prudce, že do ní Wellsová málem vrazila, ale ani jedna si toho nevšímala. Hleděly do jámy vyhloubené v bílém povrchu, kde ze sněhové stěny trčela malá ruka tmavé pleti, rozdrásaná a zakrvácená a smetanovošedý stromový kocour si ji tiskl k hrudi a oči mu ve svitu seržantovy lampy zářily jako zelené ohníčky.

Ranjit Hibson nejistě otevřel oči.

Chvíli tam jen tak ležel, rozespalý, spokojený a v teple. Z nějakého důvodu mu připadalo nevhodné se tak cítit, ale nějak si nedokázal vzpomen…

„Susan!“

Oči se mu rozlétly dokořán a prudce se na lůžku posadil. Susan! Kde je…?!

„To nic, Ranjite,“ ozval se známý hlas a on zprudka otočil hlavou, když mu někdo položil ruku na rameno. „Jsem v pořádku,“ řekl mu ten hlas a on s obrovskou úlevou zalapal po dechu, když se jeho sestra posadila na okraj lůžka a usmála se na něj. Byl to ten její starý nezkrotný úsměv – skoro… jen s nádechem vzpomínek na tu temnotu – a on vztáhl ruku, aby se jemně a udiveně dotkl prsty jejího pohmožděného obličeje.

„Sooze,“ napůl zašeptal a její zelené oči se podezřele vlhce zaleskly, když si jeho ruku přitiskla k tváři. Sama měla ruce celé obvázané a on sevřel ústa, když viděl, jak opatrně se ho děvče dotýká. Ona si však všimla, že se začíná mračit, a rychle zavrtěla hlavou.

„Není to tak hrozné,“ ujistila ho. „Odřela jsem si je, trochu pořezala a zlomila jsem si jeden prst, ale už mi na to nasadili rychloléčbu. Budou v pořádku o hodně dřív než tvoje nohy. A když už mluvíme o nohách,“ zableskla sejí v očích jiskřička opravdového hněvu, „proč jsi mi neřekl, že tak krvácíš?!“

„Nevěděl jsem to jistě,“ řekl a stále se opájel pohledem na ni a skutečností, že je naživu. „Kromě toho bys stejně nemohla dělat nic jiného,než to, co jsi udělala – jít pro pomoc – tak proč bych ti s tím měl přidělávat starosti? Měla jsi jich i tak dost, Sooze.“

„Jo,“ řekla po chvilce a sklopila zrak k jeho ruce. „Hádám, že asi jo.“

„To opravdu měla,“ ozval se další hlas a Ranjit otočil hlavu ke dveřím nemocničního pokoje. Stáli tam Kalindi a Liesell Hibsonovi, drželi se navzájem kolem ramen a Kalindiho úsměv jako by trochu kolísal, zatímco se snažil udržet hlas vyrovnaný. „Oba jste měli. A my jsme na vás na oba hrdí. Nesmírně hrdí.“

„Mami… Táti…“ Ranjit hleděl na rodiče a ke své hrůze uslyšel, že chraptí, a ucítil v očích horké pálení slz. Jsem přece moc starý na to, abych bulil jako mimino, řekl si, ale nijak mu to nepomohlo. Ucítil, jak se mu křiví tvář, zalil ho pocit hanby, ale nedokázal s tím nic udělat… a o chviličku později už na tom nezáleželo, protože u něho byla matka, objímala ho a tiskla ho k sobě, zatímco jí vzlykal do ramene. Hladila ho po zádech a on slyšel, jak mu mumlá slova útěchy, na která byl už starý… a přesto je potřeboval. Zvedl hlavu, zadíval se na ni skrze slzy a otec natáhl ruku přes její rameno a načechral mu vlasy, jako když byl Ranjit ještě malý kluk.

„M… moc mě to mrzí,“ vypravil ze sebe nakonec. „Slíbil jsem… slíbil jsem, že se postarám o Sooze, a místo toho…“

„Promiňte, že se do toho vměšuji,“ řekl suše další hlas od otevřených dveří, „ale pochybuji, že by rodiče očekávali, že tě tvůj slib zavazuje poprat se s horami, Ranjite.“

Zamrkal mezi slzami a Csilla Bercziová se na něj usmála. V učitelčině výrazu se zračil soucit s jeho zraněnou adolescentní hrdostí a současně uznání, že má dost rozumu, aby si toho nevšímal.

„Smím vstoupit?“ zeptala se.

„Je to Ranjitův pokoj,“ řekla Liesell s malým úsměvem a pohlédla na syna.

„Samozřejmě že smíte!“ prohlásil spěšně a Bercziová se krátce zasmála a vešla. Zdálo se, že chodí nejistě, ale na Ranjitův rychlý zneklidněný pohled se jen ušklíbla.

„S tím si nedělejte starosti,“ řekla jim. „Při tom vzrušení to odnesly nějaké dráty a servomotory v mé protéze, ale není to nic, co by na Jednorožci 11 nedali zase dohromady. Teď vám ovšem musím oznámit, že jsem s sebou přivedla ještě dalšího návštěvníka.“

Při pohledu na výraz svých studentů se zazubila, spustila se na židli vedle lůžka a zamávala ke dveřím, kde se objevila další hlava a nahlížela dovnitř.

„Pojď dál, Andreo,“ zvala ji Bercziová a zasmála se, když se Ranjit, sedící na lůžku, ještě víc napřímil. Dívka ve dveřích byla vyšší, než tak nějak očekával, s příjemnou oválnou tváří a tmavomodrýma očima. Pohybovala se poněkud ztuha, jako by také dostala co proto, ale úsměv, který věnovala jemu a Susan, byl oslnivý a Liesell a Kalindi se na sebe podívali s kyselým, odevzdaným výrazem.

„Ahoj,“ řekla trochu stydlivě. „Já, ehm, řekla jsem paní Bercziové, že bych se s vámi dvěma chtěla seznámit – tedy doopravdy seznámit. Protože bez vás bych tu nebyla a vím to.“

„Chceš říct bez Sooze,“ opravil ji Ranjit, a když se přiměl podívat sejí do očí, cítil, jak rudne.

„Možná, ale bez tebe bych se nikdy neodhodlala vlézt do toho zatraceného sněhu,“ prohlásila Susan kategoricky.

„Jo, jenže…“ spustil Ranjit, ale učitelka ho přerušila.

„Zásluh je dost pro každého, než abyste se o ně museli hádat,“ řekla jim oběma. „Jsem na vás hrdá – nesmírně hrdá – a vaši rodiče také.“

„To tedy jsme,“ souhlasil Kalindi pevně. „A ocenili bychom, kdybyste si oba mohli dát pozor na to, abyste nám pro nejbližší čas nezavdávali příčinu k další takové, ehm, traumatické hrdosti – řekněme dalších tak padesát, šedesát roků. Ale slyšeli jsme, jak jste si vedli.“ Usmál se, ale oči a hlas měl vážné. „Rodič je vždycky hrdý, když jeho dítě doroste k tomu, aby obstálo ve zkoušce, ale mamince i mně jste oba udělali velkou radost a odvaha a vynalézavost, které jste prokázali, vám jsou nesmírně ke cti.“

„A nezapomeňte ani na tohle,“ ozvala se Bercziová, když se Ranjit a Susan po otcově chvále začervenali směsí hrdosti, radosti a rozpaků. „Nejenom že jste se z toho dostali, ale díky vám z toho vyvázla i tady Andrea a čtyři další lidé z druhé strany kabiny. A místo, kde jsme vaši kabinu našli, nám napovědělo, že jsme byli příliš opatrní v odhadech, kde bychom měli hledat především. Pátrání jsme tedy rozšířili, a tak jsme ještě v noci našli dvě další kabiny.“

„To jsem rád,“ pronesl Ranjit zvolna, ale oči mu potemněly, zatímco v duchu počítal. „Ale Sooze, Andrea a já, to jsme tři. Říkala jste že tam byli už jen čtyři další?“ Hleděl na učitelku a mlčky ji prosil, aby mu řekla, že se přeslechl, avšak ona jen s jemným soucitem zavrtěla hlavou. „Jenom sedm,“ zašeptal.

„Jenom sedm,“ přisvědčila tiše a Ranjit cítil, jak se matčino objetí znovu konejšivě svírá. „Vy, děti, jste měly štěstí – odvahy a chytrosti také zatracenou spoustu, ale především štěstí,“ pokračovala učitelka. „Novináři mluví o nejhorší lavině v celé historii Hvězdného království, alespoň pokud jde o ztráty na životech. Zatím…“ odmlčela se, zhluboka se nadechla a znovu promluvila, „zatím je potvrzeno tři sta šedesát mrtvých, a to stále není konečný počet. Podle všeho jich bude dvakrát tolik, až to skončí.“

„A my? Ostatní děcka?“ zeptal se Ranjit stísněně.

„Všichni víceméně v pořádku,“ odpověděla Berzciová s neskrývanou vděčností. „Ty a Susan jste byli jediní, co šli na začátečnický svah. Donnyho Tergesena to ošklivě potlouklo – poleží si ve špitále déle než ty, Ranjite – ale nikdo jiný ještě na sjezdovce doopravdy nebyl a žádný z ostatních vleků to neschytal tak tvrdě jako ten váš.“

„To je pravda,“ vmísila se do hovoru Andrea a usmála se koutkem úst, když se Ranjit podíval směrem k ní. „Moje matka a sestra čekaly u vleku na sjezdovku pokročilých a těmi to sotva zatřáslo. My jsme to schytali nejhůř.“

„To ano,“ přisvědčila Bercziová. „Ale vy tři jste tím prošli bez úhony a je důležité, abyste si to zapamatovali – všichni. Určitě z toho budete mít pěkných pár nočních můr. To je normální a nikdo tomu nemůže zabránit. Ale nepoddávějte se nějakým pocitům viny, že vy jste to přežili a jiní lidé ne. Vy jste nikoho nezabili a to, co se stalo komukoliv jinému, není vaše vina. Vy jste se dostali domů svízelnou cestou, ale dostali a po cestě jste zachránili několik životů, které by bez vás byly ztraceny. To je důležité si zapamatovat.“

Pohlédla po řadě hluboko do trojích mladých očí a do každých se dívala tak dlouho, dokud jejich majitel vážně nepřikývl.

„Dobře.“ Opřela se a pokývla hlavou směrem ke starším Hibsonovým. „Vaši rodiče a já jsme už mluvili o tom, že bude třeba vám všem zařídit několik návštěv u psychologického poradce, ale jestli si o tom budete chtít promluvit ještě s někým jiným, přijďte za mnou. A to platí i pro tebe, Andreo, pokud budu na dosah komunikátoru.“

„Určitě, madam,“ začala blondýnka, „a –“

„Promiňte. Je to párty pouze pro zvané, nebo jsou vítáni i náhodní návštěvníci?“ vyzvídal řízný soprán.

Ranjit otočil hlavu k promluvivší postavě, stojící v otevřených dveřích. Na ženu byla vysoká, měla široká ramena a nakrátko sestřižené hnědé vlasy a oblečená byla v kosmickou čerň a zlato Královského mantichorského námořnictva s proužky komandér-poručíka na manžetách. Toho všeho si všiml, ale jen koutkem mysli, protože měla ještě něco jiného, co uchvátilo jeho pozornost. To snad ani nemůže být pravda! Chtěl jednu z nich vidět, kam až jeho paměť sahala, snil o tom, že ho jedna adoptuje, ale doopravdy nikdy neočekával, že by se s nějakou setkal osobně, zejména ne mimo Sfingu!

Šestinohý tvor s načepýřenou srstí, který si hověl důstojnici na rameni, obrátil hlavu, aby opětoval Ranjitův vytřeštěný pohled. Nastala chvilka ticha a potom na něho stromová kočka kníkla a zaškubala vousky, očividně potěšená jeho ohromenou reakcí na svou přítomnost.

„Komandér-poručík Harringtonová!“ ozvala se Bercziová a Ranjitovi rodiče ztuhli, jako by to jméno znali. Matka ho pustila, aby vstala, a také učitelka se začala nemotorně zvedat, avšak žena ve dveřích jí mávnutím ruky naznačila, aby zůstala sedět.

„Zůstaňte, kde jste, majore. Zaskočila jsem jenom na pár slov se Susan. A –“ pohlédla tázavě na Kalindiho a Liesell „– s jejími rodiči?“

„Ano, ano, to jsme my,“ vyhrkla Liesell a přistoupila k nově příchozí, aby uchopila její ruku do svých. „Děkujeme vám, komandér-poručíku. Děkujeme vám. Nikdy vám nebudeme moci oplatit, co jste udělala.“

„Nemusíte mi nic oplácet, paní Hibsonová,“ odpověděla žena mírně. „Víte, Susan našel Nimitz, ne já. Jestli chcete někomu poděkovat, poděkujte jemu – a samozřejmě lidem, kteří Ranjita a Andreu skutečně vyhrabali. Ale abych byla úplně upřímná, Susan by to zvládla i beze mne a Nimitze. Když ji vycítil, nebyla už ani pět metrů hluboko a vaši dceru, madam, rozhodně nemohlo mizerných pět metrů sněhu zastavit.“

Susan zrudla do jasného, ohnivě šarlatového odstínu – tak žhavého, že kdyby se takhle červenala tam dole, mohla by si cestu k záchraně protavit, pomyslel si Ranjit – a Liesell pevně ovinula paži dceři kolem ramenou.

„Myslím, že máte pravdu, komandér-poručíku,“ opáčila s kyselým úsměvem. „Její otec i já jsme si už všimli, že umí být tak trošku paličatá.“

„Také jsem slyšela,“ přisvědčila komandér-poručík Harringtonová. „Což mě přivádí k poněkud choulostivé záležitosti, o které jsem s ní chtěla mluvit.“

„Se mnou, madam?“ podivila se Susan a pro Ranjita byl její tón téměř stejně velkým překvapením jako přítomnost stromové kočky. Býval zvyklý, že jeho sestra mluvila o námořnictvu jenom jako o ‚šoférech‘ a ‚leštičích palub‘, jejichž jediným úkolem je vozit významné osoby, jako třeba námořní pěchotu, avšak po tom nebylo nyní ani památky. Oslovovala vytáhlou důstojnici s tónem hluboké úcty, a když to Ranjit slyšel, vycítil, že kolem jejich záchrany je ještě hodně věcí, o nichž mu neřekli.

„Ano.“ Vysoká žena zamyšleně shlížela na Susan a kočka na jejím rameni ji napodobila a upřela na Ranjitovu sestru hloubavý pohled. „Myslím, že by ses ráda dozvěděla, co jsem právě slyšela na spojovací stanici,“ řekla žena. „Jestli to ovšem nebude vadit tvým rodičům.“

„Co by nám mělo vadit, komandér-poručíku?“ zeptal se Kalindi.

„Nu, obávám se, že to má něco společného s onou paličatostí, o které se právě zmiňovala vaše manželka, pane,“ sdělila mu Harringtonová. „Víte, po celém středisku se hemží novináři, kteří hledají mediálně zajímavé příběhy, a mám obavy, že vaše dcera se rychle stává ústřední hrdinkou celé katastrofy. Letmé interview, které s ní udělali včera večer, se vysílalo v živém vstupu a ve všech souhrnech a už jsme se o ní doslechli i z Mantichory.“

„Z Mantichory?“ opakovala Susan. „O mně?“

„Ano. Víš, na všechny lidi ze záchranných týmů jsi udělala opravdový dojem. Všichni máme za to, že, jsi prokázala dobré nervy a spoustu odhodlání a také jsi odvedla kus dobré práce, když jsi nám pomáhala vysledovat svůj tunel zpátky k Ranjitovi a Andree.“

Odmlčela se a Ranjit udiveně přihlížel, jak Susan opět rudne. Žena s kočkou se nepatrně usmála a v mandlových očích jí zasvítilo, jak ji pobavilo Susanino netypické zaražené mlčení. Nechala uplynout několik sekund a pak si odkašlala.

„Čirou náhodou,“ pokračovala, „jsou majoři Stimson a Bercziová staří přátelé a major se nám zmínila o tvých, ehm, vojenských ambicích. Tuším, že jsi o nich něco řekla i novinářům, že?“

Susan vrhla úzkostlivý pohled po rodičích, pak přikývla a Harringtonová pokrčila rameny. „Takže major Stimson se mi o nich zmínil, já jsem se o nich zmínila kapitánu Tammerlaneovi – to je skipper mé lodi – a ten zase svým nadřízeným a potom se záznam z interview dostal do zpravodajské sítě v hlavním městě, no a…“

Pokrčila rameny, zazubila se a Susan se v mučivých rozpacích podívala na bratra. Dívala se na něho prosebně a on se zachvěl.

„A co, madam?“ zeptal se konečně.

„Nu, pokud jsem pochopila, dostaly se plány tvé sestry tichou poštou po celém žebříčku velení až k vrchnímu veliteli sboru,“ sdělila mu komandér-poručík Harringtonová.

„Až k v-?“ Ranjitovi poklesla spodní čelist.

„Ano, je to tak. A podle zpráv, které dorazily na spojovací stanici, byl generál Ambristen jejím činem naprosto unesen. Dokonce natolik, že na doporučení majora Bercziové, majora Stimsona a moje už pro ni sbor rezervoval místo na Ústřední důstojničké škole, ovšem za předpokladu –“ Harringtonová vrhla na Susan maličko přísný pohled „– že si zlepší známky.“

„Opravdu?“ To slovo vylétlo ze Susan jako exploze a Harringtonová s malým pousmáním přikývla.

„Opravdu,“ ujistila dívku. „Ale opravdu záleží také na tom, jestli splníš prospěchové požadavky. Mohu předpokládat, že něco málo uděláš s těmi známkami, o kterých se mi major Bercziová zmínila?“

„Ano, madam! Chci říci… Ano, samozřejmě udělám!“

„Dobře. V tom případě budeme možná ty a já jednou sloužit spolu.“

„Já… to bych ráda, madam,“ prohlásila Susan, která se náhle chovala téměř zoufale stydlivě. „To bych moc ráda.“

„Už se staly nezvyklejší věci,“ poznamenala Harringtonová. Potom kývla na Andreu a Ranjita, znovu stiskla ruce oběma Susaniným rodičům, naznačila zasalutování majoru Bercziové a zmizela.

Ranjit dlouhou, nekonečnou chvíli hleděl za ní, potom se obrátil k rodičům, ale ti se nedívali na něj. Dívali se na sebe s výrazem, v němž se mísila rezignovanost, pýcha, hořkosladký smích a přiznání, že jejich dlouhé úsilí odvrátit Susan od námořní pěchoty právě skončilo vyloženým krachem. Bude jim chvíli trvat, než se s tím vyrovnají a znovu začnou věnovat pozornost zbytku světa. Susan na tom byla ještě hůř. Jenom tam stála, zírala do prázdna a celý její obličej byl jeden obrovský blažený úsměv. Z jejího zamlženého pohledu se vytratil veškerý náznak inteligence a Ranjit se otřásl. Až zase naváže interaktivní kontakt se světem kolem sebe, nebude s ní několik týdnů, možná měsíců – nebo roků, pomyslel si kysele – k vydržení. Ale vypadalo to, že k tomu ještě chvíli nedojde, a tak se obrátil k Csille Bercziové.

„Kdo to byl?“ vyzvídal.

„Ona vás všechny vyhrabala zpod laviny,“ odpověděla učitelka. „Tedy, s družstvem pěšáků, které měla pod svým velením. Její stromový kocour našel Susan.“

„Jo, to bylo skvělé!“ vpadla jí do řeči Andrea. „Komandér-poručík Harringtonová říká, že musel vycítit její emoce nebo něco takového a vedl je přímo k ní. Taky nás bezvadně všechny vytáhli. Ale nedokážu uvěřit, že se obtěžovala říkat svému kapitánovi, že Susan chce k námořní pěchotě, a potom schválně kvůli tomu přijít do nemocnice, aby jí to pověděla!“

„Věřte tomu, mladá dámo,“ řekla jí Bercziová. „Dobrých důstojníků není nikdy dost. Komandér-poručík Harringtonová to ví – což není nic divného, protože ona sama k těm dobrým patří! – a rozeznala v Susan tytéž vlastnosti, na které já se dívám už několik roků. Ačkoliv,“ dodala uvážlivě s postranním pohledem na nádherně zhlouplý výraz mladší dívky, „se nám všem nejspíš dá prominout, že je právě nevidíme.“

„No, já mám radost za ni,“ pravila Andrea pevně. „Vy ne?“

„Samozřejmě ano,“ souhlasila Bercziová, „a –“

Zmlkla, když ji náhle přerušilo Ranjitovo hluboké, procítěné zaúpění. Ten se také dosud díval na svou sestru, ale nyní upíral pohled na rodiče a Bercziová pozdvihla jedno obočí.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Rozbolela tě noha, Ranjite?“

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou, ale stále se tvářil, jako by ho mučila silná bolest. Podívala se na něj tázavě. „To není tím,“ ujistil ji. „To vůbec není tím.“

„Tak čím to je?“ naléhala a on na ni truchlivě pohlédl.

„Já jenom, že jsem doopravdy slíbil, že dohlédnu na Susan, když jí máma a táta dovolí jet na výlet,“ řekl jí, „a mně to právě došlo. Možná mě nebudou obviňovat z laviny, ale až se proberou, zabijou mě, že jsem připustil, aby se stalo tohle!“

ALCHYMISTA A ČARODĚJNICE

Christopher Stasheff

Hrdinové příběhů Christophera Stashejfa nejsou jen tak ledajací. Například Rod Gallowglass z jeho knižního cyklu o , čaroději sobě navzdory‘ začíná tím, čím klasický hrdina obvykle končí: najde ženu svých snů a vezme si ji. Snadno se trestá zlo, bojuje za ideály a lámou srdce krásných žen někomu, kdo je svobodný a nezávislý, ale může si to dovolit ženatý muž se závazky? Stasheff (sám ženatý a otec čtyř dětí) se ve svých knihách snaží dokázat, že ano, jenomže… dotyčný ženáč musí být obdařen magickými schopnostmi.

Jelikož však Stasheffovy knihy spadají do žánru, který se nachází na pomezí SF a fantasy (obvykle se označuje termínem science fantasy), nefunguje v nich magie mávnutím kouzelného proutku nebo zamumláním zaklínadla, nýbrž má vždycky nějakou racionální podstatu, ať už je jí přirozený výběr násobící vrozené schopnosti u esperů nebo přenesení hrdiny do paralelního vesmíru, kde jako magie účinkují například obyčejné verše.

Téma paralelního vesmíru lišícího se od toho našeho pouze existencí magických sil bylo použito i v povídkovém cyklu Crafters. Crafterové jsou rod obdařený mimořádnými schopnostmi. Proplétají se americkými dějinami už od dob, kdy se v Nové Anglii usadili puritáni, a nikdy to neměli lehké. Jednotlivé příběhy psali různí autoři (v tom se cyklus podobá například Asprinovu Světu zlodějů, který u nás vychází v nakladatelství Perseus), ale vymyslel ho a úvodní povídku napsal Christopher Stasheff. Posuďte sami, jak se mu to podařilo.

– PC

Anno Domini 1682

Kolem srubu kvílela meluzína, proháněla se v okapech a lomcovala okenicemi i dveřmi. Borovice, které kolem srubu rostly, sténaly a kolébaly se v jejích poryvech. Nejprve vyzkoušela spáry mezi kládami, ze kterých byl srub postaven, a když neuspěla, pokusila se proniknout pod šindele na střeše. Nakonec našla komín a vnikla do něj.

Amer uvnitř ve srubu to uslyšel a zavřel clonku na dvířkách krbu. Meluzína narazila na kovové pláty, překvapeně se zastavila a pak na ně začala bušit a lomcovat jimi. Po chvíli to ale vzdala a se vzteklým ječením zase vyletěla komínem ven.

Amer ji mimovolně sledoval pohledem. Pak si povzdechl, potřásl hlavou a mlaskl jazykem. Ten vítr se nepoučí nikdy, pomyslel si. Doletoval šev měděné trubice, na které pracoval, a odložil letovací lampu.

„Mistře,“ zeptala se Biu, „copak to děláš?“

Biu byla koule světla uzavřená ve velké sklenici. Při pohledu zblízka byste uvnitř koule rozeznali malinkatou a velice křehkou lidskou postavičku, ale jen jakoby naznačenou v hrubých rysech.

„Píšťalu, Biu.“ Amer si trubici pečlivě prohlédl. Byl to vcelku pohledný muž, ale na svých třicet let příliš vážný.

„A k čemu ti bude?“

„Budu do ní foukat.“ Amer to ihned předvedl a přesvědčil se, že trubice všude těsní. Meluzína venku to zaslechla a znovu začala útočit na skuliny a spáry srubu šílená touhou vypořádat se s tím opovážlivcem, který si troufal ji napodobovat. Ale Amer si toho nevšímal.

„Já vím, že do ní budeš foukat,“ odsekla Biu znechuceně. „Co jiného bys s píšťalou asi tak dělal? Co mě zajímaje ‚proč?‘“

„Je to sklářská píšťala. Budu vyrábět sklo.“ Amer došel ke krbu, aby zkontroloval kotlík s roztaveným sklem bublajícím nad plameny. Zjistil, že krb je nad žhavými uhlíky plný kouře, a otevřel clonku, aby ho vypustil ven.

Meluzína radostně zaječela a znovu se pustila dolů komínem. V příštím okamžiku zase vyrazila ven, kašlala a prskala kouřem.

„O, já zbožňuju sklo!“ zatleskalo světélko.

„Je hezké, že?“ Amer zavřel clonku a namočil píšťalu do kotlíku.

Nabral beztvarou hroudu amorfní hmoty a začal do píšťaly zlehka foukat. Přitom jí pomalu a opatrně otáčel. Na konci píšťaly se postupně vytvořila skleněná bublina.

„To je kouzlo!“ vydechla Biu.

„Ne, jen trocha praxe.“ Amer píšťalou zatřásl a bublina sklouzla na stranu. Pomocí dřevěných klíštěk ji protáhl a vytvořil mezi její kulovitou částí a ústím píšťaly úzké hrdlo. Nakonec nádobu odlomil a položil ji na hromadu písku na podlaze, aby tam vychladla. „Je to hezké,“ řekla Biu zamyšleně. „Ale co to vlastně je?“

„Retorta,“ odpověděl Amer. „Slouží k zahřívání kapalin a odvádění jejich výparů tam, kam potřebuju.“ Znovu namočil píšťalu do skla a brzy v písku přibyly zkumavky, lahvičky, kádinky a všechny ostatní para: fernálie potřebné pro alchymistické řemeslo.

„Ó, ty jsou nádherné!“ rozplývala se nad nimi světelná koule. „Ale proč jich děláš tolik?“

„Protože si musím vyrobit všechno zařízení znovu,“ povzdechl si Amer. „Dobří lidé ze Salemu se o to postarali.“

Obyvatelé města Salemu zničili s velkým občanským zápalem všechno Amerovo sklo, když vtrhli do jeho domu. Díky jejich naprosté nestrannosti přišel Amer o všechno – laboratoř, šatník, zápisky i obydlí – deset let práce a divů vyrvaných divočině Nové Anglie. Stěží vyvázl holým životem, aby se uchýlil na skryté místo v horských lesích, kde navzdory větru a dešti, jež byly nepopiratelnými pány tohoto místa, vystavěl z klád malý domek a s větším či menším úspěchem zrekonstruoval svoje zápisky.

Stále ho samozřejmě čekalo ještě mnohem víc práce. Ale tak je to vždycky.

Amer vzal nůž a kus dřeva, posadil se do křesla u krbu a začal vyřezávat.

„Co to děláš teď?“

„Model lidské kostry, Biu.“ Amer svým malým řezbářským nožem pečlivě vytvaroval dřevěnou kost, chvíli šiji zasmušile prohlížel, porovnal ji s obrázkem v Galenově anatomické knize a nakonec spokojeně přikývl. Odložil ji, vzal jiný polotovar a začal vyřezávat detaily.

„Ale proč to děláš?“

„Abych lépe porozuměl lidské anatomii, má drahá.“

„Proč chceš, pro všechen liščí oheň na světě, rozumět něčemu takovému?“

Amer se usmál. „Abych o tom mohl napsat knihu.“

Dřevo začalo pod jeho nožem získávat podobu maličké lebky. Na stole u jeho lokte už ležel zmenšený hradní koš, pánevní pletenec a hromádka nejrůznějších kostí. Byl tam také velký stoh náčrtků a listů textu napsaného alchymistovou rukou. Amer připravoval vlastní učebnici anatomie.

„Já také píšu knihu,“ pochlubila se světelná koule. „Bude se jmenovat Bizarní chování dvounohých zvířat.“

„Vskutku!“ Amer si prohlédl svoje dílo. „A odkud pro ni čerpáš informace?“

„Stačí mi k tomu pozorovat tebe. Pokud jde o bizarnost, jsi naprosto typický vzorek. Uznej sám… ‚dělat malé kostřičky…‘“

Amer se usmál a pomyslel si, co jeho malá vězenkyně asi používá místo pera a inkoustu – nebo papíru. Samozřejmě nikdy neslyšel o elektřině, natož aby si dokázal představit, že je možné uspořádat elektrické náboje tak, aby se s jejich pomocí dala zaznamenat slova. „Ty také nejsi zrovna konformistka, že? Víš, bludičky obvykle nepíší knihy.“

„Tak to už na mě nejspíš působí tvoje společnost.“

„Touché.“ Amer se zasmál. „Nejspíš jsem opravdu tak trochu podivín.“

„‚Nejspíš‘ není výraz, který by se tady hodil. Děláš spoustu věcí, které by lidé dělat neměli.“

„Nepovídej!“

„Ehm-hmm.“ Světelná koule se zhoupla. „Například by si neměli zahrávat s páchnoucími lektvary a podobnými věcmi. A rozhodné by neměli chytat bludičky a věznit je v lahvích!“

„V kádinkách,“ opravil ji Amer automaticky. „Přece bys nechtěla, abych byl úplně osamělý, nebo ano?“

„Jo,“ přisvědčila bludička. „Další věc, kterou by lidé neměli dělat.“

„Co? Být osamělí?“

„Ehm-hmm,“ řekla Biu. „Mají žít ve městech nebo vesnicích spolu s jinými lidmi – rozhodně ne vysoko v horách a sami.“

„Nu, ano,“ připustil Amer. „Musím uznat, že to je pravda. Ale občané Salemu mne mezi sebou nechtěli, Biu.“

„Já si myslím, že chtěli. Tobě jen připadalo, že tě tam nechtějí.“

„Ne,“ zamračil se Amer. „Bojím se, že svůj názor vyjádřili naprosto jasně. Spálili můj dům i moje zápisky, rozbili moje nástroje. Stěží jsem vyvázl živý.“

„Ne!“ zvolala Biu šokované.

„Ale ano,“ řekl Amer klidně.

„Proč, mistře?“

„Protože jim Samona řekla, že jsem čarodějník,“ odpověděl Amer. Pak se zamračil. „Vlastně si nemyslím, že jednali jen na základě jejího ničím nepodloženého tvrzení – pokud vím, nebyla sama nikdy příliš oblíbená, snad s výjimkou mladých mužů a to ještě tím nejhorším možným způsobem. Někdo ji musel podpořit; museli se najít další, kteří těm dobrým lidem namluvili, že mám smlouvu s Ďáblem.“

„Mistře!“ vydechla Biu. „Ale nemáš ji, že ne?“

„Samozřejmě že ne, Biu. Jsem alchymista, ne čarodějník.“

Bludiččin hlas zněl zmateně. „A jaký je v tom rozdíl?“

„Čarodějník získává magickou moc tak, že zaprodá svou duši Ďáblu,“ vysvětlil jí Amer. „Alchymista získává svoje znalosti studiem tajů přírody a lidské mysli.“

„Jak?“ Bludička teď byla naprosto dokonale zmatená.

„Konstruováním logických zobecnění zahrnujících všechny přirozené i nadpřirozené fenomény.“

„Když to říkáš ty.“ Ale bludiččin hlas nezněl nijak jistě. „Takže myslíš, že tady jsi v bezpečí?“

„Samozřejmě,“ zamumlal Amer. „V naprostém bezpečí.“

Amer totiž nepostavil jen nový dům. V širokém kruhu kolem svého srubu rozmístil důmyslnou síť pastí a varovných zařízení, protože bylo docela dobře možné, že si dobří osadníci nedají pokoj, dokud ho nenajdou a neupálí na hranici.

„Vlastně je možné, že mě Salemští stále pronásledují,“ řekl Biu. „Přinejmenším pokud jde o Samonu, jsem si jist, že si nedá pokoj, dokud mě nedostane.“

„Ale kdo je ta Samona? A proč říká, že jsi tentononc, když nejsi?“

„Samona je velice půvabná mladá čarodějnice,“ odpověděl Amer. „Bydlí v Salemu – jenomže místní obyvatelé nevědí, že je čarodějnice. A řekla jim, že jsem čarodějník, protože mě nenávidí.“

„Nenávidí – tebe?“ zeptala se Biu nevěřícně.

„Nenávidí mě,“ přisvědčil Amer. Ne že by Samoně udělal něco, čím by si její nenávist zasloužil; vlastně byl naprosto lhostejný vůči jakýmkoliv bytostem, které kráčely po dvou nohou, zvlášť k těm, které nosily sukně. Samona ho proto nemohla vystát; ale ta koneckonců opovrhovala z podobného důvodu celou kolonií.

Tohle Amer nikdy nedokázal pochopit; jakkoliv Samona nenáviděla puritány pro jejich citovou chladnost, sama byla velice uzavřená a nejeden mladík měl na tváři stopy po jejích nehtech za to, že sejí ve své chlapecké drzosti pokusil složit dvorný kompliment.

„Proč tě nenávidí, mistře?“

Amer se mohl jen dohadovat. „Protože nenávidí všechny muže.“

„No… tomu rozumím. Ale proč tebe zvlášť?“

„Protože moje magie je mocnější než její.“

„Ale to přece není důvod k nenávisti!“

„Takové už jsou ženy, Biu,“ povzdechl si Amer.

„Ne, to tedy nejsou!“ ohradila se Biu. ‚Já taková nejsem a jsem žena!“

„To je něco jiného,“ vysvětlil jí Amer. „Ty jsi přece bludička.“

„A která žena není?“ opáčila Biu. „Musí existovat ještě nějaký jiný důvod, proč tě Samona nenávidí, mistře.“

„No, vlastně ano. Víš, ona prodala svou duši Ďáblu a já ne.“

Přestože se Amer nezaprodal zlu, získal svým bádáním větší znalosti magie než Samona svou smlouvou se Satanem. „Myslím, že oba dva jsme se narodili s magickým nadáním – je to jen záležitost jeho rozvíjení. Ona si myslela, že za to zaplatila mnohem méně než já, ale postupně si začíná uvědomovat, že jednou bude muset svůj dluh uhradit a nebude to nic příjemného. Mně to sice trvalo déle, ale platil jsem průběžně.“

„Aha.“ Bludička se na chvíli zamyslela. „Není divu, že tě nenávidí.“

Amer překvapeně vzhlédl. „Nevidím v tom žádnou logiku…“

„To je v pořádku, mistře,“ ujistila ho Biu. „Žádná v tom není.“

„Pak je absolutně nezbytné, abych ji nespouštěl z dohledu.“ Amer odložil malou kůstku a vrátil se ke krbu. Nové skleněné nádobí posbíral na podnos a odnesl si ho ke kohoutku, který trčel z jednoho z hlavních podpůrných trámů. Otočil jím a z otvoru v trámu vytryskla čistá voda. Kohoutek byl napájen z horského potůčku tekoucího několik mil odsud; alchymista použil při budování tohoto vodovodu veškerou svou zručnost.

Omyl nové nádobí vodou a pískem a pak ho rozložil do kovových stojanů na lavici, jež se táhla podél celé jedné stěny. Rychle tak sestavil destilační zařízení skládající se z retorty, chladiče a kádinky postavené na jeho konci.

Zatímco čekal, až se kádinka naplní, přešel k jiné lavici, na které byly vyrovnány stojany s lahvemi, jinou retortou, několika zkumavkami a malým tyglíkem. Nad ní visela police s prachovkami a krabičkami, každá pečlivě opatřená nálepkou. Amer vzal jinou, větší kádinku, naplnil ji vodou a umístil nad důmyslně vyrobený lihový kahan. Pak začal do kádinky sypat prášky.

„Tak se na to podívejme… zelený pepř… cukr… skořice…“

„To zní docela dobře, mistře.“

„… prach z křidel netopýrů…“

„Fůůůj!“

„Ambrový olej…“

„Ehm, mistře…“

„Orlí oko…“

„Mistře…“

„Glutasol…“

„M-Í-Í-Í-Í-STŘE!“

„Ehm.“ Amer vzhlédl a zamrkal. „Ano, Biu?“

„Co to děláš?!“

„Co dělám?“ Amer se podíval na zpěněnou kapalinu v kádince. „Nápoj dalekozrakosti, Biu.“

„Cože?“

„Nápoj dalekozrakosti. Abych mohl pozorovat Samonu tam, kde právě je.“

Biu zalapala po dechu. „Ty jsi šmírák?“

„Biu!“ okřikl Amer bludičku pobouřeně. „To, co dělám, je životně důležitá strategická rekognoskace.“

„A co jsem říkala? Proč vlastně ji chceš řeko… dívat se na ni?“

„Bojím se, že je to nutné,“ opáčil Amer poněkud upjatě. Nakoukl do kádinky. „Víš, pořád se snaží najít nějaký způsob, jak si mě zotročit.“

„Zotročit tě? A proč by chtěla udělat něco takového?“

„Protože j e žena.“

„To není důvod,“ namítla Biu.

„Samona si myslí, že je,“ vysvětlil jí Amer. „A jak už jsem řekl, nenávidí všechny muže.“

„A tebe ze všech nejvíce, protože nejsi čarodějník?“

„Přesně tak,“ přisvědčil vážně Amer. „A taky protože jsem jediný muž, kterého si nemůže svou magií zotročit.“

„Pročpak ne?“

„Protože já také ovládám magii.“

Biu se zatvářila zmateně. „Myslela jsem, že jsi říkal, že nejsi čarodějnice.“

„Čarodějník,“ opravil ji Amer automaticky. „To je mužský ekvivalent. A ne, nejsem. Jsem alchymista.“

„To je totéž.“

„Vůbec ne.“ Amer si povzdechl, přinutil se ke klidu a pokusil se znovu vysvětlit něco, co už jednou vysvětloval. „Čarodějnice mají svou moc od Ďábla. Ale alchymisté ji získají tím, že bádají a experimentují.“

„Musím si to zapamatovat,“ zamumlala Biu. „Kapitola čtyři: magie, muži a ženy… Takže – ty jsi alchymista?“

„Přesně tak.“

„A ona je čarodějnice?“

„Hmm-mmm.“

„A proto tě nenávidí.“

Amer překvapeně vzhlédl. „Víš, Biu, možná jsi na něco přišla. Kdybych měl svou moc od Ďábla, pravděpodobně by si mě ani nevšimla.“

„Proč ne?“ Bludička teď byla dokonale zmatená.

„Protože, má milá,“ odpověděl Amer, „to patří ke zvláštnostem ženské mysli.“

„Tím chceš říct,“ opáčila Biu, „že nevíš.“

„Přesně tak.“

Tiché bublání oznámilo, že kádinka je připravená. Amer odříkával zaklínadlo a pak se zahleděl do kapaliny uvnitř. „Tak se na to podívejme…“ Zjistil, že se v ní přelévají nezemské barvy. Trpělivě si povzdechl a začal odříkávat doladění předchozího zaklínadla – ale žádný výsledek se nedostavil. Vyzkoušel druhé a třetí zaklínadlo, pak mu ale došla trpělivost a udeřil do kádinky ze strany rukou. Barvy se okamžitě ustálily, rozdělily a svinuly a před jeho očima se objevil obraz Samony.

Na sobě měla červené sametové šaty s hlubokým dekoltem a alžbětinským okružím, které vytvářelo kolem její hlavy šarlatovou auru. Živůtek jí lnul k tělu, jako by se v něm narodila a pak s ní rostl, u pasu stažený, výše pak vzdouvající se v marném pokusu zakrýt její plná ňadra. Široká sukně ještě zvýrazňovala její boky. To vše však zastíraly svou krásou její volně rozpuštěné vlasy, které jí splývaly v hebkých, lesklých černých vlnách po ramenou. Tvář měla hladkou, jen lehce nalíčenou, oči černé a hluboké, rty plné a rudé.

Tohle všechno Amer zaznamenal stejně jako to zaznamenával každý den svého dětství a chlapectví – aniž by si to uvědomoval. Opět si změnila tvar obočí a její vlasy měly zase dřívější mahagonový lesk.

„Stále tak lehce podléhá rozmarům,“ zamumlal s pohledem upřeným do kádinky.

„Ty se přece nikdy nenudíš, mistře!“

„Ne, já ne. Samona.“

„Mistře! To bys skutečně neměl!“

„Naopak.“ Amer se mračil nad tím, co viděl. „Myslím, že bych měl.“

Protože miniaturní Samoniny ruce se rychle míhaly mezi lahvemi na policích nad jejím krbem, odměřovaly dávky nejrůznějších lektvarů do kotlíku, pod kterým šlehaly nepřirozeně zelené plameny. Čarodějnice zamíchala jeho obsah, nasypala do něj špetku bílého prášku a pak stála, počítala údery svého srdce a čekala, až tekutina zhoustne.

„Co to dělá, mistře?“

„Myslel jsem, že se špehováním nesouhlasíš, Biu.“

„No, ano, ale klevety mi nevadí. Řekni mi to!“

Amer se usmál. „Také vaří nápoj. Ale jaký? Tak se na to podívejme… použila esenci vonných zefýru… práškové slzy… řešetlak… Copak to může být?“

„Přesně na to jsem se tě ptala,“ zamumlala Biu.

„Můj ty Bože!“ Amer vzhlédl, oči vytřeštěné. „Další afrodiziakum!“

V kádince miniaturní Samona dokončila odměřování času, sundala kotlík z ohně, nechala ho na několik minut odstát, pak sebrala pěnu z povrchu naběračkou a nalila ji do malé lahvičky. Přidržela ji proti světlu; uvnitř se leskla rubínově rudá tekutina. V očích sejí zablesklo, zlomyslně se ušklíbla a pak se hlasitě rozesmála.

Náhle se zeleně zablesklo a Samona zmizela.

Amer dál zíral do kádinky, jako by od ní nemohl odtrhnout pohled.

„Co se děje, mistře?“ zvolala Biu. „Mistře? Mistře!“

Protože Amer vzal čistou kádinku a začal z polic snášet různé praš-ky.

„Co je to za nápoj, ten afro-tentononc?“ zeptala se Biu.

„Afrodiziakum, Biu.“

„Ale na co je to?“

„Bojím se, že na mě.“

„Ne, ne, myslela jsem, co to dělá?“

„Zvlá-á-áštní věci,“ zazpíval Amer.

„Jako například?“

„No,“ řekl Amer a pak dodal: „No.“ Na okamžik se odmlčel a řekl: „Přiměje mě to… ehm, abych ji měl, ehm… rád.“

„To je skvělé! Takže budete zase přátelé?“

„Hm, svým způsobem ano, nějak tak.“

„Pane,“ obvinila ho bludička, „ty přede mnou něco tajíš.“

„Nu, ano, Biu.“ Amer si povzdechl a na chvíli se plně soustředil na svou práci. „Afrodiziakum vzbuzuje v muži tělesný chtíč po ženě. A to, které vyráběla Samona, je zároveň i nápojem lásky.“

„Nápojem lásky? Vyvolává lásku k tomu tělesnému tentononc?“

„Tělesné touze. A nikoliv, vyvolává lásku k osobě, která ho podá.“

„To mi nedává žádný smysl.“

„Ani mně ne,“ přiznal se Amer. „Ale důležité je tohle: kdyby mě nějakým trikem přiměla ten nápoj vypít, stal bych se jejím otrokem.“

„Myslela jsem, že jsi říkal, že na tebe její magie nepůsobí.“

„Nepůsobí – zatím. A jenom proto, že jsem jejím kouzlům čelil vlastními lektvary. Ale pořád hrozí nebezpečí, že najde nějaký nový nápoj lásky, který na mě účinkovat bude.“

„Co tedy uděláš?“

„Antiafrodiziakum, Biu.“

„Cože?“

„Ochranný nápoj,“ vysvětlil jí Amer. „Takový, který zmaří účinek jejího nápoje. Hmm… kdepak jsem dal sanytr?“

„Ale proč se do ní nechceš zamilovat?“ vyptávala se dál Biu.

„Biu,“ zamumlal Amer, „nedávej mi otázky, které mě uvádějí do rozpaků.“

„Ale já to nechápu.“

„Tak to jsme dva.“

„Proč Samona chce, abys ji miloval?“

„Protože je žena.“

„Ne, ne! Já myslím kromě toho!“

„Biu,“ procedil Amer mezi zuby, „to není příliš taktní připomínat učenci, kolik toho neví.“

„Tak promiň. Víš, celá ta záležitost mi připadá strašně hloupá. Ona míchá nápoje, aby ses do ní zamiloval, a ty zase proto, aby ses nezamiloval. Ušetřili byste si spoustu starostí a času, kdybyste ani jeden žádné nápoje nemíchali.“

„To je pravda,“ přisvědčil Amer. „Bohužel, Samona takhle zjevně neuvažuje.“

„Proč ne?“

„No… předpokládám, že si myslí, že když se jí nepodaří zotročit mě jedním způsobem, vždycky to může zkusit jiným.“

„A to afrotentononc se o to postará?“

„Je to dobrý začátek,“ přisvědčil Amer.

„Stejně to nechápu,“ povzdechla si ubohá, zmatená bludička. , „Kéž bych to chápal alespoň já!“ prohlásil Amer upřímně. „Tak copak to tu máme… pelyněk… špetku žluče… oměj vlčí mor…“

„Nápoje lásky.“ Biu si zapisovala do své knihy elektrických impulzů. „Ochranné lektvary… Počkej, až se o tom dozví Harvard.“ Mluvila o univerzitě, která byla založena před skoro padesáti lety.

Amer nápoj naposledy protřepal, pozvedl kádinku ke rtům a vypil ho jediným douškem. Obličej se mu zkřivil; rozkašlal se a chabě se usmál. „Tak. Teď jsem v bezpečí!“

Místnost naplnil tón tak tichý, že ho spíš cítili, než slyšeli. Biu se poplašeně zachvěla, ale Amer jen vydechl: „Právě včas.“

„Dobré odpoledne, Amere,“ zamumlal tichý, smyslný hlas.

„Dobré odpoledne, Samono.“ Amer si všiml, že její hlas zněl chraplavěji a smyslněji než obvykle a chloupky na šíji se mu naježily; uvědomil si, že jeho nápoj potřebuje ještě několik minut, aby se jeho účinky plně projevily.

Pomalu přistoupila k jeho křeslu a sukně jí přitom tiše šustila.

„Nejsi příliš zdvořilý,“ poznamenala. „Hostitel obvykle nabídne hostu po dlouhé cestě nějaké občerstvení.“

„Samozřejmě,“ řekl Amer. „Promiň.“ Vstal a z krbové římsy vzal karafu se dvěma skleničkami. „Mohlo by to být amontillado?“

„Proč ne?“ opáčila Samona a na rtech se jí zachvěl prchavý úsměv. Nezdržel se tam déle než na jediné tiknutí hodinek, ale stačilo to, aby si ho Amer všiml.

Naplnil sklenice a jednu jí dal. „Na tvou moc – ať je stále větší.“

„Pokrytče!“ odsekla. „Připijme si na něco jiného, Amere, protože sám dobře víš, že mocnější, než jsem teď, už nebudu nikdy.“

„Ale no tak,“ ohradil se Amer. „Jsi přece ještě mladá.“

„Ano, ale už jsem dosáhla vrcholu. Ty jsi také mladý, Amere, ale tvoje moc se stále zvětšuje. Měla bych to vědět – už se tě snažím předčit dost dlouho.“

„No tak, Samono!“ namítl Amer. „Nesmíš se vzdávat tak snadno! Víš, nakonec ještě můžeš vyhrát.“

„Skutečně? Mně to moc pravděpodobné nepřipadá.“

„Nevěř jí, mistře!“ zašeptala Biu za jeho zády. „Nezapomeň na ten nápoj.“

Amer se otřásl. „Ano. Ehm, Samono – jsem rád, že ses konečně přestala honit za bludičkou.“

Někdo za jeho zády si velice tence odkašlal.

„Promiň, Biu,“ utrousil Amer koutkem úst.

Samona si toho nevšimla; otočila se a pomalu odkráčela ke krbu. „Máš pravdu, Amere. Ve škole zklamání jsem se naučila moudrosti. Poznám, kdy jsem poražená.“

„Ale –“

„Ne,“ zarazila ho a svěsila hlavu. „Přišla jsem sem přiznat svou porážku, Amere.“

Na okamžik měl dojem, že to míní vážně, a skoro propadl panice. Ale pak si vzpomněl na její kratičký úsměv, když naléval víno, a řekl: „Nu, každopádně jsem rád, že jsi konečně zmoudřela, Samono. Nemá smysl, aby ses unavovala něčím, co nikam nevede.“

„To už jsem zjistila,“ přisvědčila s trochou hořkosti v hlase. „Ale dnes jsem se přišla usmířit. A abych dokázala, že to myslím vážně, chci tě varovat před nebezpečím.“

„Před nebezpečím? Od koho?“

„Od Smrti.“

Amer se usmál. „Od toho hrozí nebezpečí vždycky, Samono.“

„Ty to nechápeš.“ Samona se rozčileně otočila.

„Ale jsem ochoten se poučit.“

„Ano, vím, že po učenosti přímo dychtíš,“ odvětila hořce. Hned se ale přinutila k úsměvu. „Nuže věz, učence, že v tomto tajemném světě, který obýváme, není Smrt síla, ale bytost.“

„Fantastická –“

„Ale pro nás dost reálná.“ Samona se mu podívala do očí. „Když jde o čarodějnici, nepřichází Smrt obvyklým způsobem. Objeví se osobně a ty to zjistíš, až když ucítíš dotek jeho chladných, vlhkých kostí na rameni.“

„Ale no tak,“ řekl Amer. „Při vší své moci už sis proti tomu určitě našla nějakou ochranu.“

„To je pravda,“ odpověděla, „ale kdybychom jen na okamžik polevili v ostražitosti, dostal by nás. Kdykoliv se zapomeneme v radosti z vlastní chytrosti, kdykoliv nás ovládne potěšení z pohledu na třesoucí se oběť, skoro jistě ucítíme zamrazení v zádech a než se navěky propadneme do hlubin pekelných, uslyšíme jeho vítězoslavný křik.“ Stála u krbu a hleděla do plamenů, bledá, vyděšená, jako by si myslela, že se na ni už upírají prázdné oční důlky Smrti.

„Ale jak jsi sama říkala, Smrt na nás přece číhá stále,“ namítl Amer tiše. „Jak to, že tě až nyní napadlo si se mnou o tom promluvit?“

„Protože se mezi nás vplížil včera v noci,“ odpověděla Samona tichým, přidušeným hlasem. „Dnes ráno byla kmotra Coisterová nalezena, jak sedí před krbem ve svém starém houpacím křesle. Byla mrtvá.“ V Samoniných očích se odrážely plameny tančící v krbu. „Viděla jsem ji na vlastní oči,“ zašeptala. „Na rameni pořád ještě měla otisky kostnatých prstů.“

„Kmotra Coisterová?“ zašeptal Amer nevěřícně.

Samona se usmála zlomyslným uspokojením. „Ano, kmotra Coisterová, ta ctnostná stará ježibaba. Ten symbol čistoty Nové Anglie.

Už jsem ti říkala, kolik spratků spolu se starým Moggardem zplodila?“

„S Moggardem?“

„Ano, Moggardem. Nejvyšším čarodějníkem Nové Anglie a místopředsedou celosvětového bratrstva čarodějů. Už nikdo nespočítá všechny ty parchanty, které jí udělal – žádný nežil dost dlouho, aby si toho někdo všiml.“ Na okamžik v Samonině hlase zazněl nelíčený smutek.

„Ale kmotra Cloisterová mě učila katechismus!“

„Samozřejmě. Ti nejhorší vždycky na pohled vypadají nejctnostněji. Chceš si poslechnout o kostelníku Karrierovi?“

Amer se otřásl. „Raději ne.“

Samoně se zablesklo v očích a v jejím úsměvu se odráželo čiré uspokojení. Odvrátila se, a když se o chvíli později znovu podívala na Amera, tvářila se už zase pokorně.

„No,“ řekla trochu rozpačitě, „chtěla jsem tě jen varovat. Nalej mi ještě jednu sklenici, Amere. Připijeme si na přátelství.“

Amer se přinutil setřást šok z toho, co slyšel, a usmál se. Přikývl, vzal z krbu karafu a nalil oběma po sklenici. „Rudé jako tvoje rty, má milá, a jiskrné, jako tvoje oči.“

„Jsi galantní,“ řekla a pozvedla svou číši. „Na náš smír.“

„Pax nobiscum,“ odpověděl Amer a napil se.

Samona se svým vínem divže nezalkla. „Prosím!“ zasípala mezi kašláním. „Musíš přede mnou používat církevní jazyk?“

„Omlouvám se,“ řekl Amer. „Opravdu.“ Něžněji pohladil po rameni.

„Nedotýkej se mě!“ zaječela a prudce se od něj odvrátila. Na okamžik by Amer mohl přísahat, že viděl, jak se na něj z jejích očí dívá Ďábel.

Ale Samona se skoro okamžitě ovládla. „Promiň, Amere. Víš, nikdy jsem neměla ráda, když se mě někdo dotýkal. A je to ještě horší od chvíle, kdy jsem se… připojila ke covenu.“

„Ano, chápu.“ Amer si krátce představil, jak asi muselo vypadat její zasvěcení a kolik ze sebe sama přitom ztratila. Otřásl se. „Zapomněl jsem. Omlouvám se.“

„Dobrá,“ řekla a podívala se mu do očí. „Ach, k čertu!“ zvolala už trochu klidněji. „Polila jsem tě vínem!“

„To nic není,“ řekl Amer, který se vzpamatoval stejně rychle. „Mám ho dost. Chceš ještě sklenku?“

„Ano, prosím,“ odpověděla. Pak si přitiskla prsty obou rukou na čelo. „Ano… myslím, že to potřebuju.“

„Jsi celá bledá,“ řekl.

„Ne, budu v pořádku,“ namítla rychle. „Nic to není.“

„Posaď se,“ vyzval ji Amer a přistrčil jí křeslo. Samona do něj s úlevou klesla. Amer vzal ze stolu zápisník a začal ji ovívat.

„Jen si na okamžik odpočinu…“

„No tak, no ták,“ konejšil ji Amer. „Příliš mnoho vzrušení, to je vše…“

„Ano. Já… už jsem v pořádku. Děkuji ti.“

Amer zápisník odložil, vzal Samoninu sklenici z krbové římsy a dolil do ní víno z karafy. Pak poklekl a podal jí ji.

Ale jak jí sklenici podával, všiml si prstenu na její ruce, prstenu s mimořádně velkým kamenem – obrovským smaragdem s hlubokým, takřka tekutým leskem. Amer si okamžitě uvědomil, že takový prsten u ní ještě neviděl. „To je ale krásný kámen!“

„Já… jsem ráda, že se ti líbí, Amere.“ Oči měla velké překvapením a… bylo to zděšení?

„Ta tvoje, ehm, přítelkyně, o které jsi mluvila… Lucretia se jmenovala?“

„Ano, je to dárek od ní.“

Smutně se usmál a podíval se jí do očí.

„Amere…“

„Ano, samozřejmě.“ Odvrátil se, vstal a došel k sekretáři vedle stolu, na kterém stála Biu. „Potřebuješ něco silnějšího než víno.“

Jakmile se obrátil, Samona spěšně otočila kamenem na svém prstenu a nalila do sklenice s vínem kapku lektvaru ukrytého uvnitř.

„Mistře,“ varovala Amera bludička, „právě ti něco nalila do vína.“

„Předpokládal jsem, že to udělá,“ zamumlal Amer. „Naštěstí jsem ještě nevypil všechno antiafrodiziakum.“

„Tobě to nevadí?“

„Ne, nijak zvlášť, Biu. Tak… řekl bych, že jsem jí poskytl dost času…“

Vyšlo to přesně; než se Amer zase obrátil, Samona sotva stačila dát kámen na své místo a zaujmout v křesle původní pózu.

Amer vzal z krbové římsy sklenici a naplnil ji whisky z láhve, kterou přinesl ze sekretáře. „Tady,“ vtiskl jí sklenici do chvějící se ruky. Pak vzal ze stolu sklenici se svým vínem. Jaký nápoj lásky asi použila tentokrát? pomyslel si. „Abys zase byla co nejdříve ve své kůži,“ řekl a napil se.

Samona ho pozorovala koutkem oka a zatímco pil, zamumlala rychlé zaříkadlo. Potom se pohodlně opřela v křesle, pomalu upíjela whisky a čekala, až její lektvar začne působit. Přes kadeře jejích černých vlasů bylo vidět, jak se její ňadra zvedají a zase klesají a Amer překvapil sám sebe, když si uvědomil, že v duchu odhaduje, jak velká část její zajímavé anatomie by byla vystavena jeho pohledu, kdyby měla kratší vlasy.

Konečně Samona dopila, odložila sklenici, zhluboka se nadechla, kousla se do rtu a řekla: „Amere, já… necítím se dobře. Mohl bys mi změřit pulz?“

„Jistě,“ odpověděl Amer a vzal ji za zápěstí. Tentokrát neměl ani tušení, co chystá. Pokusil se nahmatat hlavní tepnu, zkusil to znovu a zamračil se. „Nemůžu ji najít.“

„Mně se to na zápěstí také nikdy nepodařilo,“ odpověděla. „Zkus to přímo na srdci.“ Odhrnula si vlasy z levého ramene a Amer zjistil, že její dekolt je vskutku hluboký.

Na okamžik ho to zarazilo, byl dokonale zmatený. Potom pochopil její nový trik a byl velice rád, že nezapomněl na antidotum. Samona byla skutečně odhodlaná získat jeho duši, ať tím či oním způsobem. Nu což, bude hrát její hru a uvidí, kolik triků má ještě v rukávě.

Pomalu se jí dotkl a něžně jí odhrnul husté černé vlasy z ramene. Pak nechal svou ruku sunout po jejím horkém těle. Cítil, jak se podvědomě odtahuje. Poklekl a zadíval se přímo na její bílá ňadra, jak se zvedala a klesala, vypínala se proti vězení z karmínového sametu.

Pak se Samoně podíval do tváře a zjistil, že je smrtelně bledá. Šokované si uvědomil, že je nejspíš první, kdo se jí dotkl s něhou, a že její chvění nemá původ pouze ve vášni. Užasl, když si představil, kolik odvahy k tomu potřebovala.

Pak se na něj podívala, v očích měla strach a její rty se lehce pootevřely. Volnou rukou jí sklouzl po zádech mezi lopatky a přitáhl šiji k sobě. Jejich rty se vlhce spojily.

Pak se zase odtrhli a ona si položila hlavu na jeho rameno. „Tak,“ řekl s údivem, „takhle to tedy je…“

„Co…?“ vydechla Samona.

„Tvoje lopatka,“ odpověděl Amer. „S klíční kostí je spojená vazem! A já si myslel, že tam je chrupavka…“

Samona zůstala na okamžik sedět velice tiše.

Potom zaječela a vyskočila z křesla jako divoká kočka. „Dej ode mě pryč ty svoje pracky, ty zatracená mašino bez srdce!“ Prsty zkřivené jako drápy zaťala do stěny za sebou a zasyčela: „Kéž by ses smažil v Pekle!“ A Amer by v tu chvíli přísahal, že v jejích očích vskutku pekelné plameny zahlédl.

Pak explodoval oblak zeleného dýmu. Když se zase rozptýlil, Samona ve srubu nebyla.

„Díky Bohu!“ vydechla Biu. „Mistře, už je pryč!“

Ale Amer dál hleděl na místo, kde ještě před chvílí stála, a tiše mumlal: „Zvláštní… opravdu zvláštní…“

„Co, mistře?“

„Moje emoce, Biu.“

„Proč, mistře?“ zvolala bludička zděšeně. „Co se stalo?“

„Musím si to zapsat.“ Amer spěchal k psacímu stolu a popadl pero. „Velice cenná informace… něco takového už nejspíš nikdy nezakusím.“

„To doufám!“ zvolala Biu ohnivě. „Ale co na tom záleží?“

„Ehm,Blu…“

„No tak, mistře. Utrpěl jsi ošklivý šok. Lehni si a odpočiň si. Máš za sebou těžký den. Já to zapíšu za tebe.“ Biu se připravila ke změnám svého elektrického potenciálu.

Amer ji poslechl a ulehl na úzké lůžko u stěny. Hlavu si položil na polštář vycpaný koňskými žíněmi. „Začalo to, když mi řekla, že přišla uzavřít smír…“

„Jen se vypovídej, mistře,“ řekla bludička hlasem překypujícím soucitem.

„Podívala se na mě a její oči byly tak nevinné… připadala mi tak zranitelná…“

„Hmm-mmm.“

„… a když řekla, že se přišla usmířit…“

„Ano, mistře…“

„Tehdy, Biu, jsem málem propadl panice!“

„None?“

„A, Biu – to mi dělá starosti…“

Meluzína kroužila kolem srubu a běsnila, že se nemůže dostat dovnitř. Ale postupně nabývala na síle, protože se k ní přidávaly jiné větry vanoucí od černých mračen, jež se houfovala na západě a zakrývala měsíc. Meluzína přivítala svoje druhy a s divokým vytím společně zaútočili na domek. Pak se z obrovského černého oblaku spustil hustý déšť a v dálce zaburácel hrom. Když po střeše srubu začaly stékat provazce vody, meluzína vesele zavýskala.

Amer, který spal uvnitř, vichry zuřící venku nevnímal. To je rozčílilo tak, že svoje úsilí ještě znásobily. Amer však spal dál – dokud Biu poplašeně nezbystřila pozornost. Zaposlouchala se, ujistila se, že slyšela správně, a zvolala: „Mistře! Probuď se!“

Pak se to ozvalo znovu – zaklepání na dveře.

„Mistře! Probuď se! Někdo je venku!“

„Cože? Tady? Kde?“ Amer zvedl hlavu, otupělý spánkem.

„Za dveřmi!“

„Tady?“ Amer se nechápavě zadíval ke dveřím.

Znovu se ozvalo zaklepání, hlasitější a rychlejší než předtím, a Amer se zachvěl.

„Ach, můj Bože! V tuhle noční hodinu!“ Seskočil z postele, znovu se otřásl, když se bosýma nohama dotkl studené podlahy, vklouzl do trepek a narovnal se. Pomalu se vydal ke dveřím, od kterých se stále netrpělivěji ozývalo bušení. „Trpělivost, prosím! Trpělivost! Už jdu!“ Konečně se mu podařilo zvednout závoru.

Dveře se prudce otevřely, vítr vítězoslavně zavýskal a vrhl se dovnitř – a odrazil se od něčeho, co blokovalo vchod. Zavyl zklamáním, potom se ale zablesklo a Amer na okamžik zahlédl postavu v plášti s kápí, která stála před ním.

Alchymista strnul. Pak se otočil, aby si vzal župan a oblékl si ho. Když si ho kolem pasu zavázal, obrátil se zpátky k příchozímu.

„Omluvte, prosím, můj vzhled,“ řekl, „ale musím se přiznat, že jsem vás nečekal.“

„To je naprosto v pořádku,“ řekla postava. „Mne čekají málokdy.“

Amer se zamračil. „Doufám, že to nebudete považovat za troufalost,“ řekl, „ale byl byste tak laskav a řekl mi, kdo jste a proč jste sem přišel?“

„Samozřejmě,“ odpověděla postava hrdelním hlasem. „Jmenuji se Smrt a přišel jsem pro tebe.“

Amer pozvedl obočí. „Vskutku?“ řekl a pak dodal trochu zaraženě: „Jsem… skutečně poctěn.“

Potom se vzpamatoval a uvědomil si, že Smrt stále stojí venku na dešti.

„Ach, Bože!“ zvolal. „Teď si o mně myslíte, že jsem naprosto nevychovaný. Pojďte dál, prosím.“

Smrt vešel trochu zmateně do srubu a Amer za ním zavřel dveře. Meluzína zaječela, když se jí dveře zabouchly před nosem, pak zavyla a znovu do nich začala bušit. Ale Amer už zasadil do vidlic dubovou závoru, pak došel ke krbu a přiložil další poleno. „Pojďte blíž k ohni a usušte se. Mohu vám nabídnout něco k pití?“

„A-ano,“ odpověděl příjemně překvapený Smrt. „Pokud byste měl trochu pelyňku…“

„Samozřejmě,“ řekl Amer a vzal z krbové římsy jinou karafu. Naplnil sklenici a podal ji Smrti, pak si nalil jednu pro sebe. Potom vzal z krbu malou krabičku, nabral si špetku hikorově vonícího prášku, posypal jím stoličku a zamumlal krátké zaříkadlo. Obrysy stoličky se rozmazaly a pak se začaly protahovat a nadouvat, jako by byly živé. Během půl minuty se proměnila v pohodlný ušák potažený zlatým plyšem. Když se jeho obrysy zase ustálily, stálo před Amerem přepychové křeslo.

„Posaďte se,“ nabídl svému hostu.

Smrt neodpověděl. Stál a mlčky zíral na křeslo. Nakonec si odkašlal a řekl věcným tónem: „Ano. To mi připomíná, proč jsem vlastně přišel, mistře Amere.“

„Prosím, posaďte se,“ zopakoval Amer. „Zahanbuje mě, když můj host stojí.“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Smrt. „Můj plášť ještě není docela suchý. Ale pokud jde o to vaše… podivné nadání, mistře Amere…“

„Máte naprostou pravdu,“ řekl Amer. „Prosím, odpusťte mi to. Těsně po probuzení mi to obvykle moc nemyslí.“ Otočil se a vytáhl ze skříně kožený pracovní plášť. „Prosím, vezměte si zatím tohle a mokrý plášť si usušte u ohně.“

„Ne, děkuji,“ odpověděl Smrt až příliš rychle. „Ovšem, je tady poněkud horko a pomalu se začínám cítit jako pečený kaštan.“ Sundal si kápi a Amer užasle vytřeštil oči: hlava Smrti byla lebka a jeho tělo dokonalá kostra.

„Promiňte,“ řekl Amer, „ale nevadilo by vám natáhnout ruku před sebe?“

Smrt se zamračil. „Takhle?“

„Áno, to je ono.“ Amer vzal zápisník a pero a začal rychle kreslit. „Teď kdybyste mohl rukou zakroužit… Ano, to je skvělé. Víte, zrovna se zabývám vztahem mezi lopatkou a kostmi horní části paže –“

. „Prosím!“ Smrt si přitáhl plášť ke kostem a odvrátil se. Amer měl pocit, jako by běl jeho lebky jemně zrůžověla.

„Ach, zatraceně!“ zvolal Amer a jeho obličej nabyl barvy takřka fialové. „Když se zaberu do bádání, zapomenu na všechno, včetně dobrých způsobů, pane. Je mi to skutečně líto.“

„To je v pořádku,“ zamumlal Smrt a znovu se na něj podíval. „Všichni máme svoje chyby. Ale jestli je vám to skutečně líto, mistře Amere, možná byste mě mohl odškodnit ještě kapkou pelyňku.“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ řekl Amer a dolil Smrti sklenici. „Opravdu se nechcete posadit?“

„Ne, děkuji vám,“ odpověděl Smrt. „Ale vy byste možná mohl. Bojím se, že pro vás mám poněkud nepříjemnou zprávu.“

„Ale!“ Amer klesl do křesla, ve kterém před několika hodinami seděla Samona. „Nepříjemnou zprávu? Oč jde?“

„Ehm,“ odkašlal si Smrt a pak začal přecházet sem a tam před krbem s rukama sepnutýma za zády. „Ehm,“ řekl ještě jednou. „Bojím se, že vám to ve světle vaší pohostinnosti bude připadat poněkud nevděčné, ale – víte, povinnost je povinnost, a… jistě si uvědomujete, mistře Amere, že nikdo z nás nemůže žít věčně.“

„Ano,“ řekl Amer a dobromyslně se usmál.

„Takže… o to právě jde,“ řekl Smrt s lehce rozmrzelým tónem v hlase. „Všichni musíme jednou zemřít a… ehm… Zkrátka a dobře, mistře Amere, váš čas nastal právě teď.“

Amer chvíli seděl naprosto tiše a pak řekl dutým, bezbarvým hlasem: „Aha…“

„Mistře!“ zakvílela Biu. „Co budeme dělat?‘“

„Vypadá to, Biu,“ řekl Amer pomalu, „že konečně získáš vytouženou svobodu.“

„Ale já ji nechci, nechci ji! Ne za takovou cenu!“

„No… je mi to líto, starouši,“ řekl Smrt rozpačitě, „ale co se má stát, stane se.“

„To je v pořádku, to je v pořádku,“ mumlal Amer s pohledem upřeným do krbu. „Ale… není to zvláštní?“

„Co?“

„Samona. Jediné, na co teď dokážu myslet, je, že bych rád políbil Samonu – jenom jedenkrát bez ochranného nápoje. Víte, nikdy jsem to neudělal.“ Otočil se a zamračil se na Smrt. „Jak to, že myslím na něco takového?“

Na okraji očního důlku v lebce Smrti se objevila slza, která pomalu stekla po jeho bílé lícní kosti. „Pojďte, dáme se do toho, ať už to máme za sebou! Podejte mi ruku.“

Amer ignoroval napřaženou kostnatou pravici a jeho oči bezcílně putovaly po místnosti. „Ale tolik toho ještě zbylo dodělat…“

„Totéž říkal Caesar, když jsem pro něj přišel, a Petr a Karel Veliký jakbysmet. No tak, nemá smysl se mučit.“

Amerův pohled spočinul na miniaturních kostech, které ráno vyřezal. Do očí se mu pomalu vrátil inteligentní výraz. Vzal několik kostí z hromádky, tenký drát, a začal je svazovat.

„Alespoň tohle musím dokončit,“ prohlásil. „Jen ještě jednu práci dodělám – a pak půjdeme.“

„Dobře, ale pospěš si s tím,“ povzdechl si Smrt a ruku opět stáhl. Amer měl pocit, že v jeho hlase zaslechl úlevu.

Znovu začal přecházet po místnosti. „Kdybyste měl dost rozumu, abyste si nezačínal s magií, tohle by se nemuselo stát.“

„Co je na mé magii špatného?“ Amer připevnil klíční kost tam, kam patřila.

„O magii jako takovou nejde – ale ti nahoře neschvalují způsob, jak k ní přicházíte.“

Amer vzhlédl. Smrt se před ním zastavil a vybuchl: „Alespoň jste mohl mít tolik rozumu, abyste si hlídal dveře! Váš pán vám mohl dát tolik kouzel, kolik byste si přál, abyste se přede mnou ochránil!“

Amer se smutně usmál a potřásl hlavou. „Jenomže já žádného pána nemám.“

„To od vás byla naprostá, bezpříkladná nedbalost! Kdybyste– Co jste to říkal?“

„Že žádného pána nemám.“

„No jistě! A čaroděj také nejste, že?“

„Přesně tak – nejsem.“ Amer spojil pánev s páteří.

„Ano?“ opáčil Smrt. „A kde jste přišel ke své magii?“

„Myslím, že jsem se s ní už narodil. Vlastně mám dojem, že každý, kdo chce magii používat, k tomu musí mít od přírody talent. Buďto ho máte, nebo ho nemáte – ale i když ano, samo o sobě to nestačí; musíte se ji ještě naučit používat.“ Postupně se do tématu zabral. „Řekl bych, že to je všechno, co místní čarodějnice a čarodějníci ze smlouvy s Ďáblem získají – instrukce. Jistě, mnozí z nich nevládnou vůbec žádnou mocí. Satan a starší čarodějnice je obloudili a přesvědčili je, že dokážou čarovat.“ Zamračil se a zahleděl se do prázdna. „Nedávno jsem se dozvěděl, že na východě žijí světci, kteří dokážou dělat zázraky, i když to není hlavním předmětem jejich studia – a učí ty, kteří si skutečně přejí zkvalitnit svůj duchovní život. Jejich magie má původ v duchovním zdokonalování a nezískali ji tak, že svou duši odsoudili k věčným posmrtným mukám. Ale víc jsem se o nich dozvědět nedokázal.“

„Tak kde jste našel učitele?“ otázal se Smrt.

„Učil jsem se sám,“ odpověděl Amer a upevnil stehenní kost. „Učil jsem se zkoumáním a myšlením. Experimentoval jsem, abych odhalil zákonitosti, kterými se řídí svět. Svoje umění jsem si vydobyl, pane, nikoliv vyprosil.“

„Zákonitosti?“ odsekl Smrt. „Jaké zákonitosti?“

„Všelijaké – zákon rovnováhy, například: za všechno, co dostanete, musíte tím či oním způsobem zaplatit. Nebo princip podobnosti, díky kterému mohu něco udělat – třeba někomu odstranit bradavici – tak, že to předvedu na loutce té osoby. Vlastně je to jen aplikace obecnějšího principu – mohli bychom ho nazvat zákon symboliky: , Symbol je věc, kterou představuje. Platí to nějakým metafyzickým způsobem, který jsem ještě neodhalil. Domnívám se, že jsou jiné světy, jiné vesmíry, ve kterých zákonitosti magie neplatí – a ve kterých ani symbol není to, co představuje.“

„Výmysl,“ odsekl Smrt.

„Pro nás ano. Ale my jsme bezpochyby výmysl pro ně. V tomto světě, kde alchymista může hovořit se Smrtí, působí zákony magie docela dobře.“

Smrt si ho podezíravě prohlédl. „Takže vy jste svou duši neprodal?“

„Ani v nejmenším,“ odpověděl Amer. „Invictus.“

Smrt dlouho přecházel mlčky před krbem, pohroužen do svých myšlenek. Když znovu promluvil, Amer právě připevňoval na místo poslední prst u nohy.

„Možné to je,“ připustil. „Ale tuhle povídačku jsem slyšel už mnohokrát a skoro pokaždé to byla lež. Bojím se, že stejně budete muset jít se mnou.“

Amer se smutně usmál. „Asi jsem neměl být tak pohostinný,“ řekl. „Pak byste mi možná dopřál dobrodění pochyb.“ Uvázal k noze malé kostry drát a položil ji na stůl.

„Možná,“ odpověděl Smrt, „i když úplatky mi hlavu nedělají – jsem proti nim imunní. Ale jak vidím, svou hračku jste už dokončil. Je čas jít.“

„Ne tak docela,“ řekl Amer. Druhý konec drátu omotal kolem nohy stolu. Pak z kapsy županu vytáhl lahvičku s práškem a posypal jím loutku.

„Miljochim sloh Jachim,“ řekl.

„Cože?“

„Miljochim sloh Jachim,“ zopakoval Amer.

„A co to znamená?“ otázal se Smrt.

„V tomto případě,“ odpověděl Amer, „to znamená, že se nemůžete hnout z místa.“

»Vážně nechápu, jak mě chceš přesvědčit, že nejsi čaroděj,“ zabručel Smrt, „když takhle kouzlíš pití odnikud.“

„Ale já je nekouzlím odnikud.“ Alchymista luskl prsty a na stole se objevila láhev. „Jenom je přenáším z jednoho místa na druhé. Jistý obchodník s pálenkou v Bostonu zjistí, že mu ve skladě zase jedna láhev chybí.“

„Zloději!“ obvinil ho Smrt.

„Vůbec ne; místo chybějící láhve najde kus zlata. Copak jste si nevšiml, že než zhmotním láhev, položím vždycky na stůl zlatý valounek?“

„A ten pokaždé zmizí.“ Smrt se na něj přísně podíval. „Vážně mi to vrtalo hlavou.“

„Hmota láhve musí být nahrazena stejnou hmotou,“ vysvětlil mu Amer. „Samozřejmě by stačil kámen, ale připadá mi čestnější použít zlato. Řekl bych, že kupec na té transakci pěkně vydělává.“

„To tedy ano. Ale odkud máš zlato?“

„Vykopal jsem ho ze země – když jsem ho předtím našel pomocí virgule.“

„A kde ses naučil zacházet s virgulí?“ nenechal se odbýt Smrt.

„Uměl jsem to vždycky,“ vysvětlil mu Amer. „Byl jsem ještě malý kluk, když jsem si poprvé všiml, že se mi větvička z lísky cuká v rukou. Mohly mi být tak tři roky.“

„A pořád chceš, abych ti věřil, že na tvých schopnostech není nic nadpřirozeného?“

„A jak mám věřit já tobě, že jsi nadpřirozená bytost,“ opáčil Amer, „když piješ jako duha?“

„Pche!“ mávl rukou Smrt. „Vždyť jsme vypili sotva pár skleniček.“

„Ehm, ehm,“ ozvala se bludička. „Já je počítala.“

„A přitom sis sama dávala do nosu.“ Smrt se podíval na Amera. „Tak proto jsi lil koňak do kádinky?“

„I bludičky potřebují palivo…“

„Poslední sklenici cointreau jsi vyprázdnil před třemi hodinami,“ řekla Biu poněkud zastřeným hlasem. „Potom jsi vypil šest sklenic šar-tresky, čtyři koňaku a čtyři absintu – a právě teď načínáš pátou.“

„Biu,“ řekl Smrt, „ty ses minula povoláním. Mohla jsi být skvělé svědomí.“

„A jako by to všechno nestačilo,“ dodal achymista, „nejsi ani trochu opilý.“

„Přirozeně že ne,“ opáčil Smrt.

„Nechtěl jsi říct ‚nadpřirozeně že ne‘?“

„Řekl jsem, co jsem řekl.“ Smrt postavil sklenici. „Myslíš, že je přirozené, aby se Smrt přiotrávil?“

„A je pro Smrt přirozené, že je znalec jemných likérů?“

„Jistě, když na mě nepůsobí. Vlastně mám k alkoholu velice vřelý vztah. Ale nezamlouvej to, mistře Amere,“ řekl Smrt. „Raději mi nalej ještě jednu sklenku absintu, jinak se ze mě nakonec stane filozof.“

„Bože můj! Tomu musíme zabránit za každou cenu!“ Amer dolil Smrti sklenici. Bledý jezdec se napil a se spokojeným povzdechnutím se pohodlně uvelebil v křesle.

„Víš, mistře Amere,“ řekl. „Začínáš se mi docela líbit.“

„Ani se ti nedivím,“ opáčil Amer.

Smrt si ho ostře změřil pohledem. „Čaroději,“ řekl přísně, „očaroval jsi mě ještě jinými kouzly?“

„Ale ne! Nic takového,“ namítl Amer. „To jenom ten absint – změkčuje srdce.“

„Jsem ochoten tvou nemístnou poznámku přeslechnout,“ odpověděl Smrt upjatě, „když mi zase doleješ. Ale tentokrát čistý pelyněk.“

„Zkus ho s jalovcovým ginem.“ Amer nalil do sklenice trojitou dávku.

„Všiml jsem si,“ poznamenal Smrt, „že na tebe alkohol nepůsobí o nic víc než na mě.“

„Missstr ‚elennom ‚vě sssklééé –nič– ky-ko-ko-koňaku,“ vysvětlila Biu.

„Přiznám se, že moc nesnesu,“ povzdechl si Amer. Přilil do ginu trochu pelyňku a podal sklenici svému hostu.

Smrt opatrně ochutnal. „Není to špatné.“ Znovu upil. „Vlastně je to docela dobré. To je tvůj vlastní recept, mistře Amere?“

„Je,“ přisvědčil Amer potěšeně.

„Jak tomu říkáš?“

„Pojmenoval jsem to po svatém, v jehož den jsem nápoj poprvé okusil.“

„A to byl…?“

„Svatý Martin.“

„Opravdu to vypadá dobře,“ ozval se drsný, vyžilý hlas. „Mohu dostat taky?“

„Proč ne?“ řekl Amer. Začal plnit sklenici pelyňkem a teprve pak ho napadlo podívat se, komu ten hlas vlastně patří.

Otočil se a uviděl neskutečně tlustého muže oblečeného v černé pláštěnce a obrovském černém klobouku ve tvaru kónického kužele, se širokou obrubou a velkou mosaznou přezkou na stuze. Všechny rysy v obličeji měl tak povislé, že vypadal jako baset. Celkový smutný výraz kazila ústa zkřivená do škodolibého úsměvu.

„Amere,“ řekl jiný hlas, tentokrát ženský. „Ráda bych ti představila mistra Moggarda, nejvyššího čarodějníka Nové Anglie a místopředsedu celosvětového bratrstva čarodějů.“

Amer se otočil a uviděl Samonu, která stála vzadu a oči jí plály triumfem.

„Kdo je to?“ zeptal se Smrt, který seděl v hlubokém ušáku čelem ke krbu, takže Samona s čarodějníkem stáli za jeho zády.

„Samona a… ehm… přítel,“ odpověděl Amer s pohledem upřeným na Smrt. „Vypadá to, že –“ Náhle se zarazil, když uviděl, jak se Smrti v očích rozhořely rudé plamínky.

„Mistře Moggarde,“ řekla Samona. „Tohle je Amer, muž, o kterém jsem vám vyprávěla.“

Moggard se dokolébal k Amerovi a natáhl k němu svou krátkou chlupatou ruku. „Očarován,“ zaskřehotal.

„To mě těší, že jste,“ zamumlal Amer váhaje uchopit kyselinami potřísněnou končetinu.

„Ne, ne,“ opáčil Moggard. ‚Já ne. To ty – nebo brzy budeš.“

„Opravdu?“ řekl Amer a vymanil se z čarodějníkova sevření. Otočil se a nalil do sklenice k pelyňku gin. Pak nápoj podal Moggardovi.

„Dáš si něco, Samono?“

„Proč ne,“ odpověděla.

„Amontillado?“

„Jistě.“

Moggard se belhal po srubu, prohlížel si zařízení, listoval v zápisnících, zkoumal prášky ve sklenicích. Přitom se otočil zády k Amerovi, který podával Samoně její sklenici.

„Skvělé, skvělé,“ zabručel a obrátil se. „Máš výborně vybavenou laboratoř, mistře Amere.“

„Díky,“ odpověděl Amer a lehce se uklonil. Stále zůstával ostražitý.

Moggard přešel ke knihovně a zalistoval v jiném zápisníku. „Vskutku! Získal jsi značné znalosti, mistře Amere.“ Pak zamyšleně dodal: „Možná až příliš velké.“

„Ano?“ opáčil Amer. „Mohu se zeptat, jak přesně si mám tohle prohlášení vyložit?“

Moggard si povzdechl – nebo spíš zafuněl – a odložil zápisník zpátky na polici.

„Nemýlím se, když řeknu, že nejsi členem bratrstva, mistře Amere?“

„Bratrstva?“

„To jest, získal jsi svoje znalosti bez pomoci… ehm, jiné ‚bytosti‘?“

„Jistě. Všechno jsem se naučil sám.“ V Amerově hlase neklamně zaznívala pýcha.

„Aha. Toho jsem se bál,“ odpověděl Moggard. „Jsem si jist, mistře Amere, že pochopíš naše stanovisko. Nemůžeme nikoho nechat, aby se zabýval naším řemeslem, pokud nebyl… ehm, zasvěcen.“

Amerův výraz zpřísněl. „Nevěděl jsem, že máte oprávnění v tom něco podnikat.“

„Technicky vzato možná ne.“ Moggardův úsměv byl teď ještě zlověstnější. „Ale máme svoje způsoby, jak znepříjemnit život lidem, kteří s námi nesouhlasí. Jsem si jist, že už ses domyslel, že tvé vyhnání ze Salemu nebylo tak docela spontánní záležitost.“

Amer se zamračil. „Že mým spoluobčanům někdo namluvil, že jsem čarodějník. Jistě, vím, že jim tu myšlenku nasadila do hlavy Samona…“

„Určitě už tě také napadlo, že žena tak mladá a s tak malým vlivem nemohla způsobit tak ráznou akci.“ Moggard přistoupil blíž. „Ne, ne, měla velkou podporu ze strany některých vlivných občanů… velice vlivných občanů.“

„Jako například… kmotra Coisterová? A kostelník Karrier?“

„Ano, ti.“ Moggard spokojeně přikývl. „A další, bylo jich ještě několik, všichni ctihodní občané s velkým vlivem.“

„A všichni členové tvého covenu.“

„Ne, mého ne; můj coven je někde jinde. Ale salemského covenu. Plánovali jsme, že to pro tebe skončí fatálně –“

Samona zděšeně vzhlédla.

„– takže by byl problém jednou provždy vyřešen – ale bohužel jsi byl na dav příliš rychlý.“

„Celá ta akce byla velice neuvážená.“ Amer se zamračil. „Vrátí se vám to zpátky – možná ne hned, ale vrátí.“

„Myslím, že nás podceňuješ – stejně jako jsme my podcenili tebe. Nikoliv, znalosti a dovednosti, které jsi prokázal, z toho všeho učinily záležitost velké důležitosti.“

„Děkuji za kompliment.“

„Ujišťuji tě, že to sice je kompliment, avšak neměl bys přehlížet hrozbu, která se v něm skrývá – jistě chápeš, že s tvou mocí musíme něco udělat.“

Amer se usmál. „Mohu se zeptat, co by to podle vás mělo být?“

Moggard zamyšleně našpulil rty. Pak řekl: „Není to sice obvyklé, ale muž tvých schopností si tu poctu zaslouží.“

Což znamenalo, pomyslel si Amer, že Moggard doufá, že se zalekne, zřekne se Boha a dobra a přidá se k jejich covenu.

Moggard se znovu zašklebil a pokračoval: „Mistře Amere, veškerá tvá moc je založena na znalosti jistých zákonitostí, které jsi odhalil dlouholetým bádáním, je to tak?“

„Ano.“

„Pak jistě chápeš, jaké by to mělo následky, kdyby byly tyto zákonitosti potlačeny v jisté oblasti, která by tě obklopovala a doprovázela tě jako mrak všude, kam bys šel?“

Z Amerova obličeje zmizel úsměv. „A ty máš moc to udělat?“

„Ano, můj… ehm… nadřízený to pro mě může zařídit.“

„A ty samozřejmě nebudeš váhat to udělat.“

„Samozřejmě.“ Moggardův škleb se ještě rozšířil. „Pokud se ovšem nerozhodneš vstoupit do našeho bratrstva.“

„Aha.“ Amerův hlas zněl klidně, ale v obličeji byl bledý. Otočil se a zadíval se do plamenů v krbu. „A pokud se k vám nepřidám, odstraníš mou moc tím, že zrušíš působení všech přírodních i nadpřirozených zákonů kolem mě.“

„Přesně tak.“

„Síly, které drží pohromadě nejmenší částečky věcí, je přestanou držet – a všechno kolem mě se promění v prach.“

„V prach tak jemný, že ho nebudeš vidět,“ dodal čarodějník.

„Včetně jídla.“

„Vidím, že jsi rychle pochopil podstatu situace,“ zachechtal se Moggard.

„Stručně řečeno, jestliže se k vám nepřipojím, zemřu pomalým vyhladověním.“

„To je ono! Máš skvělý postřeh. Skutečně, děláš mi radost.“

„Vyhladověním!“ Samona se prudce obrátila k čarodějníkovi. Byla bledá a rty sejí lehce chvěly, když řekla: „Ne, Moggarde! Říkal jsi, že ho jen zbavíš jeho moci!“

„Jistě, má drahá. Ale to jsem ještě netušil, že shromáždil tolik… ehm… znalostí.“

„Nedovolím, abys mu ublížil!“

V Moggardových očích se zablesklo a rysy v jeho obličeji se napjaly, jak vykročil pomalou, kolébavou chůzí k čarodějnici.

„Nepokoušej se mi v tom zabránit, má drahá!“ zachrčel. „Takový čin by si vynutil okamžitý trest –“ do jeho hlasu se vmísil hluboký hihňavý smích „– podle mého výběru.“

Samona před.ním se strachem a odporem couvla. Hihňající se Moggard ji následoval.

„Nech ji být!“ zařval Amer a popadl pohrabáč.

Moggard se prudce otočil, pak zamířil k alchymistovi. Jeho hihňání teď znělo skoro hystericky.

„I ty toužíš po ukázce mé moci?“

Amer pozpátku zavrávoral. Náhle se kolem jeho zápěstí sevřela kostnatá ruka. Hleděl do plamenných očí Smrti.

„Uvolni mě!“ zasyčel Smrt tichým vzteklým hlasem. „Uvolni mě a já tě ho zbavím jednou provždy!“

Amer se zadíval na Smrt a pak na Samonu, která se tiskla zády ke stěně, bledá a vyděšená. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Copak ses zbláznil?“ zasyčel Smrt. Pak dodal s mírným znechucením: „Neboj se, ti dva mě přesvědčili, že žádný čaroděj nejsi.“

Amer jen znovu zavrtěl hlavou.

„Proč?“ Hlas Smrti zněl chraptivě hněvem. Pak si ale všiml, že se Amer nedívá na čarodějníka, ale na čarodějnici. Zamyšleně upřel prázdné oční důlky na alchymistu.

„Aha,“ řekl hořce. „Tak tohle zbavuje muže síly. Měl jsem o tobě lepší mínění, Amere.“

„Nuže, pane?“ zachrochtal Moggard. „Podepíšeš se do knihy našeho… ehm… ‚kapitána‘? Nebo raději zemřeš?“

V Amerově nitru vykrystalizovalo chladné odhodlání. Stál zpříma a nehnutě a měřil si čarodějníka opovržlivým pohledem. „Nikdy jsem neměl nic do činění s Ďáblem, mistře Moggarde, a nezměním to ani teď – i kdyby mě to mělo stát život.“

„Jak si přeješ,“ zahihňal se Moggard a jeho hlas zněl jako praskání větviček v krbu. Napřáhl ruku a pronesl nesrozumitelnou frázi skládající se zejména ze souhlásek a Amer uviděl, jak se věci kolem něj začínají rozpouštět. V několika vteřinách se všechno v jeho blízkosti proměnilo v prach.

Včetně miniaturní kostry, drátu a stolu – a tím i kouzla, které poutalo Smrt.

Smrt vyskočil a jeho kostnatá ruka se sevřela na Moggardově hrdle. Čarodějník se otočil, pohlédl do plamenných očních důlků lebky, v obličeji se mu nakrátko objevil výraz hrůzy a pak ztratil vědomí.

„Teď ti ukážu, že se zbabělost nevyplácí, Amere,“ zahřímal Smrt. „Kdybys mě pustil, když jsem tě o to žádal, možná bych tu tvou čarodějnici ušetřil. Ale teď bude muset jít se mnou.“ Vykročil směrem k Samoně.

„Počkej!“ zvolal Amer. „Dej jí šanci. Nemohl bys ji ušetřit, kdyby se zřekla svého čarodějnictví?“

Smrt zaváhal. Pak upřel svůj plamenný pohled na Samonu.

„Tvůj absint byl dobrý,“ zabručel. „Protentokrát chci být shovívavý.“

Amer si ulehčené oddechl.

„No tak, ďáblice,“ zasyčel Smrt. „Co si zvolíš? Život nebo zatracení?“

Samona těkala pohledem ze Smrti na Amera a zase zpátky, pak se v jejích očích objevil odhodlaný výraz. Narovnala se a odstoupila od stěny.

„Copak mám na výběr?“ odsekla a v pohledu, který vrhla na Amera, byla ryzí nenávist. „Ano, zříkám se temnoty.“

„Dobře!“ Smrt se otočil a vyplížil se ze dveří; Moggarda za sebou táhl jako hadrovou panenku. S rukou na klice se zastavil a podíval se na Amera.

„Sbohem, alchymisto. Vyhrál jsi svoji čarodějnici. Ale raději ti popřeju hodně štěstí, protože jsi nezvolil správně.“ Smrt rozrazil dveře a dvěma dlouhými kroky zmizel v bouřlivé noci. Věci uvnitř srubu se vrátily k normálu, ale pouze na okamžik. Pak meluzína vesele zavýskala a vtrhla dovnitř.

Honila se po místnosti, kácela nábytek, rozbíjela nádobí a s vítězoslavným jekotem metala zápisníky do ohně. Plameny vyšlehly do výše a vesele plápolaly.

Amer se rozběhl ke dveřím a přirazil je. Vítr zavyl vztekem, jak ho veřej přiskřípla, a než alchymista nasadil závoru, stačil ještě celý srub proklít tím nejhorším, co měl ve svém poněkud omezeném slovníku.

Amer se zády opřel o dveře srubu, aby si oddechl. Pak se s úsměvem, který s ohledem na toho, kdo se usmíval, mohl být považován za dušený, podíval na Samonu. Smích ho okamžitě přešel a Amer vytřeštil oči, protože vítr smetl mladé ženě vlasy z ramen a on si poprvé uvědomil její ženskost v plné míře.

Samona se zmateně zamračila – takhle se Amer nikdy dříve nechoval.

„Co se děje?“ zeptala se Biu.

„Můj ochranný lektvar,“ zalapal Amer po dechu. „Přestal působit už před hodinou!“

Pak si Samona uvědomila svou výhodu. Pomaloučku přistoupila k němu, na rtech jí pohrával vítězoslavný úsměv a oči se jí blýskaly, když si přitáhla jeho hlavu a dlouze ho políbila.

V jejím náručí zanecháme našeho přítele Amera, protože teď byl konečně a velice odborně okouzlen.

ZVUKY ŘEČI

Octavia E. Butlerová

Jak Octavia Butlerová napsala v jednom ze svých esejů, o její budoucnosti rozhodl okamžik, když jí v šesti letech, navyklé na čtení před spaním, maminka řekla: „ Tady máš knížku. Čti si. „ Octavia tedy začala číst a četla hltavě, nenasytně. Když občas neměla co číst, musela si vymýšlet. A postupně, k údivu mnoha lidí ze svého okolí, zjistila, že do světa knih a příběhů chce přispět něčím vlastním. Když začala chodit do práce, vstávala ve dvě, ve tři ráno, aby mohla psát. Doma se jí hromadily odmítavé dopisy z redakcí. Nevzdala to, psala dál a vypracovala se na jedinou ženu černé pleti, která se živí psaním science fiction a fantasy, což není primát, na němž by si zakládala, naopak, ale je plně zasloužený.

Dodnes si vzpomínám, jak jsem vzal v jednom helsinském knihkupectví do ruky její knihu a něco mi řeklo: Kup si ji. Dodnes si vzpomínám, jak mne pohltila, když jsem ji otevřel. A něco podobného se opakovalo u všech, k nimž jsem se později dostal.

Octavia Butlerová se nevyžívá v hlubokomysiných úvahách ani v barvitých popisech prostředí. V jejích textech nenajdete humor. Její styl je poměrně strohý a úsporný a náměty, jimiž se zabývá, bývají syrové a neveselé. Zato je každá z jejích knih, ať už patří do cyklů Patternist, Xenogenesis nebo dosud neuzavřených , Parables‘, každá z jejích povídek, vysoko ceněných americkými čtenáři i kritikou, prostoupena opravdovými lidskými emocemi, pozitivními i negativními, odřenými až na kost, zobrazovanými ve vší složitosti a rozporuplnosti, bez příkras a pokrytectví. Sama říká: „Píšu o lidech, kteří dělají mimořádné věci. A náhodou se tomu říká science fiction. „ Pro světovou science fiction je to dobře. Moc dobře.

– PK

V autobuse, který jezdil po Washington Boulevardu, vznikly potíže.

Žitná čekala, že se cestou dřív nebo později do potíží dostane. Odkládala ji tak dlouho, dokud ji samota a beznaděj nevyhnaly. Věřila, že jedna skupina příbuzných mohla zůstat naživu – bratr a jeho dvě děti žijící v dvacet mil vzdálené Pasadeně. Znamenalo to jeden den cesty jedním směrem, pokud bude mít štěstí. Neočekávaný příjezd autobusu krátce poté, co vyšla z domova na Virginia Road, vypadal jako šťastné znamení – dokud nezačaly potíže.

Mezi dvěma mladíky došlo k hádce, nebo spíš k nedorozumění. Stáli v uličce, vrčeli na sebe a gestikulovali, každý v nejistém postoji ve tvaru T, jak se autobus kolébal přes výtluky. Vypadalo to, jako by je řidič tak trochu schválně vyváděl z rovnováhy. Přesto se jejich gesta zastavila těsně před kontaktem – byly to jen předstírané údery a zastrašovací hra s rukama, jež měly nahradit ztracené nadávky.

Lidé se na ty dva dívali, potom pokukovali po sobě a vydávali tiché, znepokojené zvuky. Dvě děti kňouraly.

Žitná seděla několik stop za hádajícími se mladíky, naproti zadním dveřím. Pozorně je oba sledovala, protože věděla, že se strhne rvačka, jakmile někomu povolí nervy, někomu ujede ruka nebo někdo dospěje na konec svých omezených komunikačních schopností. Taková věc se mohla stát kdykoliv.

A také se stala, když autobus vjel do obzvlášť velké díry a jednoho z mužů, vysokého, hubeného, s posměšným úšklebkem, to hodilo na jeho menšího oponenta.

Menší muž okamžitě vrazil do vytrácejícího se úšklebku pěst levé ruky. Bušil do většího protivníka, jako by neměl a ani nepotřeboval jinou zbraň než svou levou pěst. Zasazoval rány dost rychle a dost prudce, aby svého soupeře srazil k zemi dřív, než vyšší muž dokáže znovu nabýt rovnováhy nebo mu alespoň jednu ránu vrátit.

Lidé ječeli a vřeštěli strachem. Ti, kteří byli nablízku, se tlačili pryč, aby se do rvačky nepřipletli. Tři další mladí muži na sebe vzrušeně řvali a divoce gestikulovali. Pak znenadání vypukla mezi dvěma z těch tří další rvačka – pravděpodobně proto, že jeden se bezděčně dotkl nebo udeřil toho druhého.

Když vyděšené pasažéry rozehnala druhá pranice, jedna žena zatřásla řidiči ramenem a s chrčením gestikulovala směrem ke rvačce.

Řidič na ni přes zatnuté zuby zavrčel. Žena polekaně couvla.

Žitná věděla, jaké metody řidiči autobusů používají, a proto se zapřela a chytila se příčné rozpěry na sedadle před sebou. Když řidič dupl na brzdy, byla na to na rozdíl od rváčů připravená. Ti přepadli přes sedadla a zavalili vřeštící pasažéry, čímž vyvolali ještě větší chaos. Propukla přinejmenším jedna další bitka.

V okamžiku, kdy autobus zastavil úplně, už byla Žitná na nohou a opírala se do zadních dveří. Na druhé zatlačení se otevřely a ona vyskočila ven, s rancem v ruce. Několik dalších pasažérů vystoupilo po ní, ale někteří v autobuse zůstali. Autobusy teď byly tak vzácné a nepravidelné, že lidé jezdili, když mohli, ať se dělo cokoli. Mohlo se stát, že další autobus už dnes nepojede – ani zítra. Lidé prostě vyšli pěšky, a když zahlédli autobus, mávli, aby jim zastavil. Lidé, kteří cestovali mezi městy, jako Žitná z Los Angeles do Pasadeny, počítali s tím, že přespí venku, nebo vyhledávali nocleh u místních obyvatel s rizikem, že budou okradeni nebo zabiti.

Autobus se nehýbal, ale Žitná se od něho vzdálila. Měla v úmyslu počkat, až se rozruch uklidní, a pak znovu nastoupit, ale kdyby se začalo střílet, chtěla mít možnost schovat se za strom. Tak se stalo, že byla u obrubníku, když otlučený modrý ford jedoucí po druhé straně ulice udělal obrátku o sto osmdesát stupňů a zastavil před autobusem. Auta byla v této době vzácná – tak vzácná, jak jen mohla být vzhledem ke kritickému nedostatku paliva a relativně neporušené mechanice. Auta, která ještě jezdila, se stejně jako k přepravním účelům používala jako zbraně. Proto když řidič fordky na Žitnou kývl, obezřetně ustoupila. Řidič vystoupil – byl to mohutný muž, mladý, s úhlednými vousy a tmavými, hustými vlasy. Měl na sobě dlouhý svrchník a jeho pohled byl stejně ostražitý jako pohled Žitné. Stála několik stop od něho a čekala, co udělá. Podíval se na autobus, rozkolébaný bitkou probíhající uvnitř, a potom na nevelký shluk pasažérů, kteří vystoupili. Nakonec se očima vrátil k Žitné.

Opětovala jeho pohled, dobře si vědoma staré automatické pětačtyřicítky, kterou měla ukrytou pod krátkým kabátem. Dívala se mu na ruce.

Ukázal levou rukou na autobus. Kouřová okna mu znemožňovala zahlédnout, co se děje uvnitř.

To, že použil levou ruku, zaujalo Žitnou víc než otázka, kterou svým gestem kladl. Leváci bývali většinou méně postižení, byli rozumnější a chápavější, nepodléhali tak snadno zoufalství, zmatku a vzteku.

Napodobila jeho gesto, levou rukou ukázala na autobus a potom oběma pěstmi naprázdno zaboxovala do vzduchu.

Muž si sundal svrchník, pod nímž se objevila kompletní uniforma losangeleské policie, včetně obušku a služebního revolveru.

Žitná od něho ustoupila o další krok. Žádná LAP již neexistovala, neexistovala žádná velká organizace, státní ani soukromá. Byly jen hlídky domobrany a ozbrojení jednotlivci. To bylo všechno.

Muž z kapsy pláště něco vytáhl a potom to hodil do auta. Pak pokynul Žitné, aby ustoupila k zádi autobusu. V ruce držel něco z umělé hmoty. Žitná nechápala, co chce udělat, dokud nedošel k zadním dveřím autobusu a nepokynul jí, aby se tam postavila. Poslechla hlavně ze zvědavosti. Policajt nepolicajt, možná udělá něco, čím by té nesmyslné rvačce udělal přítrž.

Obešel kolem předku na tu stranu autobusu, která směřovala do ulice a kde bylo otevřené okénko řidiče. Zdálo se jí, že zahlédla, jak do autobusu něco vhodil. Ještě stále se pokoušela nakouknout tmavými skly dovnitř, když se ze zadních dveří začali potácet dusící se, slzící lidé. Plyn.

Žitná zachytila starou ženu, která by jinak upadla, a pomohla na zem dvěma malým dětem, když jim hrozilo, že je lidé srazí dolů a ušlapou. Zahlédla, že vousatý muž pomáhá lidem u předních dveří. Zachytila hubeného starého muže, kterého jeden z bojovníků vystrčil ven. Zapotácela se pod jeho tíhou tak, že měla co dělat, aby stačila uhnout poslednímu mladému muži, který si razil cestu ven. Ten, krvácející z nosu a z úst, vrazil do dalšího mladíka, a přestože ještě vzlykali od účinků plynu, pustili se slepě do sebe.

Vousatý muž pomohl řidiči vystoupit předními dveřmi, ale nevypadalo to, že by řidič jeho pomoc oceňoval. Žitná si v první chvíli myslela, že se strhne další rvačka. Vousatý muž ustoupil a díval se, jak na něho řidič výhružně gestikuluje, jak na něho křičí v hněvu beze slov.

Vousatý muž stál bez hnutí a bez hlesu, odmítal reagovat na viditelně vulgární posunky. Méně postižení lidé to často dělávali – drželi se stranou, pokud nebyli fyzicky ohrožováni, a nechali ty, kteří se nedokázali tak ovládat, vřískat a poskakovat kolem. Vypadalo to, jako by měli pocit, že je pod jejich úroveň chovat se tak nedůtklivě jako ti méně chápaví. Byl to nadřazený postoj a lidé, jako byl řidič autobusu, to tak vnímali. Taková ‚nadřazenost‘ se často trestala zbitím, nebo dokonce smrtí. Žitná měla několikrát namále. Proto nevycházela beze zbraně. A v tomto světě, kde jediným společným jazykem byl jazyk těla, často stačilo mít zbraň. Málokdy musela pistoli vytáhnout, nebo dokonce ukázat, že ji má.

Revolver vousatého muže byl na očích stále. Řidiči autobusu to zjevně stačilo. Znechuceně si odplivl, ještě okamžik vousatého muže probodával nasupeným pohledem a potom odešel zpátky k autobusu plnému plynu. Chvíli se na něj díval, viditelně chtěl dovnitř, ale plyn byl ještě příliš koncentrovaný. Z oken se dalo otevřít pouze maličké okénko u řidiče. Přední dveře sice byly dokořán, ale zadní nezůstaly otevřené, když je někdo nedržel. Klimatizace samozřejmě nefungovala už dávno. Nějakou dobu potrvá, než se autobus pročistí. Pro řidiče to byl majetek, jeho živobytí. Na boky vylepil obrázky ze starých časopisů, na nichž byly věci, které byl ochoten přijmout jako jízdné. Z toho, co vybral, pak nakrmil rodinu nebo s tím dál obchodoval. Když autobus stál, neměl co jíst. Na druhou stranu, kdyby mu vnitřek autobusu zdemolovali při nesmyslné rvačce, také by se moc nenajedl. Z této strany se na to evidentně nedokázal podívat. Viděl pouze to, že nějakou dobu potrvá, než bude moci autobus znovu používat. Pohrozil vousatému muži pěstí a zakřičel. Vypadalo to jako slova, ale Žitná jim nerozuměla. Nevěděla, jestli je to jeho vinou nebo její. V posledních třech letech slýchala souvislou lidskou řeč tak málo, že si již nebyla jistá, jak dobře ji poznává, nebyla si jistá stupněm vlastního postižení.

Vousatý muž si povzdechl. Zalétl pohledem ke svému autu a potom kývl na Žitnou. Byl připraven odjet, ale nejdřív po ní něco chtěl. Ne. Ne, chtěl, aby odjela s ním. Bylo to riziko, sednout k němu do auta, když navzdory uniformě, kterou měl na sobě, zákon ani pořádek nebyly nic – dokonce už ani slova. Zavrtěním hlavou vyjádřila všeobecně srozumitelné gesto odmítnutí, ale muž jí kynul dál.

Mávnutím ho poslala pryč. Dělal něco, co dělali málo postižení lidé jen málokdy – upoutával potenciálně negativní pozornost na další takové, jako byl on. Lidé z autobusu si ji začínali prohlížet.

Jeden z mužů, kteří se rvačky účastnili, poklepal druhému na ruku, ukázal z vousatého muže na Žitnou a nakonec vztyčil první dva prsty na pravé ruce, jako by předváděl dvě třetiny skautského pozdravu. Gesto bylo velice rychlé a jeho význam byl jasný i na dálku. Dali ji s vousatým mužem dohromady. Co teď?

Muž, který gesto udělal, vykročil směrem k ní.

Neměla ponětí, co má v úmyslu, ale zůstala na místě. Muž byl o půl stopy vyšší než ona a možná o deset let mladší. Nenamlouvala si, že by mu utekla. Ani nečekala, že by jí někdo pomohl, kdyby potřebovala pomoc. Všichni lidé kolem ní byli cizí.

Udělala jedno gesto – jasně muži ukázala, aby se zastavil. Neměla v úmyslu je opakovat. Muž naštěstí poslechl. Udělal na ni oplzlé gesto a několik dalších mužů se rozesmálo. Ztráta verbálního jazyka způsobila rozmach oplzlých gest. Muž ji jednoduše a prostě obvinil z toho, že se s vousatým mužem vyspala a navrhl jí, aby obsloužila také ostatní přítomné muže – počínaje jím.

Žitná ho unaveně sledovala. Bylo klidně možné, že lidé by zůstali stát a dívali se, kdyby se ji pokusil znásilnit. Stejně tak by stáli a dívali se, jak ho zastřelí. Zajde tak daleko?

Neudělal to. Po několika dalších vulgárních gestech, při nichž se k ní nijak nepřiblížil, se pohrdavě otočil a odešel.

A vousatý muž stále čekal. Odložil revolver, pouzdro a všechno ostatní. Znovu jí pokynul, s oběma rukama prázdnýma. Nebylo pochyb o tom, že má zbraň v autě a na dosah, ale to, že ji dal pryč, na ni udělalo dojem. Možná nebyl špatný. Možná byl jenom sám. I ona byla poslední tři roky sama. Nemoc ji připravila o všechno, zabila jí děti jedno po druhém, zabila jí manžela, sestru, rodiče…

Nemoc, pokud to byla nemoc, od sebe odřízla dokonce i živé. Jak postupovala zemí, lidé skoro ani neměli čas obvinit Sověty (přestože se odmlčovali spolu se zbytkem světa), nový virus, novou škodlivinu v prostředí, záření, boží trest… V tom, jak rychle lidi kosila, i některými svými následky, se podobala mrtvici. Byla však velice specifická. Vždy došlo ke ztrátě nebo vážnému poškození jazyka. Obojí bylo nezvratné. Často se přidávalo ochromení, postižení intelektu, smrt.

Žitná vykročila směrem k vousatému muži. Ignorovala hvízdání a potlesk dvojice mladíků a zdvižené palce, které vousatému muži ukazovali. Kdyby se na ně usmál nebo jim jakkoli jinak odpověděl, skoro určitě by si to rozmyslela. Kdyby si připustila úvahy o případných smrtelných následcích, které by nasednutí do auta mohlo mít, rozmyslela by si to. Místo toho si vzpomněla na muže, který žil v ulici naproti ní. Od doby, kdy u něho nemoc propukla, se téměř nemyl. A zvykl si močit všude tam, kde zrovna byl, když se mu zachtělo. Měl již dvě ženy – každá se starala o jednu z jeho velkých zahrad. Výměnou za ochranu, kterou jim poskytoval, s ním žily. Dával jasně najevo, že chce, aby se Žitná stala jeho třetí ženou.

Nasedla do auta a vousatý muž zabouchl dveře. Dívala se, jak obchází ke dveřím řidiče – byla ve střehu kvůli němu, protože jeho zbraň ležela na sedadle vedle ní. A řidič autobusu a dva mladíci postoupili o několik kroků blíž. Neudělali však nic, dokud vousatý muž neseděl v autě. Potom jeden z nich hodil kamenem. Ostatní se jeho příkladu chopili, a tak se od odjíždějícího auta neškodně odrazilo několik kamenů.

Když autobus zůstal kus za nimi, Žitná si otřela pot z čela a zatoužila po tom, aby se mohla uvolnit. S autobusem by se svezla víc než do poloviny cesty do Pasadeny. Zbývalo by jí jenom deset mil chůze. Uvažovala, jak daleko bude muset jít teď – a jestli to, že bude muset jít daleko, bude její jediný problém.

Na rohu Figuroa a Washington Boulevardu, kde autobus obvykle zahýbal doleva, vousatý muž zastavil, podíval se na ni a naznačil, aby vybrala směr. Když mu ukázala doleva a on skutečně zabočil doleva, začala se uvolňovat. Jestli byl ochoten jet tam, kam ho nasměrovala, možná jí nebezpečí nehrozilo.

Zatímco míjeli bloky vypálených, opuštěných domů, prázdných parkovišť a zdemolovaných, vykradených aut, sundal si přes hlavu zlatý řetízek a dal jí ho. Přívěsek, který k němu byl připevněn, byl z hladkého, sklovitého, černého kamene. Mohl se jmenovat Skála, Petr nebo Černý, ale ona se rozhodla, že mu v duchu bude říkat Obsidian. Jméno jako Obsidian zůstane i v její občas nefunkční paměti.

Podala mu symbol vlastního jména – špendlík ve tvaru dlouhého, zlatého pšeničného stébla. Koupila si jej dávno předtím, než přišla nemoc a zavládlo mlčení. Nosila jej s tím, že nic bližšího Žitné s největší pravděpodobností nenajde. Lidé jako Obsidian, kteří ji předtím neznali, ji pravděpodobné měli za Pšenicovou. Ne že by na tom záleželo. Stejně své jméno už nikdy neuslyší vyslovené nahlas.

Obsidian jí podal špendlík zpátky. Když pro něj sahala, chytil ji za ruku a přejel jí palcem po mozolech.

Na First Street zastavil a znovu sejí zeptal na cestu. Pak, když zahnul doprava, jak mu naznačila, zaparkoval u Music Centra. Tam vytáhl z přístrojové desky složený papír a rozbalil jej. Žitná poznala, že je to mapa města, ale text na ní jí nic neříkal. Obsidian mapu uhladil, znovu ji vzal za ruku a položil její ukazováček na jedno místo. Dotkl se jí, dotkl se sebe a ukázal na podlahu. Znamenalo to: ‚Jsme tady.‘ Věděla, že chce, aby mu ukázala, kam jede. Chtěla mu to říct, ale jen smutně zavrtěla hlavou. Zapomněla číst a psát. Bylo to nejvážnější a nejbolestivější postižení, které utrpěla. Učila dějiny na UCLA. Byla spisovatelka na volné noze. Teď nedokázala přečíst ani vlastní rukopisy. Měla dům plný knih, které nedokázala číst, ale zároveň neměla to srdce, aby je začala používat jako palivo. A její paměť si nedokázala vybavit mnoho z toho, co četla dříve.

Zírala na mapu a snažila se počítat. Narodila se v Pasadeně, v Los Angeles žila od patnácti let. Teď se nacházela nedaleko centrální čtvrti s úřady a veřejnými budovami. Věděla, jaká je vzájemná poloha obou měst, znala ulice a směry, věděla i to, že je lepší vyhýbat se dálnicím, které mohou být zablokovány vraky aut nebo zničenými mimoúrovňovými křižovatkami. Měla vědět, jak najít Pasadenu, přestože nedokázala poznat jediné slovo.

Váhavě položila ruku na bledě oranžovou skvrnu v horním pravém rohu mapy. To by mělo být ono. Pasadena.

Obsidian jí ruku zvedl a podíval se pod ni, pak složil mapu a vrátil ji do přístrojové desky. Se zpožděním si uvědomila, že umí číst. Pravděpodobně uměl i psát. Nejednou k němu pocítila nenávist – hlubokou, trpkou nenávist. Co znamenala gramotnost pro něho – dospělého muže, který si hrál na policajty a na zloděje? Jenže on gramotný byl a ona ne. A nikdy nebude. Z nenávisti, zklamání a žárlivosti se jí udělalo špatně od žaludku. A jen několik centimetrů od její ruky ležela nabitá zbraň.

Probodávala ho očima, znehybnělá, téměř cítila jeho krev. Ale její vztek dostoupil vrcholu a opadl, aniž něco udělala.

Obsidian jí s váhavou důvěrností vzal za ruku. Podívala se na něho. Její obličej stačil prozradit příliš. Žádný člověk, který ještě žil v tom, co zbylo z lidské společnosti, nemohl nepoznat ten výraz, tu žárlivost.

Unaveně zavřela oči a zhluboka se nadechla. Prožila si touhu po minulosti, nenávist k současnosti, sílící beznaděj, nesmyslnost, ale ještě nikdy nepocítila tak prudké nutkání někoho zabít. Nakonec odešla z domova, protože se dostala do stavu, kdy nechybělo mnoho, aby zabila sama sebe. Nenašla žádný důvod, proč zůstat naživu. Možná právě proto nasedla do Obsidiánova auta. Nikdy předtím nic takového neudělala.

Sáhl jí na ústa a pohyby palce a prstů napodobil brebentění. Ptal se, jestli umí mluvit.

Přikývla a sledovala vzedmutí a opadnutí jeho závisti, slabší než v jejím případě. Oba tak přiznali, co nebylo bezpečné přiznat, a k žádnému násilí nedošlo. Poklepal si na ústa a na čelo a zavrtěl hlavou.

Nemluvil a mluvenému jazyku nerozuměl. Nemoc si s nimi zahrávala, připadalo jí, že každého připravila o to, na čem mu nejvíc záleželo.

Zatahala ho za rukáv. Pořád jí nešlo do hlavy, proč se sám od sebe rozhodl udržovat LAP při životě tím, co mu zůstalo. Jinak působil docela rozumně. Proč někde doma nepěstoval kukuřici, nechoval králíky a nestaral se o děti? Nevěděla však, jak se zeptat. Potom jí položil ruku na stehno a ona si musela poradit s další otázkou.

Zavrtěla hlavou. Nemoc, těhotenství, bezmocnost, muka samoty… ne.

Jemně ji masíroval stehno a nevěřícně se usmíval.

Tři roky sejí nikdo nedotkl. Nechtěla, aby sejí někdo dotýkal. Stál snad tento svět za to, aby žena riskovala, že do něj přivede dítě, i kdyby otec byl ochoten zůstat a pomáhat se o ně starat? Bylo to však hodně těžké. Obsidian nemohl vědět, jak je pro ni přitažlivý – mladý, pravděpodobně mladší než ona, žádající o to, co spíš chtěl, než požadoval. Ale o to nešlo. Co bylo několik chvil rozkoše proti následkům na celý život?

Přitáhl si ji blíž a ona si na okamžik dopřála radost z jeho blízkosti. Hezky voněl – jako muž a příjemně. Zdráhavě se odtáhla.

Povzdechl si a sáhl do přihrádky na rukavice. Ztuhla, nevěděla, co může čekat, ale vytáhl jenom malou krabičku. Text, který na ní byl, jí nic neříkal. Nechápala, o co se jedná, dokud neporušil obal, krabičku neotevřel a nevytáhl kondom. Když se na ni pak podíval, nejdřív překvapeně uhnula pohledem. Potom se zachichotala. Nepamatovala si, kdy se smála naposledy.

Roztáhl ústa do širokého úsměvu a pokynul jí směrem k zadnímu sedadlu. Rozesmála se nahlas. Zadní sedadla v autech neměla ráda ani v pubertě. Ale rozhlédla se po prázdných ulicích a zpustošených domech a pak si vlezla dozadu. Nechal ji, aby mu kondom navlékla, a pak byl zaskočen její dychtivostí.

O něco později seděli spolu, přikryti jeho svrchníkem. Ještě se jim nechtělo znovu se oblékat v blízkosti cizích lidí. Udělal gesto, jako když se chová dítě, a tázavě se na ni podíval.

Polkla a zavrtěla hlavou. Nevěděla, jak mu říct, že její děti jsou mrtvé.

Vzal ji za ruku, nakreslil na ni ukazováčkem křížek a potom znovu udělal, jako když se chová dítě.

Přikývla, zvedla tři prsty a odvrátila se od něho, snažila se zastavit nenadálý příval vzpomínek. Namlouvala si, že děti, které v této době vyrůstají, si zaslouží politování. Budou běhat kaňony v centrech měst, aniž by si skutečně pamatovaly, čím tyto budovy byly nebo jak vznikly. Dnešní děti sbíraly knihy stejně jako dřevo, k použití jako palivo. Pobíhaly po ulicích, honily se a pokřikovaly jako šimpanzi. Neměly žádnou budoucnost. Již teď byly vším, čím kdy budou.

Položil jí ruku na rameno. Prudce se otočila, zašmátrala po krabičce a pak ho vybídla, aby se s ní znovu pomiloval. Mohl jí poskytnout zapomnění a rozkoš. To se dosud ničemu nepodařilo. Dosud ji každý den přibližoval okamžiku, kdy udělá to, čemu se chtěla vyhnout tím, že odešla z domova: strčí si pistoli do úst a stiskne spoušť.

Zeptala se ho, jestli by s ní nešel domů, nezůstal s ní.

Jakmile pochopil, zatvářil se překvapeně a potěšeně. Ale neodpověděl hned. Jak se obávala, nakonec zavrtěl hlavou. Zřejmě ho až příliš bavilo hrát si na policajty a zloděje a balit ženské.

Mlčky se oblékla, zklamaná, ale neschopná cítit k němu jakýkoli hněv. Třeba již měl ženu a domov. Bylo to pravděpodobné. Nemoc dolehla na muže hůř než na ženy – zabila jich víc a ty, kteří přežili, krutěji poznamenala. Muži jako Obsidian byli vzácní. Ženy se buď spokojily s málem, nebo zůstaly samy. Pokud našly nějakého Obsidiána, dělaly všechno pro to, aby si ho udržely. Žitná tušila, že má někoho mladšího, hezčího, kdo se o něho stará.

Když si připevňovala pistoli, dotkl se jí a složitými posunky se jí zeptal, jestli je nabitá.

Chmurně přikývla.

Poplácal j i po paži.

Zeptala se ho ještě jednou, jestli by s ní nechtěl jít domů, tentokrát jinými gesty. Vypadalo to, že zaváhal. Možná by se dal zlákat.

Aniž odpověděl, vystoupil a vrátil se na přední sedadlo.

Sledujíc ho očima, přesedla si znovu dopředu. Zaškubal si za uniformu a podíval se na ni. Usoudila, že se jí na něco ptá, ale nevěděla, co toje.

Sundal si odznak, poklepal na něj jedním prstem a potom si poklepal na hruď. Ovšem.

Vzala si od něho odznak a zapíchla do něj své pšeničné stéblo. Jesdi byl nenormální pouze v tom, že si hrál na policajty a zloděje, ať si hraje. Vezme ho takového, jaký je, s uniformou i vším ostatním. Napadlo ji, že ji o něho jednou může připravit někdo, koho potká stejné, jako potkal ji. Ale bude ho mít alespoň nějaký čas.

Znovu rozložil mapu města, poklepal na ni, ukázal přibližně na severovýchod k Pasadeně a podíval se na ni.

Pokrčila rameny, zaťukala na rameno jemu, pak sobě a pro jistotu zvedla ukazováček a prostředník, přitisknuté k sobě.

Uchopil ty dva prsty a přikývl. Byl s ní.

Vzala mu mapu a hodila ji do přihrádky v přístrojové desce. Ukázala zpátky k jihozápadu – zpět domů. Už nemusela jet do Pasadeny. Klidné tam mohla dál mít bratra a dva synovce. Již nepotřebovala zjišťovat, jestli je tak sama, jak se obávala. Již nebyla sama.

Obsidian se rozjel po Hill Street na jih a potom po Washington Boulevardu na západ. Opřela se a uvažovala, jaké to bude, zase někoho mít. S tím, co různě nasbírala, co zachránila a co vypěstovala, pro ně měla jídla bez problémů dost. Místa bylo ve čtyřpokojovém domě určitě dost. Mohl si nastěhovat i své věci. A co bylo nejlepší, to zvíře z druhé strany ulice dá pokoj a snad ji nedonutí, aby ho zabila.

Obsidian si ji přitáhl k sobě a ona mu položila hlavu na rameno. Vtom dupl na brzdy, tak prudce, že málem vylétla ze sedadla. Koutkem oka zahlédla, že před autem někdo přeběhl přes ulici. Jediné auto na ulici a někdo před ním musel přeběhnout.

Když se Žitná narovnala, zjistila, že to byla žena, prchající ze starého dřevěného domu k zabedněné obchodní výloze. Utíkala mlčky, ale muž, který vzápětí vyběhl za ní, vykřikoval v běhu něco, co znělo jako zkomolená slova. Něco měl v ruce. Pistole to nebyla. Možná nůž.

Žena zkusila vzít za dveře, ale zjistila, že jsou zamčené. Zoufale se rozhlédla kolem a nakonec popadla střep z rozbité výkladní skříně. S ním se otočila proti svému pronásledovateli. Žitnou napadlo, že si spíš pořeže ruku, než by sklem ublížila někomu jinému.

Obsidian vyskočil z auta a začal křičet. Bylo to poprvé, co Žitná zaslechla jeho hlas – hluboký a zastřený, jak jej nepoužíval. Vydával stále stejný zvuk, tak jako to někteří nemluvící lidé dělali: ‚Da, da, da.‘

Když se Obsidian ke dvojici rozběhl, Žitná vystoupila z auta. Pistoli měl vytaženou. S obavami vytáhla vlastní zbraň a odjistila ji. Rozhlédla se, jestli scéna nepřilákala ještě někoho dalšího. Všimla si, že muž k Obsidiánovi zalétl pohledem a pak se na ženu náhle vrhl. Žena ho zkusila bodnout do obličeje, ale chytil ji za ruku a podařilo se mu ji dvakrát bodnout, než ho Obsidian zastřelil.

Muž se chytil za břicho, prohnul se a potom se skácel k zemi. Obsidian vykřikl a pak ukázal Žitné, aby ženě pomohla.

Žitná k ženě přistoupila. Uvědomila si, že má v ranci sotva víc než nějaké obvazy a antiseptikum. Ženě se ale stejně nedalo pomoci. Byla ubodaná dlouhým, tenkým vykosťovacím nožem.

Dotkla se Obsidiána, aby mu sdělila, že žena je mrtvá. Sklonil se, aby zkontroloval zraněného muže, který ležel bez hnutí a také vypadal jako mrtvý. Jenže když se Obsidian otočil, aby se podíval, co Žitná chce, muž otevřel oči. Se zkřivenou tváří se zmocnil revolveru, který Obsidian těsně předtím zasunul do pouzdra, a vystřelil. Kulka zasáhla Obsidiána do spánku a on se skácel k zemi.

Stalo se to přesně tak jednoduše, přesně tak rychle. V dalším okamžiku Žitná zraněného muže zastřelila, právě ve chvíli, kdy obracel zbraň proti ní.

A Žitná byla sama – se třemi mrtvolami.

Klečela vedle Obsidiána, se suchýma očima, zamračená, a snažila se pochopit, proč se všechno tak náhle změnilo. Obsidian byl mrtvý. Zemřel a opustil ji – jako všichni ostatní.

Z domu, z něhož muž a žena vyběhli, vyšly dvě velmi malé děti –chlapeček a holčička, možná tak tříletí. Držíce se za ruce, přešli přes ulici k ní. Dobře si ji prohlédli, potom se kolem ní protáhli a došli k mrtvé ženě. Holčička jí zaškubala rukou, jako by se ji snažila probudit.

To bylo příliš. Žitná vstala. Ze smutku a vzteku se jí udělalo špatně od žaludku. Kdyby se děti rozplakaly, byla přesvědčená, že by začala zvracet.

Teď se o sebe musely postarat samy. Byly dost staré, aby chodily a sbíraly odpadky. Nepotřebovala další zármutek. Nepotřebovala děti někoho cizího, z nichž vyrostou neochlupení šimpanzi.

Vrátila se k autu. Mohla alespoň odjet domů. Ještě si pamatovala, jak se řídí.

Ale ještě než došla k autu, napadlo ji, že by Obsidiána měla pohřbít, a přece jen se vyzvracela.

Tak rychle ho našla a ztratila. Působilo to, jako by byla vytržena z pohodlí a jistoty a znenadání, bez vysvětlení zbita. Hlava se jí nechtěla pročistit. Nedokázala myslet.

Nějakým způsobem se přinutila, aby se k němu vrátila a podívala se na něho. Pak najednou byla na kolenou vedle něho, aniž by si pamatovala, že si klekala. Hladila ho po tváři, po vousech. Jedno z dětí vykřiklo. Podívala se na ně a pak na ženu, která byla pravděpodobně jejich matka. Děti, viditelně vystrašené, se dívaly zase na ni. Snad to byl právě jejich strach, co na ni nakonec zapůsobilo.

Chystala se odjet a nechat je tam. Málem to udělala, málem obě batolata nechala zemřít. Ale umírání už určitě bylo dost. Uvědomila si, že je bude muset odvézt domů s sebou. S jiným rozhodnutím by nedokázala žít. Rozhlédla se, jestli nenajde místo, kde by mohla tři těla pohřbít. Nebo dvě. Přemýšlela, zda vrah byl otec dětí. Než přišlo mlčení, policisté vždy říkali, že k nejnebezpečnějším výjezdům, které jezdí řešit, patří telefonáty kvůli rodinným rozmíškám. Obsidiána to mělo napadnout – ale i kdyby to věděl, stejně by nezůstal sedět v autě. Nezastavilo by to ani ji. Nedokázala by se dívat, jak je ta žena vražděna, a nic neudělat.

Odtáhla Obsidiána k autu. Neměla u sebe nic, čím by mohla vykopat jámu, a neměla nikoho, kdo by ji hlídal, až ji bude hloubit. Bylo lepší odvézt těla s sebou a pohřbít je vedle manžela a jejích dětí. Takže nakonec s ní Obsidian domů pojede.

Když ho dostala na podlahu pod zadními sedadly, vrátila se pro ženu. Hubená, špinavá, vážná holčička se zvedla a nevědomky dala Žitné dar. Ve chvíli, kdy začala ženu táhnout za ruce, holčička vykřikla: ‚Ne!‘

Žitná ženu pustila a vytřeštila na holčičku oči.

‚Ne!‘ zopakovala holčička. Došla k ženě a zastavila se nad ní. ‚Odejdi!‘ řekla Žitné.

‚Nemluv,‘ napomenul ji chlapec. Nebyly to žádné zastřené nebo matoucí zvuky. Obě děti promluvily a Žitná jim porozuměla. Chlapec se podíval na mrtvého vraha a ustoupil od něho. Vzal holčičku za ruku. ‚Buď zticha,‘ zašeptal.

Plynulá řeč! Zemřela snad žena proto, že uměla mluvit a naučila mluvit své děti? Zabil ji manželův hryzající hněv nebo žárlivé běsnění nějakého cizince? A ty děti… musely přijít na svět až po umlčení. Měla nemoc normální průběh? Nebo byly tyto děti jednoduše imunní? Určitě měly dost času, aby onemocněly a oněměly. Žitná horečně přemýšlela. Co když byly děti, které měly tři roky nebo míň, mimo nebezpečí a mohly se naučit mluvit? Co když potřebovaly jenom učitele? Učitele a ochránce.

Žitná se ohlédla po mrtvém vrahovi. Styděla se za to, ale zjistila, že do jisté míry chápe emoce, které jím musely zmítat, ať to byl kdokoli. Vztek, zoufalství, beznaděj, šílená žárlivost… kolik toho tam ještě bylo – lidí ochotných zničit, co sami nemohli mít.

Obsidian byl ochránce. Bůhvíproč si tu roli vybral. Možná mu to, že si oblékl nepoužívanou uniformu a hlídkoval v prázdných ulicích, pomáhalo, aby si pistoli nevsunul do úst. A teď, když se našlo něco, co stálo za to chránit, byl pryč.

Bývala učitelka. Dobrá učitelka. Také byla ochránce, ale jen sebe. Udržovala se při životě, přestože neměla důvod žít. Když nemoc tyto děti nechala o samotě, ona je mohla udržet při životě.

Nějakým způsobem mrtvou ženu zvedla do náruče a položila ji na zadní sedadlo auta. Děti začaly plakat, ale ona si klekla na rozpukaný chodník k nim a začala na ně šeptat. Bála se, že je chraptivostí svého dlouho nepoužívaného hlasu vyděsí.

‚To nic,‘ řekla jim. ‚Pojedete s námi taky. Pojďte.‘ Obě je zvedla, každé jednou paží. Byly tak lehoučké. Měly poslední dobou dost jídla?

Chlapeček si zakryl ústa rukou, ale ona odvrátila obličej. ‚Mně mluvení nevadí,‘ řekla mu. ‚Pokud není někdo nablízku, může se to.‘ Posadila chlapce na přední sedadlo auta a on se bez říkání posunul, aby udělal místo holčičce. Když byli v autě oba, Žitná se opřela o okno. Dívala se na ně a viděla, že se již bojí méně, že je v jejich pohledech alespoň tolik zvědavosti jako strachu.

Jmenuji se Valerie Žitná,‘ řekla, vychutnávajíc každé slovo. ‚Se mnou můžete mluvit.‘

TĚLAŘ A NEJOSAMĚLEJŠÍ MUŽ

Ray Aldridge

Jedna z věcí, na kterou je Ray Aldridge pyšný, je, že už skoro třicet let nemusí nikomu říkat ‚šéfe‘. Když se v roce 1973 vrátil z Vietnamu, objevil potěšení z práce s keramikou. Několik let se tím skvěle bavil a současně si vydělával na živobytí. Ke konci tohoto období se s pomocí své ženy Nancy pustil do výroby kostelních oken se SF tématikou, pak je ale přestalo bavit hladovět a Nancy si našla práci. Ray Aldridge se stal spisovatelem. Docela úspěšným – prodal několik desítek povídek a tři romány. Dvakrát se dostal do finále na Nebulu. Pokále přišly děti a jelikož jeho žena měla ‚skutečné zaměstnání‘, stal se z Raye Aldridge muž v domácnosti a otec na plný úvazek. Na keramiku si ještě tu a tam čas našel, ale na psaní už skoro vůbec ne. Když jejich dětí odrostly, uvědomil si, že keramika je to, co chce dělat nejvíce a už u ní zůstal. Milovníci hezkých talířů na tom vydělali, ale čtenáři SF byli ochuzeni.

Málokterý spisovatel totiž dokázal zalidnit svět, který vymyslel, tolika zajímavými postavami. Aldridge je tvoří stejně, jako svou keramiku, krásné i funkční. Dělaje tak trochu podle sebe: všichni ti tělaři, paměťáři, pěstitelé lásky, emancipátoři a vypravěči mýtů jsou dílem umělci a dílem řemeslníci. Obvykle jsou značně rozporuplní, mnohdy šílení (ale jak říká jedno přísloví, každý z nás je nějakým způsobem cvok), vždycky jsou individualisté a nikdy nejsou černobílí. Jsou to zkrátka obyčejní neobyčejní lidé. Svět, ve kterém žijí, je krutý a nemilosrdný, je to svět extrémního kolonialismu a legálního otrokářství rozdělený mezi několik obrovských korporací, svět, v němž každý bojuje jen sám za sebe, pojem fair play je v něm neznámý a zákon džungle má větší váhu než ústavy a listina lidských práv. Hodně se podobá tomu našemu.

– JH

Město Nereus bylo pomalu unášeno po hladině planetárního oceánu Cholder směrem na východ.

Diam Gavagol seděl na návětrném vlnolamu. Hluboko pod jeho klátícíma se nohama se vzdouvaly vlny, zvedaly se do výše a pak se rozpadaly ve vodní tříšť a pěnu. Mořskými hlubinami proplouvali nesčetní tvorové, míhali se pod hladinou jako plameny studeného ohně.

Znovu si představoval, jaké by to bylo vrhnout se do půlnočních vod.

Gavagol si skryl obličej v dlaních a protřel si oči.

O něco později kolem proplula sevřená formace mořských lidí, jejich těla se těsně dotýkala. Závistivě se za nimi díval, jak ty děti města dovádějí a skotačí. Útržky vlhkého smíchu doletěly až k němu.

„Vtip!“ zakřičel na ně chraptivým hlasem. „Povězte nějaký vtip i mně!“

Nevšímali si ho a brázda, kterou po sobě zanechali ve vlnách, brzy zmizela za obrovským bokem města.

Gavagol si povzdechl, pak smotal lepivé šokové šňůry, které předtím nastražil v naději, že lapí mořskou pannu. Vypadalo to, že lesklý želéový náramek byl špatná návnada. Potíž byla v tom, že neměl potuchy, po čem vlastně oceánští lidé touží.

Zítra večer to vyzkouší znovu, s jinou návnadou; možná že tentokrát bude mít štěstí.

Nechtěl mořským lidem ublížit. Pro případného vězně měl už dávno připravenou prostornou nádrž. Jenom potřeboval někoho, s kým by si popovídal. Osamění ho pomalu dohánělo k šílenství.

Kdyby si s ním trochu popovídali, místo aby se jen zasmáli a plavali dál. Naučili by se ho mít rádi. Věděl to, byl si tím jistý.

Ráno mu přineslo hodinku nebo dvě odpočinku, třebaže jeho spánek rušil sen. Plul v něm na hladině sterilního moře, kolébal se pod nehybným sluncem, příliš slabý na to, aby plaval. Nebo byl zamrzlý v rozlehlé, prázdné ledové pustině v mrazivé noci bez hvězd. Nebo kráčel nekonečnou písečnou plání a byl příliš vyčerpaný, než aby udělal další krok, a přesto nebyl schopen se zastavit.

Když se probudil, svědomí ho zahnalo k jeho stolu ve Věži. Z oken po obvodu stavové místnosti viděl Gavagol celou obrovskou rozlohu města. Mohutná vlna způsobená nějakým vzdáleným rovníkovým cyklonem se rozbila o jihovýchodní vlnolam. Město se zhouplo a zavlnilo se, sotva postřehnutelně, jen jak to pružnější spoje mezi obrovskými monomolárními bloky dovolily.

Také Věž se lehce zakolébala. Gavagol věděl, že se dole prázdnými síněmi města rozléhá tlumené skřípění starých spojovacích článků.

Zvukům města pod napětím dával přednost před tichem klidného počasí. Město se tak zdálo být skoro živé.

Jeho prsty tancovaly po světluškách kontrolek na hlavní palubě. Nesčetná čidla hlásila údaje z každičkého místa ve městě a všechny proudily do Věže, kde defilovaly před jeho unaveným pohledem.

Viděl vše.

Viděl, jak se zmenšuje armáda odstraňovačů vilejšů, kteří se neustále potulovali po umělém trupu města. Město už otevřelo autofab, který odstraňovače vyráběl.

Viděl, že zásoby jistých kovů klesly pod mezní hodnotu. Město už otevřelo ventily, kterými se přiváděla mořská voda do odlučovacích filtrů.

Viděl, jak se k teplému pásmu na severu blíží cyklon. Město už změnilo kurz.

Město bylo samoregulovaný mechanismus, který jeho zásah nikdy nepotřeboval, a v tom spočívala část jeho problému. Možná že nějaká užitečná práce by ho dokázala osvobodit od břemene jeho osamění.

Když uviděl výpis z Maremmy, mimo volně sebou škubl. Jiskrvín, malý hostinec v prastarém bloku, oznamoval přítomnost návštěvníka. Z jeho píp teklo víno a autokuchař připravoval jídlo.

Kdo to mohl být? Za celé dva dlouhé cholderské roky, po které už byl na palubě města, sem nikdo nepřišel.

Byl snad návštěvník zločinec? Otrokář?

Z několika obytných bloků města byl Maremma Gavagolův nejméně oblíbený. Spěchal úzkými průchody, prsty sevřené na paralyzační pistoli ukryté v kapse. Na stěnách kolem něj se míhaly fresky, po tisících let stále ještě živé. Bizarní obličeje se rozplývaly v miniaturní zahrady a kdysi úhledná nádvoříčka v divokém chaosu, který urážel Gavagolův smysl pro systematičnost.

Kolem hospody byla jedna z mnoha městských lagun, sloužících jako přístaviště pro jachty. Gavagol se zastavil a užasle vytřeštil oči. U přístavní hráze kotvil kosmický člun, připoutaný ke gryfí hlavě úvazného pacholete.

Jeho černá záď byla posetá dolíky svědčícími o mnoha letech strávených ve vesmíru a mírně se pohupovala v krotkém příboji laguny. Typ člunu Gavagolovi nic neříkal, ale byl si jist, že tento mnohohranný válec lidské ruce nevyrobily.

Posbíral odvahu a pak odhodlaně prošel irisovou clonou vchodu do nálevny Jiskrvínu.

Ruka na paralyzační pistoli se mu potila, ale stále ji nechával ukrytou v kapse. V prvním okamžiku se v uklidňujícím šeru místnosti nic nehýbalo. Pak Gavagol uslyšel šouravý zvuk ozývající se zpoza baru z perlového kamene.

„Kdo je tam?“ zeptal se Gavagol, oči upřené do šera.

Jedinou odpovědí mu bylo další šramocení a pak zvuk rozbíjeného skla.

Gavagol přistoupil blíž. „Vy tam,“ zvolal. „Co to děláte? Tohle je majetek Společnosti. Nejste oprávněn…“

Zpoza baru se pomalu zvedala nemožně vysoká postava a Gavagol mimovolně ucouvl.

„Oprávněn?“ opáčil vysoký muž hlubokým, mrazivým hlasem. „Oprávněn? Chodil jsem sem ještě předtím, než oceán obsadili Ne-riáni. A kdo jsi vlastně ty?“ Postava se mírně kymácela, ale v jejím hlasu nebylo po opilosti ani stopy.

Gavagol nasucho polkl. „Jsem tady hlídačem. Poslala mě sem Společnost.“

Tajemný návštěvník vydal zvuk podobný senilnímu zahuhňání. Potom obešel barový pult a pomalým, obezřetným krokem vyšel na světlo.

Gavagol se ještě nesetkal s člověkem, který by vypadal tak staře. Ve tváři měl neklamné známky vysokého věku: jeho čistě vyholený obličej byl zbrázděný milionem jemných vrásek, zpod starodávného plstěného klobouku mu trčela hříva sněhobílých vlasů, oči měl pod hustým obočím hluboko propadlé. Ale muž se také vyznačoval zjevnou vitalitou. Jeho šaty už sice dávno vyšly z módy, ale jejich střih byl skoro hejskovský. Ruce měl dlouhé, svalnaté a hladké. Jeho rty byly plné a rudé, a když se zasmál, odhalil silné bílé zuby.

„Jen si mě prohlédni! Vím, že jsem strašidlo!“

Gavagol sebou trhl. „Nechtěl jsem vás urazit.“

„Kecy! Vtrhneš sem, vyrušíš mne na mé sentimentální pouti mezi zaprášenými láhvemi z minulého století, vynutíš si moje bona fides a civíš na mě, jako bych byl nějaké vzácné zvíře z cirkusu. Ale to je jedno. Napij se se mnou!“

Návštěvník pozvedl ruku s hranatou láhví. Veseleji zatřepal. „Pojď,“ vyzval Gavagola a sám vykročil ke stolu v rohu, kam oknem dopadalo bledé světlo zvenčí.

Mužovo vystupování bylo natolik sebejisté a přirozené, že s sebou Gavagola strhlo jako vír temných vod. Opatrně se posadil ke stolu, paralyzační pistoli stále v ruce. Hluboce propadlé oči se na něho upřely a Gavagol si všiml, že mají jen zřídka se vyskytující fialkovou barvu.

„Klidně si tu zbraň můžeš odložit,“ prohlásil návštěvník nevzrušeně a postavil na stůl dvě skleničky. Asi z poloviny je naplnil kalným celadonským likérem, pak jednu přisunul Gavagolovi. „Za prvé nemám důvod ti ublížit. A za druhé, mám ochranu. Na tvoje zdraví, hlídači!“ Pokynul sklenicí a pak se zhluboka napil.

Gavagol opatrně ochutnal. „Připil bych si na tvé,“ řekl, „jenomže nevím, kdo jsi.“

Stařec udeřil svou těžkou pěstí do stolu, až láhev poskočila. „Cože?“ zařval mocným hlasem. „Chceš mi namluvit, že mě neznáš? Mě, Tělaře, známého po celém pangalaktickém světě?“

Gavagolovi překvapením poklesla brada. Bylo možné, že u stolu proti němu seděla legenda? Tělaře vždycky považoval za smyšlenou historku. Bylo možné, že stařec trpěl nějakým bizarním sebeklamem?

Nasadil konejšivý tón. „Ano, samozřejmě že jsem o vás slyšel – kdo ne? Mimochodem, jmenuju se Diam Gavagol. Promiňte, ale jak vám mám říkat?“

,“Pane‘ bude docela stačit. Nebo mi říkej třeba Tělaři. Ale v žádném případě ne Řezníku!“ Tělař se naklonil nad stůl a Gavagola ovanul jeho páchnoucí dech. „To já totiž nejsem!“ Znovu se zahihňal – u tak impozantního muže to byl krajně znepokojivý zvuk.

„Takže… na vaše dobré zdraví, pane.“

Znovu se napili. Kalný likér byl silný a obsahoval nějaký slabší halucinogen. Gavagol brzy získal neodbytný pocit, že se svět začíná křivit. Tělařovy oči se změnily v obrovské purpurové jámy ve vyprahlé půdě Jeho obličeje a Gavagol se rychle odvrátil.

„Pořád jste mi ale nevysvětlil,“ řekl, „proč jste tady, ve městě Nereus. Pokud jde o dodržování zákonů, nejsou se Společností žerty.“

„K čertu se Společností a jejími zákony! Jsem tady, protože to mám při cestě. Cholder byl vždycky důležitou zastávkou na mé okružní pouti a nemíním zavrhnout výnosnou tradici jen proto, že jsou všichni moji zákazníci pryč. Den nebo dva si budu vyhazovat z kopýtka a pak se vydám na Nedílný oceán, abych si opatřil nové zákazníky. Co?“

„Mořští lidé vyžadují vaše služby? Jak vám platí?“

„Platí? Platí mi stejně jako všichni moji zákazníci: zábavou!“ Tělař se hlučně rozchechtal; znělo to jako vítězoslavný řev dravce. Pak upřel své neklidné oči na Gavagola. „Ale co ty, siláku, ty nemáš zájem o moje služby? Tvoje oči – nejsou moc blízko u sebe? Mohu je přemístit. A tvoje uši by taky chtěly maličko zmenšit, co říkáš?“

Gavagol znervózněl. „Velice si vaší nabídky vážím, ale jsem se svým vzhledem docela spokojený.“

Tělař se zdvořile usmál. „Jak myslíš. Nikomu své služby nevnucuji. Kromě toho, tohle rýpání v nose stejně není žádná zábava. I když si vzpomínám, jak jsem jednou na Tlustopísku…“ Ale Tělař větu nedopověděl a místo toho dolil obě sklenice.

„Ještě jednu a skončím pod stolem,“ protestoval Gavagol.

Tělař se zatvářil lstivě. „Nebo mi začneš důvěřovat, co?“

„Ale ne. Chci říct, já vám přece věřím.“

„Čert aby tě vzal!“ zařval Tělař a vypoulil oči. V koutku úst se mu zaleskla slina. „Myslíš si o mně, že jsem starý blázen, dost bohatý, aby vlastnil kosmický člun, a dost chytrý, aby unikl svým pečovatelům. Nepokoušej se to popírat, nebo tě nasekám mořským úhořům a ti tě roztrouší po dně Nedílného oceánu!“

Gavagolovi se pod stolem rozklepala kolena. Nevěděl, co na to má říct, a tak zůstal zticha, ochromený strachem a likérem. Teď už starci skutečně věřil. Seděl u jednoho stolu s legendou.

Tělařův vztek zmizel stejně rychle, jako se objevil, a stařec se usmál. „To nevadí, mladíku. Jsi jediný, s kým se můžu v tomhle zatraceném městě napít. Už se budu chovat slušně.“ V přátelském gestu pozvedl sklenici.

Gavagol si náhle uvědomil, že poprvé od svého příletu na Cholder není osamělý. Jistě, byl vyděšený – ale osamělý ne.

Napil se a pak začal mluvit. Tělař poslouchal a přikyvoval, tu a tam dal zabručením najevo zájem, doléval, když se hladina v Gavagolově sklenici příliš přiblížila k desce stolu.

Hovořil o své práci. Zprvu zdůrazňoval zodpovědnost, kterou má vůči městu a Společnosti. Ale čím byl opilejší, tím víc se blížil pravdě: Že je tady jen zbytečný přívěsek, oběť tradice, a že už se dávno na vlastní oči přesvědčil, jak si město dokáže poradit bez něj.

Tělař jen něco konejšivého zamumlal a dolil mu.

Gavagol se napil a rozpovídal se o tom, že v noci nemůže spát. Postupně se dostal i ke své osamělosti.

„Nikdo jiný tady není. Nikdo. Město není vybaveno žádným mechanismem s vlastní vůlí, takže si nemůžu popovídat ani s robotem.“

Gavagol si utřel slzy sebelítosti. „Je to nejspíš hloupé, ale… jednou jsem se pokusil udělat si domácího mazlíčka. Jenomže všechny zdejší počišťovací stroje vypadají stejně – čtvercové desky monomolaru s nožičkama. A jak si má člověk udělat mazlíčka z něčeho, co není schopen rozeznat? Vážně to byl pitomý nápad, ale myslel jsem si, že by mi to pomohlo.“

Znovu se dlouze napil a hlava mu poklesla. „Napsal jsem mu na hřbet jméno – pokřtil jsem ho Ralf. Myslel jsem, že to pomůže: mluvil jsem s ním a schválně jsem dělal nepořádek, aby to mohl uklidit. Připadalo mi, že ho to těší. Já vím, že je to směšné.

Ale po několika dnech se přemístil do jiné části města, nebo z něj údržbové stroje barvu seškrábaly. Už jsem ho nikdy nenašel.“ Na Gavagolově tváři se zaleskla slza a pomalu se skutálela dolů.

Tělař se tvářil lehce znechuceně. „Dojemný příběh, příteli hlídači.“

„Víte, závidím mořským lidem,“ přiznal se Gavagol, který už zapomněl, o čem vlastně mluvil. „Kdykoliv je vidím, jak plují kolem, smějí se, hrají si, milují se… pořád spolu. Je na ně nádherný pohled, co říkáte?“ Jazyk už se mu začal plést a víčka mu těžkla. „V moři… Někdy mám pocit, že bych udělal všechno, abych se k nim mohl připojit.“ Hlava mu prudce klesla; s trhnutím se narovnal a překvapeně se podíval na Tělaře.

Ten se k němu nakláněl a pozoroval ho svýma pronikavýma očima. „Ano… myslíš, že bys mezi nimi byl šťastný?“

Gavagol přikývl; nebylo pro něj lehké soustředit se přes omamné účinky celadonského likéru. „Ano, možná. Mezi… mezi mořskými lidmi… nejsou žádní vyděděnci.“

Tělařův obličej viděl jen rozmazaně, ale zdálo se mu, že se v něm zaleskly ostré bílé zuby. Možná se stařík usmál. Hlava mu znovu klesla a tentokrát dopadla až na stůl.

= = =

Hlava mu bolestivě třeštila. Oči měl stále křečovitě zavřené a trvalo velice dlouho, než se mu je konečně podařilo otevřít.

„Co se…“ Snažil se rozpomenout, co se stalo, ale nešlo to. Proč leží pod tím zaprášeným stolem? Když se pokusil vstát, bolest opět explodovala. „Ouu…“ zaúpěl a rychle si sevřel hlavu v dlaních, aby se mu nerozskočila.

Po chvíli se mu začaly vzpomínky vracet, zprvu jen v útržcích. Celadonský likér. Cizí hvězdný člun. Tělař.

Gavagolova ústa se navzdory bolesti zkroutila do úsměvu. Tělař mu naslouchal.

Pak se zamračil. Zmínil se Tělař, kdy má v úmyslu odletět? Zmocnil se ho pocit naléhavosti blízký panice. Ne, přece nesmí odletět tak brzy. Nesmí, prostě nesmí.

Gavagol vrávoravě vstal a vypotácel se z Jiskrvína do jasného dne venku. Když se mu sluneční paprsky zabodly do očí, zasténal, ale uviděl, že Tělařův člun stále ještě kotví v přístavišti.

Pocítil příval ulehčení. Tělař tu ještě byl. Gavagol se obrátil a promnul si spánky. Když se vracel křivolakými uličkami Maremma do Věže, přemýšlel.

Interkom pronikavě zvonil. Gavagol zůstal na okamžik sedět bez hnutí a uvažoval, jestli udělal správnou věc. Pak se ale narovnal a nasadil ten nejpřísnější výraz, jakého byl schopen. Měl právo na společnost a jestli nějakou nezíská, zemře. Tím si byl jist.

Na obrazovce interkomu zářil Tělařův obličej rudý vztekem. Gavagol se mimoděk přikrčil. Tělařovy oči plály šílenou intenzitou, až se zdálo, že z nich každou chvíli začne stoupat pára. „Co jsi to udělal?“ řval Tělař, zuby vy ceněné. „Pusť mě dovnitř, nebo ti zlomím ten tvůj zatracený krk!“

Stařec se úplně změnil a Gavagol pochopil, že jeho předchozí výbuch byl jen drobná mrzutost. Konečně zase našel hlas.

„Nic nechápete. Prosím, vyslechněte mě. Nechci vám ublížit. Jenom chci, abyste se chvíli zdržel. Jenom několik dní, pak z laguny odklopím proticyklonový kryt a budete moci odletět.“

Tělařův obličej se kroutil a svíjel emocemi jako tvář z nějaké noční můry. Jeho hlas přešel v suchý šepot, mnohem strašnější než předchozí řev. „Ano, tohle uděláš? A já bych ti za to nejspíš měl být vděčný, ne?

Gavagol sice čekal vztek, ale nic tak smrtelně nebezpečného, jako bylo tohle. „Co je pro vás pár dní? A pro mě to tolik znamená. Když mi slíbíte, že mě vyslechnete, okamžitě vás pustím. Prohovoříme to spolu, co říkáte?“

„Dobře, dobře, tak mě tedy pusť nahoru. Vyslechnu tě, máš moje slovo.“ Dychtivost v hlase Tělaře prozradila.

Gavagol zamrkal. Dotkl se tlačítka, které otvíralo Věž. Dole se s hlasitým zaskřípěním odsunuly bezpečnostní dveře a Gavagola ve stejném okamžiku napadlo, že právě udělal strašlivou pitomost.

Dříve než se stačil odvrátit od obrazovky, uslyšel za sebou Tělaře a mozkem mu probleskla děsivá představa starce, který se jako nějaké mrštné, divoké zvíře drápe nahoru po skluzné tyči. Gavagol se zachvěl.

Tělař kráčel přímo k němu, prsty na rukou zkroucené jako drápy, zuby se mu leskly v nedočkavém úsměvu, oči se mu leskly.

„Počkejte,“ vydechl Gavagol vyděšeně. „Řekl jste, že mě vyslechnete.“

„Vyslechnu tě, jistě že tě vyslechnu. Nějaký čas budeš umírat a nechci, abys ztratil vědomí dřív, než zvedneš ten proticyklonový kryt.“

Než se k němu Tělař přiblížil na dosah, Gavagol pozvedl ruku a řekl hlasem stísněným hrůzou: „Počkejte, mám tu vypínač mrtvého muže. Vidíte…“

Tělař se se zklamaným zasyčením stáhl.

„Nechtěl jsem vám nijak uškodit, vážně,“ drmolil rychle Gavagol. „Ale jestli tohle pustím, váš člun… proticyklonový kryt se obrátí naruby a rozmačká ho. Chápete?“

„Chápu.“ Mrazivě chladný hlas se znovu změnil – nyní se v něm ozývala nesmírná únava. Tělař se rychle uklidnil. Posadil se za stůl proti Gavagolovi. „Mých výbuchů hněvu si nevšímej, hlídači. Jsem impulzivní člověk.“

Gavagol se jen pomalu vzpamatovával z otřesu. Nějaké to přechodné podráždění – jistě, to čekal. Ale rozhodně ne tenhle vražedný vztek. Ještě štěstí, že učinil příslušná opatření.

„Tak, hlídači. Co přesně po mně vlastně chceš? Víš, to vážně nebylo nutné – opravil bych ti ta tvoje malá prasečí očka i bez vydírání. Copak jsem ti to nenabídl?“

Malá prasečí očka? Gavagol vystrčil bradu. „Jak už jsem říkal, se svým obličejem jsem docela spokojený,“ prohlásil chladně. „Jenom jsem chtěl, abyste tady strávil několik dní. Nechtěl jsem vás rozzuřit. Ale cítím se osamělý, velice, velice osamělý. Musel jsem něco udělat.“

V Tělařově výrazu se neobjevila sebemenší stopa sympatií. „Udělal jsi chybu, hlídači. Když jsi mě tu chtěl zdržet násilím, šílel jsem vzteky. Moje emoce jsou větší než já –je to jeden z důsledků mého vysokého věku. Budeš si muset svůj problém vyřešit jiným způsobem.“

„Ale vaše loď –“

„Velmi si jí cením, po mnoho staletí je mým domovem – ale můj vztek je stále příliš velký.“ Tělař se zasmál. „Časem bych si mohl opatřit novou. Můžeš si ty opatřit nový život?“

Gavagol nespouštěl z Tělaře oči. Stařec seděl docela klidně, ale jeho fialkové oči byly studené jako led.

Pak Tělař znovu promluvil. „Poslyš, mám nápad.“

Byl velmi přesvědčivý. Gavagolovi připadala jeho myšlenka neuvěřitelně lákavá, ale ještě nezapomněl na výraz v jeho očích, když před chvílí vtrhl do Věže.

Nakonec se rozhodl. „Dobře,“ řekl. „Přijímám vaši nabídku a děkuji vám za ni. Ale aby nedošlo k nějakým nedorozuměním, spínač mrtvého muže je napojen na moje cerebrální rozhraní. Pokud se mi pokusíte změnit mysl… no, budete bez člunu.“

Tělařovo chřípí se zachvělo a ústa se mu sevřela do tenké linky. „Neboj se. Tolik, abych se ti snažil změnit mysl, jsi mi k srdci nepřirostl.“

Probuzení bylo zvláštní, v temnotě a zápachu. Gavagol kolem sebe zatápal rukama a zjistil, že se nachází v prostoru, který není o nic větší než rakev. Klouby prstů mu zazvonily o kov. Puch byl stejně silný jako neurčitelný, prastarý a organický, jako vypnutá chladnička plná jídla po tisíci letech. Když se pokusil vykřiknout, slova se mu vzpříčila v hrdle.

Jeho ruce byly jiné. Ve tmě si je přitiskl k obličeji. Prsty měl příliš dlouhé a zdálo se mu, že mu mezi nimi visí nějaká blána. A jeho kůže byla… slizká, vlhká, naprosto cizí.

Otevřel ústa a znovu se pokusil vykřiknout, když tu se poklop regenerační nádrže otevřel. Tlak povolil a do očí ho udeřilo světlo. Uchopily ho silné ruce a vyzvedly ho ven, na levitační plošinu.

Vzhlédl a uviděl Tělaře. Jeho divoké fialkové oči zářily oprávněnou pýchou.

„Lež a nehýbej se,“ řekl mu s dravčím úsměvem ve tváři.

Gavagol zkusil promluvit, ale hlas ho opět zradil. Nasucho polkl a zkusil to znovu. „Cítím se jako po smrti,“ zaskřehotal.

Tělař se na něj zašklebil. „Udělal jsem přesně to, co jsi chtěl – dal jsem ti moře. A zdůrazňuji, že bez nároku na honorář.“

Gavagol se nadzvedl na loktech a fascinovaně si prohlédl své nové tělo.

Pokožka se mu leskla, byla kluzká a šedočerná jako čerstvě naole-jovaná zbraň. Podobné blány jako na rukou měl i na nohou. Ty měl teď o dvacet centimetrů delší a na jejich prstech měl zahnuté ostré drápy. Když si všiml, že klín má úplně hladký, zaskučel a rychle si tam sáhl.

Tělař se zachechtal – zdálo se, že se mu vrátila dobrá nálada. „Neboj se. Zatažitelné genitálie. Přece bys nechtěl, aby ti něco tak užitečného jen tak viselo ve vodě plné dravců, že? Brzy si na to zvykneš.“ Tělař spiklenecky zamrkal a všechny jeho vrásky se na okamžik ještě prohloubily.

Gavagol se rozhlédl. Jeho pokoj se proměnil v džungli nezvyklých přístrojů a zařízení. Všude visely dotekové displeje a obrazovky, zářící čísly a slovy v tuctu nejrůznějších abeced. Genšský syntezátor DNA pokrýval změtí lesklých trubiček a plazmových hadiček celou jednu stěnu. Vedle zvedala ke stropu své lesklé mikromanipulátory ježící se čepelemi, háčky a hlavněmi laserů menší armáda mechanochirurgů. Další děložní komory rozestavěné podél zbylých stěn měly ke dvířkám přivařené těžké, koly ovládané zámky, aby s nimi mohly manipulovat i lidské ruce.

Znovuzrodil se z cizí dělohy, vyživovaný staletími cizích šťáv. Otřásl se.

„Co teď?“ Zdálo se, že se Tělař opět začíná zlobit. „Jestli jsi o mou pomoc nestál, neměl jsi mě o ni žádat.“ V očích se mu nebezpečně zablesklo. „Nejsi spokojený?“ Jeho přirozeně hluboký hlas klesl ještě o půl oktávy, takže teď zněl jako výhružné vrčení.

Tyčil se nad Gavagolem, fialkové oči přivřené, a celý se třásl. Gavagol pozpátku upadl na plošinu, srdce mu divoce bušilo. Okamžik se protahoval do nekonečna.

Pak se Tělař prudce odvrátil.

Gavagol promluvil k jeho zádům. „Jenom mě to zaskočilo. Ale… zapomněl jsem vám říct… Já neumím plavat.“

Tělař se znovu obrátil, z očí mu sršely blesky. „Cože? Ty se odvažuješ pochybovat o mém mistrovství? Samozřejmě že jsem tvé tělo vybavil patřičnými instinkty; plaveš jako úhoř. Myslíš, že jsem v tom nějaký začátečník? Kdo si myslíš, že poslal lidi z města do Nedílného oceánu?“

Tělař se chopil ovládání levitační plošiny a vyvezl Gavagola z místnosti s dělohou. Gavagol se křečovitě držel konstrukce, zaskočený nezvyklou délkou vlastních prstů, zatímco plošina proplouvala prastarými chodbami. „Kam jdeme?“ otázal se skoro plačtivě.

„To tvoje kňourání už mi leze na nervy!“ odsekl Tělař. Plošina prudce zastavila u vzduchové propusti, ale Gavagol setrvačností pokračoval dál a vylétl ven.

Poté dopadl s mohutným šplouchnutím do laguny.

Okamžik se zmítal ve víru bublin. Pak vládu nad jeho tělem převzaly nové instinkty a začal plavat, mrštně jako ryba.

Opájel se silou, která jako by nevyžadovala žádnou námahu, svou nově získanou mrštností, chladivým dotekem vody na nahé kůži. Proplouval lagunou z jedné strany na druhou, pak nabral rychlost a vymrštil se nad hladinu. Zjistil, že se jeho nosní dírky pod vodou automaticky uzavírají jako nozdry tuleně a že se kapacita jeho plic zvětšila natolik, že může pohodlně setrvat půl hodiny pod vodou.

Když ho slunce, zářící skrze tlustý, ale čirý monomolar proticyklo-nového krytu, začalo pálit na nové, citlivé kůži, znovu se ponořil do vody.

Proplul kolem Tělařova kosmického člunu a přitom si ho prohlédl. Jeho propust byla zavřená; za okénky, lemujícími v řadě boky člunu těsně nad boční barbetou, nezahlédl žádný pohyb.

Když se zešeřilo, vyplul Gavagol pomalu ven z laguny. Strach smíšený s očekáváním mu svíral útroby.

Kanál se vinul mezi bloky města a za vlnolamy se otevíral do otevřeného moře. Kolébavý pohyb města vyvolával u ústí četné turbulence a Gavagol se bezmocně potácel od stěny ke stěně.

Pak byl najednou nad hlubinou a upíral oči do neproniknutelné temnoty. Zvedl hlavu nad hladinu a uviděl, jak mohutný trup města mizí v dáli.

Zmocnila se ho panika; město ho opustilo, nechalo ho v moři samotného. Ze všech sil začal plavat za ním a jeho zděšení se brzy rozpustilo ve stříbřitých bublinách smíchu. Se svým novým tělem mohl město lehce předhonit.

Prořízl hladinu jako nůž, zanechávaje za sebou ve vodě světélkující stopu. Nad jeho novými schopnostmi se mu zatočila hlava.

Nad vlnami už se jen zřídka ukázaly poslední známky bledého světla a Gavagol si vzpomněl na dravce, kteří lovili v Nedílném oceánu – obrovští zubatí hlavonožci s dlouhými chapadly posetými ostrými háky, hbité mořské lasičky s jedovatými zuby, celá hejna žravých rybích zabijáků.

Začal plavat do bezpečí mělčin města, ale dostihli ho.

V namodralém mořském světle ztrácel orientaci. Cítil, jak do něj narážejí, zvědavé ruce ohmatávaly jeho tělo, nějaký mladý jedinec ho kousl do ramene v pokusu jej ochutnat.

Hejno mořských lidí, které ho obklopilo, vybuchlo sborovým smíchem. „Bál jsem se, že jste rybí zabijáci,“ řekl Gavagol a pokusil se o úsměv.

„Zato my jsme si mysleli, že jsi chytil svíjici,“ odpověděl velký býk, který měl po těle jizvy z mnoha soubojů o samice. Následoval další smích. Býkův hlas byl vysoký a čistý; slova ve standardním jazyce vyslovoval se zvonivým a syčivým akcentem.

„Svíjici?“

„Ano, nemoc, která napadá medúzy v období velkých bouří.“ Velký samec připlaval blíž; usmíval se, ale najednou chňapl zuby se zvukem připomínajícím sklapnutí ocelových čelistí pasti. V očích se mu zablesklo. „Ale teď není období bouří, že? A jak se na tebe tak dívám, vypadá to, že nejsi medúza.“ Býk mrkl na své samice. „Omlouvám se. Kdo vlastně jsi?“

Netrpělivá mladá žena se šňůrou lastur kolem krku řekla: „Pojďte už; Stříbrohřbeti budou u helloverských břehů při východu měsíce. Jestli se zpozdíme, začnou lovit bez nás.“

Hejno opustilo Gavagola a vyplulo na sever. Váhavě se vydal za nimi.

Býk podplul svoje samice a postavil se Gavagolovi do cesty. Gavagol se vyděsil, ale statné tělo do něj narazilo jen lehce.

„Ty ne, člověče,“ řekl býk. „Zůstaň s městem, saj z jeho prsů – tam patříš. My odvozujeme svou linii z Prvních přeměněných; naše krev koluje Nedílným oceánem po celá tisíciletí. Vrať se do města, než tě ucítí rybí zabijáci; páchneš nádrží.“

To bylo příliš. Obětoval svoje tělo, aby se k nim mohl připojit, a oni ho naprosto lhostejně odmítli. Cítil, jak se mu krev vaří vztekem v žilách. Vrhl se proti býkovi, čelisti otevřené ve slepé zuřivosti.

Býk vytřeštil oči a uhnul stranou, ale ne dost rychle – Gavagolovy zuby se mu zaťaly do ramene. Mohutný samec ze sebe vyrazil ječivý výkřik bolesti a překvapení.

Gavagol byl malou částí své mysli překvapen stejně, zatímco zuby trhal živé maso a chlemtal krev tryskající z býkova ramene a mísící se se slanou vodou. Patřila i tato krvelačnost k instinktům, kterými Tělař vyzbrojil jeho novou osobnost?

Býk se z počátečního překvapení rychle vzpamatoval a oplatil Gavagolovi ránu; mohutnými čelistmi mu roztrhl bok. Začali kolem sebe vířit, chňapali po sobě a drásali si navzájem těla drápy. Jako z velké dálky Gavagol slyšel povykování hejna, které je obklopilo v temnotě, výkřiky plné úzkosti a strachu.

Býk, rozzuřený a zmatený, na něj zasyčel: „Proč, člověče? Ve zdejších vodách je dost nebezpečí…“

Gavagol nemohl odpovědět, ale pomyšlení na kilometry temných vod pod ním zchladilo jeho vztek. Odtrhl se od býka a ztěžka lapal po dechu.

Pak uslyšel varovný výkřik, a když se ohlédl, uviděl, jak se z černých hlubin dole vynořuje obří medúza, přilákaná vřavou a chutí krve. Tucet jejích světélkujících chapadel se hladově svíjelo. Gavagola ochromil děs a to ho zachránilo. Býk se pokusil uprchnout – medúza zareagovala na pohyb a vyrazila za ním.

Gavagol ještě koutkem oka zahlédl býka zmítajícího se v smrtících chapadlech a pak se medúza se svou kořistí znovu ponořila do hlubin.

Hejno se rozprchlo, moře kolem bylo najednou prázdné.

Gavagol plaval zpátky k městu a vzlykal strachy.

Jeho jedinou nadějí bylo uprosit Tělaře, aby ho předělal zpátky.

Stařec byl tak popudlivý, tak rychle se rozzlobil. Ale co jiného Gavagolovi zbývalo?

Tělař se do svého vesmírného člunu vrátil k ránu a trochu se přitom potácel. Gavagol připlaval k přístavní hrázi u starcových nohou. Tělař sebou polekaně trhl, pak se uklidnil. „Aha,“ řekl. „Užíváš si vody, jak vidím.“

„Ne,“ odpověděl Gavagol a nemotorně se vyškrábal na břeh. „Potřebuji si s vámi promluvit.“

Tělař kývl směrem k lávce. „Tak pojď na palubu. Jsem opilý a tudíž v dobrém rozmaru. Do jisté míry,“ dodal výstražně. Prošel kolem v šustění drahých látek.

Gavagol následoval starce kolébavou tulení chůzí na palubu člunu.

Hala kosmického člunu byla muzeem starcových výstředností. Kuriozity z tisíců planet soupeřily o místo s bizarními trofejemi. Vyčnívaly z monomolarového povrchu, jako by do něj zamrzly, když se snažily projít zdí, propadnout stropem nebo vylézt z podlahy. Všechny ty mrtvé obličeje měly překvapený výraz, jako by tohle bylo poslední místo ve vesmíru, kde si mysleli, že se ocitnou.

Gavagol se rozpačitě posadil na židli potaženou zručně tetovanou lidskou kůží.

„Tak povídej – jaký máš problém?“ Zdálo se, že Tělař má skutečně dobrou náladu. Sám si nalil nějaký kalný likér, ale Gavagolovi tentokrát nenabídl.

Gavagol se k jádru věci blížil opatrně. „Víte, rozhodně si na vaši práci nechci stěžovat. Je to mistrovské dílo; jsem si jist, že nikdo by to nedokázal lépe.“

Tělař souhlasně přikývl.

Gavagola to trochu povzbudilo, a tak pokračoval. „Ale bojím se, že jsem si svůj… požadavek dobře nepromýšlel. Víte, život vodních lidí vypadá báječně – z bezpečí vlnolamu. Ale…“ Sklopil hlavu.

Tělař ho dlouze pozoroval bez jediného slova. „Ale co, hlídači?“

„No… mořští lidé se mnou nechtějí nic mít. Choval jsem se jako blázen: pokusil jsem seje donutit, aby mě vzali s sebou.“ Váhavě dodal: „A stalo se něco strašného.“

Tělař se zamračil a Gavagolovi se na okamžik zdálo, že v jeho vrásčitém obličeji zahlédl záblesk porozumění. „Takže, hlídači… co po mně chceš?“

Gavagol se zhluboka nadechl. „Chci svoje staré tělo.“

„A to je všechno? Další ‚požadavek‘ už mít nebudeš? Propustíš pak můj člun?“

Gavagol dychtivě přikývl.

Stařec vstal. „Rozmyslím si to.“

Gavagol vyskočil rovněž, zuby vyceněné, v očích potlačovaný vztek. „Nezapomínej, že můžu rozmačkat tvůj člun jako štěnici… můžu… můžu…“

Tělař ho bedlivě pozoroval, fialkové oči hluboké jako sám Nedílný oceán.

V Gavagolově mysli se vynořil obraz – zkřivený výraz býka, kterého medúza stahovala dolů do temnoty. Cítil, jak ho hněv opouští stejně rychle, jak se ho zmocnil.

„Promiňte,“ zamumlal. „Děkuji vám, že jste ochoten o tom uvažovat.“ Pak se obrátil a odešel tak důstojně, jak jen to dokázal.

Gavagol z Věže pozoroval, jak Tělařuv podivný člun odlétá a zanechává po sobě na moři stříbřitou stopu. Obličej měl těsně u okna a rukou se opíral o jeho studenou monomolární tabuli. Lidskou rukou.

POTOMSTVO

George Alec Effinger

K psaní science fiction podnítila George Aleca Effingera jeho první žena, která chodívala hlídat děti Damonu Knightovi a Kate Wilhelmové. Impulzem k napsání jeho nejznámějšího románu, Když přitažlivost selže, mu byl vztek.

Někteří kritikové srovnávají tento román s detektivkami Raymonda Chandler a a autorovi vytýkají, že je jeho hrdina, Maríd Audran, málo marlowovský. Možná je to tím, že Effinger hledal inspiraci na jiném místě a v jiné době. Předobrazem jeho Budajínu je současný neworleanský French Quarter, který Effinger považuje za svůj domov. Před několika lety tam došlo k brutální vraždě ‚pouliční dámy‘ Amber (ano, té, které svůj román věnoval). Nepatrná snaha policie vraha vypátrat a všeobecný názor, že ‚ta děvka dostala, co si zasloužila‘, roztrpčily Effingera natolik, že začal psát román. Jeho samotného trochu vyděsilo, když zjistil, nakolik se liší od všecho, co vytvořil do té doby. Mnoho scén v něm je autentických, například situaci, při které je Marídův baru pocákaný krví člověka, kterého někdo probodl nožem, Effinger zažil na vlastní kůži. Román dal přečíst Ambeřině a své přítelkyni Valerii, a té se líbil stejně jako postava, kterou v něm podle ní vytvořil. Líbilo se jí i druhé a třetí pokračování.

Po tržním úspěchu , Budajínské trilogie‘ (na jejím základě vznikl mimo jiné i modul k počítačové hře Cyberpunk od Infocomu) se Effinger rozhodl napsat takřka po deseti letech čtvrté pokračování a věnovat je své ženě Barbaře. Nakonec ho však věnoval Valerii – bohužel, ze stejného důvodu, jako předtím Amber. I ona byla totiž zavražděna a ani její vrah nebyl vypátrán.

Povídka v této knize má pravděpodobně také autobiografické prvky; kvůli autorovi doufám, že je jich co nejméně.

– PC

Couranovi se krátce před úsvitem konečně podařilo usnout.

O necelé dvě hodiny později ho probudila sestra, která přišla do služby a rozsvítila všechna světla. Courané pozvedl hlavu a díval se, jak krvavá dáma kráčí k jeho posteli. Věděl, že dnes v noci už neusne. Začínal další příšerný den.

,,’brý ráno,“ pozdravila ho sestra. Položila na Couranovu přikrývku kovový košík zkumavek pro odběr krve.

„Dobré ráno,“ odpověděl Courané. „Vy jste tu nová.“

Mladá žena přikývla. „Dnešek je můj první den,“ řekla. Omotala kolem Couranovy paže gumovou hadici a našla na vnitřní straně lokte žílu. Pak připevnila k injekční stříkačce zkumavku a sundala ochrannou plastovou čepičku. Podívala se Couranovi do očí a usmála se. „Ještě nikdy jsem to nedělala,“ řekla. „Jste moje první oběť.“

„Ach, bože,“ zamumlal Courané. Pocítil nepříjemné zamrazení kolem břicha.

Sestra znovu nahmatala žílu a zdálo se, že je s ní spokojená. Pak zapíchla jehlu a Courané zamrkal. Žádná krev však do zkumavky netekla. „Hups,“ řekla. „Omlouvám se.“

„To je v pořádku,“ zamumlal Courané. Byl v nemocnici, čekal, že bude muset snášet bolest. Kdyby měl pojistku nebo peníze na bankovním kontě, byl by v soukromé nemocnici místo v charitativní, kde si skoro veškerý personál zkoušel na pacientech svoje pochybné znalosti.

Sestra viklala jehlou v Couránově paži tak dlouho, až konečně zasáhla žílu. „A je to,“ prohlásila spokojeně, když se zkumavka začala plnit. Courané se díval, jak uvolňuje gumovou hadici. Když byla zkumavka plná, sestra ji sundala a připevnila na její místo jinou. Ještě se nenaučila měnit zkumavky tak, aby přitom nezarazila jehlu hlouběji. „Už jen jednu,“ řekla. Sundala druhou zkumavku a přitlačila na její místo třetí, čímž Couranovi znovu způsobila bolest. Ležel na lůžku, oči křečovitě zavřené.

„Hotovo,“ řekla konečně. „Nebylo to tak hrozné, co říkáte?“ Než jí Courané mohl odpovědět, přemístila se k další posteli.

Courané ležel s hlavou na plastovém polštáři. Zíral na vlhké skvrny na zvukotěsném obložení stropu. Velice rád by změnil polohu, ale stěží se mohl hýbat. Po jeho levé straně se z nitrožilního vaku na stojanu plazila tenká hadička k bílému obvazu na zápěstí jeho ruky, kterou měl pevně přikurtovanou k posteli. Bál se s ní pohnout, aby si neuvolnil jehlu, kterou měl v ruce zabodnutou. Jiná plastová hadička spojovala jeho pravou nosní dírku s malým hlučným strojkem stojícím vedle postele. Hadička se chvěla a dráždila ho v nose a ta bolest byla skoro stejně zlá jako ta, kterou cítil po chirurgickém zákroku v břiše.

Courané se modlil o zapomnění, ale v charitativní nemocnici nebylo snadné usnout. Couranovi na spánku vadilo, že si v něm nedokázal vychutnat okamžiky, kdy ho nic nebolelo. O co přišel, si vždycky uvědomoval, až když se zase probudil bolestí. Teoreticky měl samozřejmě každé čtyři hodiny dostávat injekci demerolu. Ve skutečnosti se k němu dostaly stejně zřídka jako spánek.

„Ahoj,“ pozdravil ho tichý hlas. „Jak se dnes ráno cítíte?“

Courané uviděl půvabnou ženu a zamrkal. Měla dlouhé, řídké bílé vlasy a na sobě měla bizarní jednodílné černé šaty s bílými rukavicemi a emblémem ve tvaru kosočtverce na levém ňadru. „Počkejte,“ zamumlal Courané. „Myslím, že se mi o vás minulou noc zdálo.“

Žena si shrnula dlouhé bílé vlasy přes ramena a usmála se. „Ne, to nebyl sen. Minulou noc jsem vás přišla navštívit.“

„A nikdo jiný než já vás neviděl ani neslyšel.“

„Správně,“ přikývla.

„Ani teď vás nikdo jiný nevidí a neslyší?“

„Správně.“

Courané se zamračil. „Musí si myslet, že jsem se zbláznil, když si povídám sám se sebou.“

„Žena se zasmála. „Chtěl byste trochu soukromí?“

„Prosím,“ řekl Courané.

Žena vstala a zatáhla závěs kolem postele. „Je to lepší?“ zeptala se.

„Nic lepšího se tady udělat nedá. Co když sem někdo přijde?“

Žena zavrtěla hlavou. „Sestra se objeví zase až za šestnáct minut. Máme spoustu času.“

„Víte určitě, že se mi to nezdá?“ otázal se Courané.

„Nezdá se vám to. Kolik si pamatujete z toho, co jsem vám řekla minulou noc?“

„Skoro nic,“ přiznal Courané. „Myslel jsem si, že spím nebo jsem pod vlivem narkotik, a moc jsem neposlouchal.“

„No dobře, tak začneme zase od začátku. Jmenuji se Eldrěs. Jsem z budoucnosti.“

„Ano, vzpomínám si, že jste něco takového říkala. Vzpomínám si, že jste mi ukazovala všelijaké divné věci.“

„Vy mi nevěříte?“ zeptala se Eldrěs.

Courané pokrčil rameny. „To je tak, madam: jestli jste skutečná a jste doopravdy tady, nejspíš mi říkáte pravdu. Všechny ty futuristické noviny a knihy, které jste mi ukázala, přece nemohou být jen nějaký pracný vtip. Ale vždycky když zmizíte, okamžitě ve vás věřit přestanu.“

„To zní rozumně,“ řekla Eldrěs. „Chcete vědět, proč jsem se vypravila tak daleko do minulosti, abych s vámi mohla mluvit?“

„Bylo by ode mě nezdvořilé, kdybych řekl ne, že?“

„Řekla bych vám to, i kdybyste o to nestál. Jde totiž o to, pane Courané, že už nebudete dlouho žít.“

Courané cítil, jak se mu krev stahuje z obličeje. „O tom nechci nic vědět,“ řekl klidně.

Eldrěs potřásla hlavou. „To je důvod, proč se musíme hned pustit do práce,“ řekla. „Vaše operace se sice povedla, ale máte v sobě víc nádorů a zanedlouho jeden z nich praskne. Zemřete na podlaze vlastní koupelny, nahý jako Adam a v příšerných bolestech.“

„Děkuji vám,“ řekl Courané. „Mockrát vám děkuji.“ Několikrát se zhluboka nadechl, ale nijak mu to nepomohlo zaplašit pocit snové odtaživosti, který ho obestřel. Cítil, že ho hrozí zaplavit příšerný záchvat úzkosti.

„Je mi to hrozně líto,“ řekla Eldrěs, „ale nepřišla jsem vás strašit. Přece víte, že každý jednou umře. Musíte se s tím vypořádat.“

„Jo,“ odsekl. Courané zuřivě. „Ale každý nezná všechny ty hrozné podrobnosti dopředu. Kolik mi zbývá času? Rok?“

Eldrěs zavrtěla hlavou.

„Šest měsíců?“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Neříkejte mi to,“ vydechl Courané. „Nechci to vědět.“

Žena z budoucnosti pozvedla ruku. „Uklidněte se, pane Courané. Přišla jsem vám pomoci.“

„Pomoci s čím? Už jste se postarala o to, že všechen čas, který mi ještě zbývá, pro mě bude utrpením. Ode dneška se budu každé ráno budit s pomyšlením, jestli už je to ten den. Co je to za život?“

Eldrěs si povzdechla. „Někteří lidé tohle dělají celý svůj život, bez ohledu na to, jakého stáří se dožijí. Řekla jsem vám to z určitého důvodu. Chci vám dát příležitost zaplnit velkou mezeru, která po vaší smrti zůstane v mé časové linii.“

„Přišla jste sem, abyste změnila minulost, je to tak?“ zeptal se Courané. „Mám z dobrého zdroje, že něco takového je nemožné.“

Eldrěs se jen zasmála. „Komu budete věřit?“ zeptala se. „Mně, nebo vašim spisovatelům science fiction?“

„Cestování v čase není možné,“ opáčil Courané. „Změnit minulost je ještě nemožnější.“

„Mohu vás zbavit bolesti,“ řekla tiše.

To okamžitě upoutalo Couranovu pozornost. „Jak? Že mi zavoláte sestru? Už bych měl dostat injekci demerolu.“

„Mám lepší způsoby než demerol,“ řekla Eldrěs.

„Jaké způsoby? Morfium? Z toho vždycky zvracím.“

„Zapomeňte na narkotika. Mám k dispozici technologie budoucnosti, které jsou z vašeho pohledu neodlišitelné od magie. Mohu vám pomoci.“

Courané přikývl. „Ale něco za to chcete,“ řekl.

„Přirozeně. Myslím, že to uděláte docela rád. Přesně to byste totiž dělal, kdybyste byl doma a zdravý. Chci, abyste napsal knihu.“

„Tady?“ zeptal se Courané. „V nemocnici? Napojený na kapačku? I doma potřebuju klid, nesnáším nejmenší vyrušení. Tady se mi sotva daří číst, natožpak psát.“

„Jakmile si na to trochu zvyknete, půjde vám to skvěle,“ ujistila ho Eldrěs. „V nočním stolku máte blok a pero. Co jiného potřebujete?“

Courané se na ni zamračil. „Potřebuju nápad,“ odpověděl.

Eldrěs mávla rukou. „Sám dobře víte, že máte v zápisníku spoustu nerozpracovaných myšlenek. Chci, abyste dokončil rukopis pokračování Špiona v kosmu.“

„Špiona v čase?“ Couraná to udivilo. „Jak o tom vůbec víte?“

„Ve své době se zabývám něčím jako literární historií. Píšu na vaše knihy disertaci. Přečetla jsem všechno, co jste napsal, včetně nedokončených prací, vašich zápisků a korespondence. Vím o vás víc než kdokoliv jiný v mé době. Setkat se s vámi osobně je pro mě velice vzrušující. Mám pocit, jako bych vás znala už dávno.“

„Jsem polichocen, ale nemyslím, že bych vám mohl pomoci. Sepsal jsem hrubou osnovu Špiona v čase, ale pracovat na něm ještě nejsem připravený. Proto jsem ho zatím nenapsal. Potřebuju si to ještě promyslet. Nevím ani, jaké budou postavy a kde se to bude odehrávat. Nemám ani vedlejší zápletky, jen hlavní dějovou osu.“

„Říkala jsem vám, abyste si s tím nedělal starosti,“ odpověděla žena z budoucnosti. „Viděla jsem hotový rukopis Špiona v čase. Mohu vám to podrobně vyprávět.“

Courané vytřeštil oči. „Vy jste viděla hotovou knihu? Jak to?“

Eldrěs si povzdechla. „Vysvětlit vám to by trvalo příliš dlouho. Zahrnuje to něco, co se zdá být časovým paradoxem. Stačí, když vám řeknu, že vás k napsání té knihy nakonec přesvědčím, takže v budoucnosti bude existovat.“

„Tak proč mě k tomu nutíte teď, když víte, jak hrozně mi je?“

„Protože kdybyste knihu doopravdy nenapsal, její rukopis by v budoucnosti existovat přestal.“

Courané měl pocit, že mu něco uniklo. „Tak proč mi nepřinesete rukopis a neušetříte mi práci s jeho vymýšlením?“

„Udělala bych to, kdyby to šlo,“ odpověděla. „Jenomže to není možné. Kontinuum to nedovolí.“

„Kontinuum to nedovolí,“ zamumlal Courané. „Kontinuum uvidí, že brzy zemřu strašnou smrtí. K čertu s kontinuem!“

Eldrěs položila dlaň na Couranovu ruku a soucitně se na něj podívala. „Musí to pro vás být těžké,“ řekla. „Teď odejdu. Přemýšlejte o tom, co jsem vám řekla. Vrátím se v sedm třicet.“

Zanedlouho poté, co Eldrěs odešla, se objevila pomocná sestra, aby Couranovi změřila teplotu a krevní tlak. Nechal ji, aby mu kolem volné pravé ruky ovinula sfygmomanometr. Mezi rty mu vsunula teploměr. Nic z toho alespoň nebolelo. Zaznamenala jeho teplotu a krevní tlak do karty a vykročila k dalšímu lůžku.

„Slečno?“ zavolal Courané.

Pomocná sestra se po něm rozmrzele ohlédla. „Ano?“

„Mohla byste říct sestře, že mám dostat injekci, prosím?“ V rozpočtu této nemocnice nebylo na takové vymoženosti, jako jsou tlačítka k přivolání služby u každé postele, místo.

Přikývla. „Řeknu jí to, až ji uvidím,“ slíbila. Courané využíval každé příležitosti, jak poslat hlavní sestře zprávu. Obvykle to musel udělat třikrát až čtyřikrát, než skutečně přišla.

Nemocniční pokoj nebylo příjemné místo k zotavování. Bylo tam dvanáct postelí, šest po každé straně uličky. Čtyři z nich obývali trestanci z Centrální věznice připoutaní k lůžkům. Podezřelí byli i pacienti, kteří takto zajištění nebyli. Před operací měl Courané u postele malé rádio. Než ho přivezli zpátky ze sálu, rádio bylo pryč. Při jiné příležitosti, když ho odvezli na rentgen, přišel o kartáč na vlasy a boty. Nyní mu z osobního vlastnictví zbylo jen několik brožovaných knih, spirálový blok a tužka. Už se přesvědčil, že o knihy se bát nemusí. Nikdo tady o ně nestál.

Přestože bylo teprve šest, televizory už byly zapnuté. Osm pacientů mělo přenosné typy, které si donesli z domova nebo si je půjčili od příbuzných. Nezdálo se, že by jim záleželo na tom, co zrovna dávají, dívali se na cokoliv a jen zřídka přepínali kanál. Zpravodajské relace, soutěže, dětské programy – Courané všechno slyšel, té kakofonii se nikam nedalo uniknout. Televizory se vypínaly až pozdě po půlnoci.

Náhle Courané ucítil, že na něj jde kýchnutí. Na prsou a břiše měl dlouhý řez stažený místo švy kovovými svorkami. Probíhal mu od hrudní kosti až po podbřišek. Kýchání, kašlání, dokonce i obyčejná škytavka mu působily agónii. Oběma rukama si přitlačil na obvazy ve snaze kýchnutí potlačit. Bolest mu vehnala slzy do očí. Tiše sténal a modlil se, aby sestra s demerolem přišla co nejdříve.

Všechno, co měl Courané před sebou, byl den plný nudy, osamělosti a zoufalství. Podíval se na náramkové hodinky: bylo teprve šest dvacet. Čas ubíhal hlemýždím tempem, jaké by člověk čekal v kriminále nebo v pekle. Zrovna o tom přemýšlel, když se nad jeho postelí sklonil kněz.

„Jak se vám dnes daří, synu?“ zeptal se.

Všichni kněží, kteří navštěvovali nemocnici, byli tak zatraceně laskaví, pomyslel si Courané. „Dobře,“ odpověděl. Kněží špatně nesli, když si někdo stěžoval.

„To rád slyším,“ přikývl kněz. „Mohu pro vás něco udělat?“

„Vlastně ano. Až budete odcházet, mohl byste říct sestře, že mám dostat injekci?“

„Víte, až vás z nemocnice propustí, nebudete dostávat žádné injekce. Musíte si začít zvykat obejít se bez nich. Raději se spoléhejte na vnitřní sílu, kterou vám dal Bůh.“

„Ano, otče. Ale řeknete to sestře?“

Kněz přikývl. „Samozřejmě.“

Courané se s prázdným výrazem ve tváři podíval knězi do obličeje vyjadřujícího hluboký soucit. Kdyby tobě rozřízli břicho, pomyslel si, hned by se ukázalo, jak jsi na tom s vnitřní silou. „Děkuji vám, otče,“ řekl nahlas.

„Víte, měl byste vstát a chodit. Bylo by to pro vás to nejlepší. Když budete dlouho jen tak ležet v posteli, později to pro vás bude o to těžší.“

Ano, otče.“

„Zahrnu vás do svých modliteb, synu.“

„Děkuji vám, otče.“ Kněz odešel k dalšímu pacientovi. Courané se podíval na hodinky; nebylo ještě ani půl sedmé.

V sedm hodin přivezli na pokoj dalšího pacienta a položili ho do prázdné postele vedle Couraná. „To je vážně hnus,“ řekl jeden ze saniťáků, když pomáhal ukládat bezvědomého muže na lůžko.

„Jestli si myslíš, že tohle je špatné, tak tu nejspíš ještě neděláš moc dlouho,“ opáčil druhý saniťák.

„Takový smrad jsem ještě necítil. Ježíši, jsem rád, že toho parchanta nemusím koupat.“

Jeden z pacientů přes uličku si začal stěžovat. „Strašně smrdí,“ řekl. „My ho tu nechceme.“

„Gangréna,“ informoval ho druhý saniťák. „Poldové ho našli, jak spí v domovním vchodu. Museli mu ufiknout nohu.“

„Čerta starého je mi po tom, co má za problém,“ odpověděl muž přes uličku. „Odvezte ho odsud. Dejte ho na chodbu nebo někam.“

První saniťák se na pacienta zlomyslně zašklebil. „Jestli se ještě probere, můžeš se s ním skamarádit. Takovou maličkost, jako je uhnívající noha, člověk občas musí přehlédnout. On za to nejspíš nemůže. Vsadím se, že on by o tvé ráně po kulce tak ošklivě nemluvil.“

„Rána po kulce je moje věc,“ odsekl muž vztekle. „Nikomu s ní nepřekážím. Ale ten parchant zamoří tím svým smradem celý pokoj.“

Dva saniťáci jen pokrčili rameny a zamířili ke dveřím.

„Službo,“ zavolal Courané. Pach gangrény byl tak pronikavý, že se skoro nemohl nadechnout.

„Vy si taky chcete stěžovat, pane?“ zeptal se první saniťák.

„Můj nitrožilní vak je prázdný,“ odpověděl Courané.

Saniťák přistoupil k jeho lůžku a prohlédl si vak visící na stojanu. „Řeknu to sestře,“ slíbil. Pak odešel za svým kamarádem z pokoje.

Courané se zašklebil; měl saniťáka taky požádat, aby sestře připomněl ten demerol. Otočil hlavu na stranu a zabořil nos do polštáře. Před strašlivým puchem, který se šířil místností, ho to příliš neochránilo. Vzpomněl si, že pach gangrény byl v knihách často popisován jako ‚odporně nasládlý‘. Ti, kdo to psali, zjevně neměli příležitost k autentickému zážitku. Courané nedokázal vymyslet slova, která by to alespoň částečně vystihovala.

O chvíli později se vrátila Eldrěs a znovu zatáhla závěsy. „Jak se vede?“ zeptala se.

„Už mluvíte jako jedna z místních,“ odpověděl Courané. „Nemohla byste něco udělat s tím strašlivým puchem?“

„Můžeme si o tom promluvit,“ řekla. Posadila se na pelest jeho lůžka. „Mohu odstranit vaši bolest stejně jako všechno ostatní, co vás obtěžuje.“

„Superdrogy budoucnosti?“

Shrnula si své dlouhé bílé vlasy dozadu a zavrtěla hlavou. „Jen trocha tvůrčího pozměňování minulosti. Dokážu upravovat jemné detaily této kvazireality.“

„Kvazireality?“ zeptal se Courané. „Co je na ní kvazi?“

Eldrěs pokrčila rameny. „Mohu vás přenést z jedné reality do druhé, skoro identické. Například do takové, ve které nečpí tento pokoj gangrénou. Nebo ještě do jiné, prakticky stejné, až na to, že v ní nejste nemocný. Chápete?“

„Máte tuto magickou moc, ale použijete ji jedině, když udělám, co po mně chcete. Jinými slovy, když nebudu spolupracovat, necháte mě klidně trpět. Nemáte žádné zábrany.“

„Žádné zábrany,“ přisvědčila Eldrěs. „Mým oborem jsou spisovatelé minoritních žánrů dvacátého století, ne etika. Můžete si trpět, kolik chcete – ačkoliv nechápu, proč byste měl. Co po vás chci, přece není tak strašné.“

„Nevíte, jak těžké je pro mne psát, dokonce i když jsem zdravý, sedím za svým psacím stolem a mám veškerou motivaci.“

„Myslím, že to, co vám nabízím, pro vás bude dostatečnou motivací.“

Courané se zamračil. „Myslel jsem inspiraci. Vy po mně chcete, abych ze sebe tu knihu vynutil, abych napsal něco, na co nejsem připravený. To nebude psaní, bude to konstruování, jako když dáváte dohromady román podle zadání.“

„Přesně tohle chci. Lidé v budoucnosti nepoznají rozdíl. A kdo se to dozví? Pochybuji, že kromě mne v mých časech vůbec někdo tuší, že vaše knihy existují.“

Courané zasténal. „Nejprve mi oznámíte, že brzy zemřu hroznou smrtí, a teď mi zase říkáte, že všechno, co napíšu nebo udělám, bude zapomenuto. Proč mě nenecháte na pokoji? Proč jste si nevybrala někoho jiného? Gene Wolfe je dobrý spisovatel. Běžte si promluvit s ním.“

Eldrěs rozhodila rukama. „To nemusím. Gene Wolfe je v mé době velice populární. Některá jeho díla patří ke skutečné klasice.“

„A Špion v kosmu –“

„Mám-li být milosrdná, řekla bych to asi tak, že vaše nejlepší práce byla po vaší smrti poněkud opomíjena.“

„Opomíjena,“ zopakoval Courané pochmurně.

„Naprosto a nemilosrdně stažena z tisku měsíc po vašem odchodu ze světa. V Locusu se objevila krátká zprávička o vaší smrti a pak už se o vašem jménu nikdo ani nezmínil, dokud jsem na ně nenarazila já.“

„Proč jste si mě tedy vybrala, když jsem taková nula?“

Eldrěs se smutně usmála. „Mnoho spisovatelů science fiction z dvacátého století už nezbylo. Prakticky o všech ostatních už někdo napsal přede mnou.“

„Takže jsem byl na dně soudku,“ řekl Courané.

„Pomůže vám, když řeknu, že podle mě jste byl opomíjen neprávem? Že jsou vaše povídky mnohem zábavnější, než ty od spisovatelů, jejichž renomé vydrželo déle?“

„Abych byl upřímný, moc mi to nepomáhá. Myslím, že díky vám je teď ze mě duševní mrzák.“

Eldrěs vstala a uhladila mu přikrývku. „Přece byste nechtěl, abych vám lhala, že?“

„Na to už je stejně příliš pozdě.“

„Hovořme raději o veselejších věcech. Promluvme si o tom, co pro vás mohu udělat a co bude znamenat dokončení Špiona v čase. Za prvé, dojde ke vzkříšení zájmu o vaši práci.“

„Předpokládám, že zařídit, aby došlo ke vzkříšení mne osobně, by asi nešlo?“

„Disponujeme supertechnologií,“ odpověděla Eldrěs. „Ale zázraky neděláme.“

„No dobře, tak tedy přijímám vaše podmínky. Co mám udělat?“

„Skvělé!“ zvolala Eldrěs. Její obličej se rozzářil. „Mám tady osnovu první kapitoly Špiona v čase. Podívejte se na to, přečtěte si popis postav a až se na to budete cítit, prostě začněte psát. Zjistíte, že jakmile se dáte do práce, bolest, kterou teď cítíte, okamžitě zmizí a s ní i ostatní drobná nepohodlí. To ale potrvá jen tak dlouho, dokud budete skutečně pracovat. Jakmile přestanete, bolest se zase okamžitě vrátí.“

„To je vydírání,“ ohradil se Courané vztekle.

„To je motivace,“ opravila ho Eldrěs. „Už musím jít. Za několik minut vám donesou snídani.“

„Ach bože.“

„Nemáte hlad?“

„Vy jste neviděla zdejší jídlo,“ odpověděl Courané.

„Brzy se k vám vrátím, abych se podívala, jak si vedete. Možná bychom mohli zvládnout kapitolu denně. Tak bychom měli knihu do tří týdnů hotovou a budoucnost bude mít nové dílo science fiction, kte rým bude možné se zabývat. Dalšího zapomenutého klasika Zlatého věku.“

„Nikdy v životě jsem nedokázal napsat kapitolu denně. Ani když jsem byl nadrátovaný.“

„Uvidíme,“ odpověděla Eldrěs sebevědomě. „Až zjistíte, jak moc to bolí, když nepracujete, myslím, že dostanete úplně nový druh inspirace.“ Odtáhla závěsy právě včas, aby Courané uviděl zřízence, který mu nesl snídani. Pak odešla a zřízenec si jí nevšiml, ani když prošla těsně kolem něj.

„Pane Courané,“ řekl zřízenec. Tác položil Couranovi na klín a divže přitom nevylil jeho obsah na přikrývku.

„Děkuji,“ řekl Courané. „Pokud jde o tu mou injekci –“

„Sestra o tom ví. Přijde hned, jak to bude možné.“

Jistě, pomyslel si Courané. Nešťastně se podíval na podnos se snídaní. Jídlo v charitativní nemocnici bylo nejhorší, jaké kdy Courané jedl, a to okusil kuchyni v kolejní menze, v závodní jídelně, ve vězení a v některých jiných léčebných ústavech. Na druhé straně byla snídaně nejspolehlivější jídlo dne. Jednotlivé složky se daly rozeznat a tudíž tady byl jistý předpoklad, že bude jedlé.

Toho dne dostal Courané talíř vlažných cereálií, natvrdo uvařené vajíčko, dva plátky slaniny, kousek margarinu a studenou topinku, a k tomu karton mléka. Měl hlad, protože z minulé večeře toho mnoho nesnědl. Byla neuvěřitelně tvrdá smažená játra. S tolika vězni na pokoji nepřicházely nože v úvahu a plastovou lžičkou a vidličkou si s nimi poradit prostě nedokázal. Nakonec si dal játra do kousku chleba a vyrobil si tak sendvič, ale ukousnout je bylo skoro stejně nemožné, jako je překrojit plastovou lžící. Když se mu to konečně povedlo, zjistil, že to nestálo za tu námahu. Všiml si, že většina ostatních pacientů na pokoji večeři rovněž vzdala.

Nyní snědl nejdříve slaninu, potom vajíčko. Když otvíral karton mléka, jeden ze zřízenců procházel kolem jeho postele. „Nezbyla nějaká snídaně?“ zeptal se ho Courané.

„Jo,“ odpověděl zřízenec.

„Mohu ji dostat?“

„Vy chcete nášup?“

„Jistě,“ řekl Courané. Raději se nacpe ucházejícím jídlem teď, pro Případ, že by oběd a večeře byly kulinární katastrofy.

Zřízenec dal Couranovi s ochotou tady nevídanou druhý tác. Samozřejmě, aby mu připomněl, kdo je tady pánem, pro prázdný podnos se už nevrátil. Courana to stálo spoustu bolesti, než se mu konečně povedlo jej odmanévrovat k nohám postele.

„Chcete s tím pomoct?“ zeptala se ho Eldrěs.

„Byla byste tak laskavá?“

Dotkla se emblému na svém oděvu a tác zmizel. „Už jste něco napsal?“ zeptala se věcně.

Courané žasl. „Jak jste to dokázala?“

Eldrěs se zasmála. „Divy budoucnosti,“ řekla. „Stejným způsobem mohu zahnat vaši bolest. Už jste něco udělal?“

„Ne,“ přiznal se Courané. „Začnu hned po snídani. Vlastně mi za chvíli přijdou vyměnit povlečení, a to mi vždycky působí spoustu bolesti. Musí mě přemístit na židli, a to je jako mučení. Pak mi dají injekci demerolu – budu ji skutečně potřebovat.“

„Nepomůže vám,“ informovala ho Eldrěs. Přitom si prohlížela svoje dlouhé šarlatové nehty.

„Jak to myslíte?“

Upřela na něj ten nejnevinnější pohled. „Napadlo mě, že pro vás bude dohoda se mnou mnohem přitažlivější, když potlačím působení léků. Můžete dostat demerolu, kolik chcete, ale na vaši bolest to nebude mít nejmenší vliv. Pokud budete chtít, aby vás nic nebolelo, musíte začít psát. Psaní je přece vaše povolání, ne? Píšete rád, že?“

„Někdy ano,“ odpověděl Courané. „Po zbytek času bych raději šel měnit pístní kroužky na toyotě. Ovšem jakmile začnu psát, je to nádhera. Jde jen o to, že někdy prostě vím, že to nepůjde. Je to, jako bych zapomněl, jak se to dělá, nebo jako by mě opustil tvůrčí duch. Přesně tak se cítím teď. Jako by mi s nádorem vyoperovali i mou schopnost psát.“

„To je nesmysl,“ odsekla Eldrěs.

„Já vím, že to zní jako nesmysl, ale přesně tak to cítím. Vždycky to tak bylo. Když dokončím knihu nebo povídku, vůbec nechápu, jak jsem to dokázal. Nedovedu si představit, že bych to někdy mohl zopakovat.“

„Kladete sám sobě příliš mnoho intelektuálních překážek. Nesnažte se to analyzovat, prostě to dělejte. Uvolněte se a nechtě svoje podvědomí pracovat na první kapitole. Něco z toho zapište na papír. Nemohu vám ulehčit váš osud, pokud nedostanu něco hmatatelného. Bojím se, že do té doby budete muset trpět.“

„To je od vás kruté, moci mě zbavit bolesti a odpírat mi to.“

Eldres přikývla. „Ano, to máte pravdu. Krutost může být docela zábava, víte?“

Courané pocítil vzedmutí hněvu. „Nebudete se kochat mým utrpením, rozumíte!“ zvolal.

„Pročpak ne, když mě to těší?“ zeptala se ho vesele.

„Pak ať se propadnu, jestli pro vás něco udělám.“

„Jak si přejete,“ odpověděla Eldrěs. „Ale myslím, že mě brzy pochopíte. Bylo by skvělé, kdybyste do oběda stihl deset stránek. Potom vás nechám celé odpoledne odpočívat. Pořádně se vyspíte a až se probudíte, nebudete cítit žádnou bolest. Není to lepší, než se mi hloupě vzpírat?“

„Nesnáším, když mnou někdo manipuluje,“ odpověděl Courané vášnivě.

„To je špatné. Jsem v tom velice dobrá.“ Než mohl něco odpovědět, zmizela.

O několik minut později přišla pomocná sestra, přesně jak očekával. Pomohla mu přemístit se pomalu z postele na židli, kde seděl na krajíčku, oběma rukama si tiskl své zranění a bolestí lapal po dechu. Sestra rychle převlékla postel a pak mu pomohla zpátky pod přikrývku. Obličej měl pokrytý potem a bylo mu na omdlení. „Prosím,“ zamumlal chraptivě. „Řekněte sestře… moje injekce…“

„Dobře, pane Courané,“ odpověděla pomocná sestra. „Ale nemůžete ji pořád takhle obtěžovat. Musí se starat i o jiné pacienty.“

„Já vím, zatraceně, ale dnes jsem ji ještě ani neviděl. Neměl jsem injekci od dvou ráno. Opozdila se skoro o dvě hodiny. A můj nitrožilní vak –“

„O tom také ví. Přijde sem hned, jak bude moct.“ Pomocná sestra se na něj znechuceně podívala, jako by to všechno byla jeho vina, a přešla k dalšímu lůžku.

Courané ležel na posteli, křečovitě svíral prsty a pomalu se houpal sem a tam v čase v rytmu pulzů své bolesti. Nevěděl, kolik času uplynulo, ale po chvíli uslyšel hlas. „Pane Courané?“ volal na něj netrpělivě. Jeho tón byl mrazivý a odmítavý.

„Sestro,“ řekl. Oči měl stále zavřené.

„Váš nitrožilní vak je prázdný. Musím vám dát nový.“

„Já vím. Říkal jsem o tom někomu už dávno –“

„Ukažte mi zápěstí, pane Courané.“ Sestra pracovala rychle a efektivně. Strhala mu z ruky přilnavý obvaz a vytáhla jehlu. Pak celou nitrožilní soustavu vyhodila, zasunula do vaku s elektrolytickým roztokem novou hadičku a na druhý konec nasadila novou jehlu. „Vaši druhou ruku, prosím.“ Courané zvedl pravou ruku a sestra začala pátrat po nenarušené žíle. Trvalo to nějaký čas a několik zkusmých vpichů, než sejí podařilo napíchnout tu správnou. Leukoplastí mu jehlu připevnila ke hřbetu ruky a pak mu celou ruku znehybnila. Ztíží mu to práci, protože teď bude muset psát levačkou.

„Mám tady vaši injekci, pane Courané. Kterou stranu?“

„Levou,“ odpověděl a převalil se, aby jí nabídl svůj nahý levý bok. Dezinfikovala mu pokožku a pak mu vbodla injekci. „Děkuji vám,“ zamumlal.

„Rádo se stalo,“ odpověděla sestra roztržitě. Když Courané otevřel oči, byla pryč.

Obvykle trvalo několik minut, než demerol začal působit. Pak to bylo, jako by slunce vyšlo zpoza bouřkových mraků a Courané se koupal v teple a příjemné malátnosti drogy. Dychtivě čekal na první příznak, že opiát začíná zabírat. Necítil nic než nepolevující bolest. Podíval se na hodinky a zjistil, že už uplynulo příliš mnoho času. S hrůzou si uvědomil, že to, co mu Eldrěs slibovala – čím mu vyhrožovala – je pravda: demerol už mu nebude k ničemu. Mohl jen čekat v bodavé agónii na úlevu, která nepřijde. Ne, pokud Eldrěs nemluvila pravdu i o tom ostatním. Pomalu, s hořkostí, se natáhl po zápisníku a peru.

Osnova, kterou mu Eldrěs dala pro první kapitolu, říkala: Představ postavy, nástin pozadí, nanes problém. To mi příliš nepomůže, pomyslel si Courané. Koneckonců, Eldrěs říkala, že v budoucnosti četla celý román, takže mu určitě mohla pomoci víc. Když si do zápisníku naškrábal první poznámky o Špionovi v čase – bylo to před rokem? Přede dvěma? – byla to jen nejhrubší osnova příběhu, bez jakýchkoliv podrobností, bez podzápletek, bez vedlejších postav – nenapsal tenkrát jedinou chytrou scénu, jediný zajímavý úryvek dialogu. Eldrěs čekala příliš mnoho, když si myslela, že to všechno stvoří teď, zatímco se cítí tak mizerně a nemá nejmenší motivaci ke psaní.

Náhlý záblesk bolesti mu připomněl, že motivaci přece jen má. Roztřesenou levačkou napsal na první řádek nové stránky zápisníku: Kapitola první. I kdyby byl zdravý, tohle byla ta nejhorší etapa práce na knize. Bylo toho třeba ještě tolik udělat, než stránky začnou získávat obrysy románu, než postavy začnou připomínat skutečné lidské bytosti a zápletky získají pro lidi v knize význam – a pro čtenáře. Nyní neměl nic než hromadu bílého papíru, který bylo třeba pokrýt slovy. Couranova mysl však byla naprosto prázdná, stejně jako stránky; žádná inspirace nepřicházela.

Nu což, bude muset začít psát bez inspirace. Jedna z prvních věcí, kterou se naučil hned na počátku své kariéry, byla, že pokud chce platit nájem a tu a tam i jíst, nemůže si dovolit čekat, až ho múza přiletí políbit na čelo. Další věc, kterou se naučil, byla, že když jednou začne popisovat nějakou osobu nebo místo, velice často se mu po několika odstavcích začne příběh rozvíjet sám a pak už jen stačí naslouchat tomu, co postavy říkají, že chtějí nebo potřebují.

Jaké jméno by měla postava mít? Eldrěs mu nenaznačila ani tohle. Mark něco. Mark Abbott. Mark Cummings. Mark Molnar. Couranova matka byla Madarka a on si vždycky říkával, že by měl častěji používat etnická jména. Tak dobře, Mark Molnar z Hlídky času. Jaké Hlídky času? Musí tam být Hlídka času. Co dělá? To je prosté: hlídá čas. Proč? Protože… protože lidé potřebují ochranu, proto. A Hlídka času střeží demokracii v jednotlivých historických dobách. Samotná existence Hlídky času pak předurčuje něco nebo někoho, kdo chod času vesele narušuje.

Například někoho, jako je Eldrěs, pomyslel si Courané.

Na okamžik se nad tím zamyslel. Ne, rozhodl nakonec, Eldrěs nebyla ve skutečnosti žena ďáblice. Jistě, řekla, že ji těší krutost, ale Courané znal spoustu lidí, kterým dělala radost, i když to tak ochotně nepřiznávali. Nevěřil, že by byla schopna skutečného časového vandalismu.

To Couranovi poskytlo nápad na zlosyna: Rack Packard, Attila času. A všichni jeho malí Hunové.

Bylo v tom všechno: romantika, dobrodružství, asonance a aliterace. Bylo to nechutné.

Samozřejmě, byl to jen první návrh předběžného konspektu osnovy první kapitoly, ale už teď cítil, že Špion v čase nebude navzdory tomu, co mu Eldrěs říkala o jeho vzkříšení v budoucnosti, nesmrtelné dílo klasické science fiction. Špion v čase nejspíše bude kniha se známými charakterovými typy a s dějem ženoucím se dopředu tak rychle, že čtenáři ani nebudou mít čas si uvědomit, jak je její zápletka nelogická a rozhašená. Tajemství spočívalo v tom nenechat je ani na okamžik vydechnout, neposkytnout jim čas na kritické myšlenky.

Courané si se srdcem sevřeným uvědomil, jaký Špion v čase nakonec bude: stejný jako Špion v kosmu, který se mnoha lidem docela líbil, ale nikdo si ho nepamatoval.

Vědět to mu nijak nepomohlo, protože ať v dobrém, či ve zlém, ve Špionu v kosmu dosáhl svých mezí. Jeho rodiče, učitelé na základní škole, kam chodila i jeho bývalá žena, by mu neměli co vyčítat. Všichni mu totiž říkali, že když bude usilovně pracovat a dělat všechno, co je v jeho silách, nikdo po něm nemůže žádat víc. Těžko od něj někdo mohl čekat víc, než na co měl, a Courané se vždycky snažil, seč uměl. Mohl v tom pokračovat a dát do Špiona v čase to nejlepší, co v něm bylo, jenže už věděl, jak to s tou knihou dopadne. Bude zapomenuta dříve, než byla stvořena, zajímat se o ni budou jen akademičtí mrchožrouti jako Eldrěs.

„Proč se tím trápit?“ zabručel Courané. Zakašlal a vzápětí si uvědomil, že obvyklá agónie se tentokrát nedostavila. Vytřeštil oči. Eldrěs mu nelhala. Všechna bolest zmizela a on se cítil skvěle, dokonale zdravě – ne nadrogovaný a napůl omámený, ale stejně v pořádku, jako by nikdy žádnou operaci nepodstoupil.

„Vidíte?“ řekla Eldrěs, když znovu zatáhla závěs kolem jeho lůžka.

„Kdybych si tohle mohl nechat patentovat,“ odpověděl Courané, „už nikdy bych nemusel psát.“

„Nelamte si s tím hlavu. Stejně už dlouho psát nebudete.“

Courané po ní šlehl pohledem. „Máte to nejhorší chování u lůžka, jaké jsem kdy zažil.“

Pokrčila rameny. „V posteli nemám chybu. U ní jsem možná trochu neomalená.“

„Neomalená,“ zopakoval Courané.

„Takže jste začal pracovat a zjistil jste, že umím držet slovo. Extra účinný lék proti bolesti ze světů zítřka.“

„Nestěžuji si,“ opáčil Courané. „Ale nebylo by pro nás oba lepší, kdybyste mě nechala nakouknout do hotového rukopisu? Je to přece moje práce, ne? Nechápu –“

Eldrěs ho zarazila pozvednutím ruky. „Nezačínejte s tím zase. Už jsem vám to řekla, zdůvodnila jsem vám to. Věřte si tomu, nebo ne, to je vaše věc. Jestli chcete působit problémy, mohu dostat zatím neznámý román od Shermana Rosse Hladkyho.“

„Od koho?“ zeptal se Courané zmateně.

„Od Shermana Rosse Hladkyho. Spisovatel science fiction, kterého mám na seznamu hned za vámi. Napsal Požírače mozků a Děs rozpouštěče mysli.“

„Nikdy jsem o těch knihách neslyšel.“

„Co vám na to mám říct?“ zeptala se Eldrěs a rozhodila rukama. „Vy a Hladký máte mnoho společného.“

„Hladký, to zní maďarsky,“ řekl Courané zamyšleně.

„Není to jeho skutečné jméno. Narodil se jako Roger Sherman Ross. Vypustil toho Rogera a přidal si Hladkyho, protože měl pocit, že si tak lidé jeho jméno spíš zapamatují.“

„Řekl bych, že se mýlil,“ poznamenal Courané.

„Co myslíte?“

„Vraťte se později. Budu pro vás mít pár stránek hotových.“

„Hodný hošánek.“

„Víte,“ pokračoval Courané, „nepíšu moc rychle, ani když jsem dokonale zdravý. Zvládnu tak dva až tři tisíce slov denně. To ovšem doma, v pohodlí, obklopen kompletním kancelářským vybavením a zdroji. Tady, v nemocničním pokoji, s rozpáraným břichem a jednou rukou přikurtovanou, zřejmě tohle tempo neudržím.“

„Rychlost není důležitá,“ opáčila Eldrěs. „Jde mi spíš o kvalitu. Potřebuju něco, co můžu ukázat svému šéfovi. Když mi dáte prvotřídní rukopis, významně se tím změní přístup budoucnosti k vám. Konečně si všimne, že existujete.“

Zhluboka se nadechl a řekl pomalu: „Umíte mě povzbudit tak roztomilým způsobem.“

Když Eldrěs odešla, otevřel zápisník a přečetl si, co napsal. Cítil se pod nátlakem. Navzdory tomu, že mu pomohla od bolesti, Eldrěs nenáviděl. Tyranizovala ho, a to se mu nelíbilo. Na druhé straně, měla pravdu: nemohl s tím vůbec nic dělat. Ne když ho tak přísně kontrolovala. Injekce každé čtyři hodiny měly otupit jeho bolest a zajistit mu snesitelné pohodlí. Nedovedl si představit, jak by svou situaci vysvětlil doktorovi nebo sestře – aniž by tím zavdal podnět k vážným pochybám o svém duševním zdraví.

Zavřel zápisník a odložil ho zpátky na noční stolek, pak se pokusil uvolnit. Zavřel oči a bolest se okamžitě začala stupňovat. „Sestro!“ zavolal hlasitě. Na pokoji pořád někdo křičel na sestru. Teď byla řada na něm.

Jakkoliv byly poměry v nemocnici žalostné, Courané považoval Eldrěsinu intelektuální tyranii za horší. Nutila ho, aby nenáviděl vlastní talent a schopnosti. Byl chronický loudal a často tvrdil, že psaní vlastně nenávidí. Samozřejmě to nebyla pravda – alespoň až do nynějška.

Rozhodl se vzbouřit. Odmítl nechat se sebou manipulovat. Eldrěs si nejspíš myslela, že ho naučí skákat tak, jak ona bude pískat jen proto, že vylezla z nějaké jeho science fiction. Jistě, zpočátku ho zaskočila. Ale už ho to přešlo. Bylo zřejmé, že protivní a nepříjemní lidé se budou vyskytovat i v zářné budoucnosti.

Přinesli mu oběd, ale všechno ho tak bolelo, že se ani nepokoušel uhodnout, co je na talíři. Zřízenec jídlo zase odnesl netknuté. O hodně později přišla sestra s demerolem. Courané znovu marně čekal, až injekce začne působit a opiát ho zbaví agónie. Znovu se tak nestalo. Křečovitě svíral rám nemocniční postele a říkal si, že to vydrží, že bude bolesti vzdorovat s tichou odvahou, které měli jeho literární hrdinové vždycky nadbytek. Brzy však pochopil, že utrpení odvaze nesvědčí. Plakal, klel, ale nakonec sáhl volnou rukou po peru a bloku. Nalistoval kapitolu jedna v místě, kde s ní skončil.

„Jak se dnes máte?“ zeptala se ho Eldrěs o něco později.

„Mám hlad,“ odpověděl Courané.

„Věděla jsem, že ho budete mít. Něco jsem vám přinesla.“ Podala mu papírový sáček od Burgerového krále.

Courané pozvedl obočí. V sáčku byly dva dvojité cheeseburgery se slaninou, velké balení hranolků a vanilkový koktejl. „Děkuji,“ řekl. „Přesně tohle jsem potřeboval. Jak jste to věděla?“

Pokrčila rameny. „Zeptala jsem se vás.“

„Myslíte odpoledne? Nepamatuji se, že byste se mě na to ptala.“

Eldrěs zavrtěla hlavou. „Ne, asi za týden vašeho času. Setkali jsme se dnes, ale to neznamená že už jsem vás nenavštívila v některém jiném bodě vaší časové osy. Ve vaší budoucnosti. Navštívila. Několikrát.“

„Proč byste se se mnou měla bavit takhle zpřeházeně? Nechápu, jaký to má smysl.“

„To vám nemůžu říct. Zjistíte to, až se tam dostanete. Možná jsem jenom chtěla zjistit, nakolik budete spolupracovat. Možná v tom bylo něco docela jiného. Najezte se.“

Burgery byly dobré a jejich chuť ještě vylepšoval Couranův hlad stejně jako ošklivost všeho kolem. „Děkuji vám,“ řekl.

Eldrěs se sklonila nad nočním stolkem a vzala jeho zápisník. Otevřela ho a začala číst, co toho dne napsal. Pomalu přitom kývala hlavou. Courané znervózněl, jako by byl u nějaké zkoušky nebo kontroly. Netrpělivě čekal, až Eldrěs dá nějak najevo svou spokojenost nebo nesouhlas. „Nečtu to pro zábavu,“ řekla, aniž vzhlédla, jako by slyšela jeho myšlenky. „Pro mě je to obchod, ne potěšení. Vlastně science fiction ve skutečnosti nesnáším.“

„Hodila by se mi nějaká odezva,“ namítl Courané. „Zajímalo by mě, co na to říkáte.“

„Na mém názoru nezáleží. Dokud budete dodržovat naši dohodu, budete mít, co jsem vám slíbila. Můj názor do toho nepatří. Je nepodstatný.“

„Pro mne nepodstatný není.“

„Pak se podívejte na tohle.“ Podala mu list temně hnědého papíru pokrytého světle žlutým tiskem.

„Co je to?“

„Novinové výstřižky. Náš papír už byl tolikrát recyklovaný, že je skoro černý. Přečtěte si to.“

Courané se na ni užasle podíval. „To je recenze na Špiona v čase. Z 115/31 Daily Pansophist. Co je to 115/31? Nějaké místo?“

Eldrěs se usmála. „Svým způsobem.“

Courané na ni chvíli mlčky hleděl a pak se pohledem vrátil k recenzi. „Sandor Courané,“ četl nahlas, „byl jeden z mnoha spisovatelů beletrie na volné noze, kteří byli tak hojní od poloviny dvacátého století až do doby, kdy začalo být jasné, že spotřebitelé už jejich zboží nepotřebují. Courané nebyl zvlášť nadaný ani nijak úspěšný, a to ani ve své době. Po jeho smrti upadlo jeho dílo i jméno v zapomnění. Nedávno jsme se dozvěděli od literární záchranářky Eldrěs, že získala v jedné z blízkých kvazirealit posmrtně napsaný Couranův masový román. Aby se zabránilo vměšování a narušování Eldrěsina projektu, byla tato kvazirealita utajena.“

„Masový román?“ namítl Courané. „Tak tohle píšu? Mám pocit, jako bych zásoboval literární konzum.“ Vrátil se ke čtení. „První kapitola tohoto románu, nazvaného Špion v čase, byla zaregistrována včera. První ohlasy jsou příznivé.“ Courané vzhlédl. „A to je všechno? ‚Příznivé?‘“ Chtěl papír zmačkat, ale nešlo to. Když otevřel dlaň, stránka se zase narovnala.

„Je to jen první kapitola,“ řekla Eldrěs. „Nemůžete čekat, že budou nadšením bez sebe hned z prvních stránek.“

„Ale já jsem ještě nedopsal ani celou první kapitolu,“ namítl, když se podíval do svého zápisníku.

„A jéje. Zase se snažíte pochopit paradox.“

Courané se rozzuřil. „Nedovolím vám, abyste se mnou takhle vláčela,“ zaječel.

„Uklidněte se,“ konejšila ho Eldrěs.

„Je mi jedno, odkud jste,“ řekl Courané chraptivě. Stále jím cloumal vztek. „Buďte si třeba z Inkasní agentury z Konce času nebo z Atlantidy, nebo ze zatracené odvrácené strany Měsíce. Je mi fuk, co prodáváte nebo co mi můžete udělat. Možná kdybyste se mnou mluvila jako s člověkem a jednala se mnou, jako bych měl alespoň drobet inteligence, napsal bych vám tu pitomou knihu s radostí. Ale to vás ani nenapadne; vy si zkrátka musíte hrát na Posla osudu. A ještě se divíte, proč se nepřetrhnu, aby ti vaši kamarádíčkové z budoucnosti mohli kritizovat moje dílo. Běžte se vycpat i s tou svou budoucností!“

Eldrěs se naklonila a dvěma prsty se ho dotkla na pravé straně krku. Druhou ruku položila na emblém na svých prsou. Couraná okamžitě zachvátila agónie bolesti, stokrát silnější než jakou kdy zažil. Pak ho stejně nečekaně pustila.

„V pořádku?“ zeptala se.

„Nebudu spolupracovat,“ zamumlal skrze sevřené zuby. „Raději budu trpět. Spíš zemřu, než bych dělal, co po mně chcete.“

„Takhle to prostě není, Courané,“ odpověděla Eldrěs. „Vy víte, že to tak není. Když se nad tím chvíli zamyslíte, uznáte sám, že tak odvážný nejste. Já vám nechci ubližovat. Chci, abyste dokončil Špiona v čase, protože je to vaše práce, protože je to něco, co doopravdy chcete udělat. A protože tahle kniha pro vás koneckonců bude ten nejlepší pomník. Tvoříte si svůj vlastní památník. Máte šanci napsat postskriptum ke svému životu, s plným vědomím pro koho to píšete a co o vás řeknou. Je to dar, Courané, vzácný dar, přestože vám to tak teď možná nepřipadá.“

„Jaký to má význam, když Špion v čase nebude lepší než Špion v kosmu, a nikdo ve vašem světě moje knihy neuznává? Zbavit se bolesti je pro mě dobrý důvod, abych pracoval, ale proč bych si měl dělat starosti, jak mě ohodnotí vaši přátelé? No dobře, mluvila jste o pomnících a památnících. Většina nápisů na hřbitově je ohlazená větrem, a i kdyby se daly přečíst, mají význam jen pro nejbližší rodinu zesnulého. To, co řeknu ve svém Špionovi v čase, nemá ve vaší časové linii žádnou váhu.“

„Ne, pokud si nevypracujete nové renomé,“ odpověděla Eldrěs. „Nebo neobnovíte staré. Ale to teď ponechme stranou. Čistě pro účely našeho rozhovoru předpokládejme, že vaše námitky uznám. Proč jinak byste měl přijmout můj návrh? Co třeba kvůli vlastní sebeúctě? Víte, co se s vámi zanedlouho stane, a myslím, že byste se měl pokusit využít této poslední příležitosti. Něco takového se přihodí jednomu z miliardy.

Nejspíš byste byl překvapen, kolik jich tu šanci zahodí. Nevím proč. Možná už sláva neláká lidi jako dřív, nebo jsou imunní vůči jejím svodům. Pokud je to ten pravý důvod, tím, že se vzpírají, sami se odsoudí k bezvýznamnosti. Jejich úspěchy a dílo jsou – tedy budou – ještě obskurnější a přehlíženější než předtím.“

Courané upíral oči na vybledlé stropní obkládačky. „Povězte mi o těch spisovatelích science fiction, kteří se podrobili vaší záchranné operaci. Tak tomu tam u vás říkají, že? Všechny jste je přece nemohla najít v nemocnici, že? Jak jste je přesvědčila?“

Eldrěs se na něj chabě usmála. „Různě,“ řekla. „Na každého primitiva se dá vymyslet nějaký plán – omlouvám se za to označení, ale dvacáté století je pro nás stejné jako pro vás středověk.“

„Co třeba Hladky?“

Zamnula si spánky. „Myslím, že zařídili, aby se ještě jednou opakoval jeho oblíbený televizní program. Byla to opravdu příšerná situační komedie, ale dokazuje to, jak mnohostranní a mocní jsme.“

„Přijal to?“

„Nepamatuju se. Zabývám se jen vámi a dění ve vaší časové linii mě nezajímá. Ale teď marníme čas. Nechci být nedočkavá, ale –“

Courané jí skočil do řeči. „Změnil jsem názor,“ řekl. „Nemá to nic společného s vašimi dojemnými řečmi o psaní vlastního epitafu. Je to obyčejné vydírání. Když začnu psát, cítím se lépe. Nic víc.“

Eldrěs přikývla. „Pokud ten román dokončíte, vaše motivy mě nezajímají.“ Vstala a uhladila přikrývku na Couranově lůžku. „Teď odejdu. V tomhle století vydržím vždycky jen asi půl hodiny. Později vás zase navštívím, nejspíš někdy po půlnoci. Tou dobou už byste měl spát. Když ne, postarám se, abyste usnul a měl hezké sny.“

„Děkuji vám, Eldrěs,“ odpověděl Courané.

„Rádo se stalo. Uvidíme se zítra.“ Prošla závěsem, ale takřka okamžitě se zase vrátila. „Mimochodem,“ řekla, „podívejte se na tohle.“ Podala mu starý, ošuntělý zápisník.

Letmo na něj pohlédl. „Čí je?“

„Váš,“ odpověděla. „Je velice starý.“

„Je tak starý, že si na něj vůbec nevzpomínám. Kdy jsem do něj psal?“

„Podle mých výzkumů někdy mezi desátým a dvanáctým rokem svého života.“

„A?“

„Až dokončíte Špiona v čase, možná budete chtít začít pracovat na některém námětu z toho zápisníku. Jsou velice hrubé a neumělé, ale zapsal jste si je předtím, než jste se něco dozvěděl o literárním stylu. Od té doby jste ušel pořádný kus cesty.“

Courané zavrtěl hlavou. „Proč bych se tím měl zabývat? Nemám v úmyslu strávit svoje poslední dny dumáním nad takovými nesmysly.“

Eldrěs se na něj zářivě usmála. „Řeknu vám proč. Protože dokud budete psát, budete žít. A nic vás nebude bolet.“

„Chcete říct, že dokážete oddálit mou smrt?“

„Přesně tak.“

„Jak dlouho?“ zeptal se Courané.

Pokrčila rameny. „Jakkoliv.“

„Proč?“

„To je velice prosté. Jestliže od vás budu mít dost materiálu a jestliže dokážete zlepšit svou literární pověst, stejnou měrou vzroste i moje renomé.“

„Aha,“ řekl Courané. „Tolik k humánnosti našich vzdálených potomků.“

„Budete žít a nic vás nebude bolet,“ zdůraznila Eldrěs.

Courané se zašklebil. „Pokud budu sám sebe mučit snahou napsat slušné povídky z těch příšerných útržků.“

Eldrěs ukázala přímo na Couranovo čelo. „Copak jste si takhle vždycky nevydělával na živobytí?“

„Nikdy ne pod takovým tlakem,“ odpověděl.

„Pište a budete žít,“ řekla Eldrěs. „Povídky nebo život.“

Courané dlouho neodpovídal a Eldrěs se začala tvářit netrpělivě. „Přemýšlím,“ zabručel ponuře. „Přemýšlím.“

ZÁVOD K PÓLU

Robert L. Forward

Vezmete-li si do ruky některou knihu nebo povídku Roberta L. Forwarda, lehce se vám může stát, ze nerozeznáte, kde je hranice mezi fikcí a skutečnou vědou. Doktor Forward totiž není jen skvělý spisovatel, ale i významný odborník na poli gravitační fyziky. Po jednatřicetileté práci ve výzkumných laboratořích Hughesovy letecké společnosti v kalifornském Malibu si založilvlastní poradenskou firmu, Forwards, r.n., která spolupracuje s Vzdušnými silami Spojených států a NASA. Psaní a výzkum dokáže mistrně skloubit: předběžné studie pro pět z jeho románů vedly k formulování nových vědeckých nebo technických koncepcí, které rozpracoval a uveřejnil v odborných časopisech, a některé z jeho patentů se naopak staly základem pro povídky nebo byly použity v románech.

Tak tomu bylo i se ‚statitem‘, stacionárním satelitem využívajícím tlak slunečního větru, o kterém pojednává následující povídka. Jeho myšlenka pochází z roku 1979, kdy autor ještě pracoval u Hughese. Jako televizní satelit byl sice nepraktický, ale v roce 1986 byla jeho koncepce oprášena a vypadalo to, že se stane součástí systému navádění balistických střel v projektu amerického ministerstva obrany známého pod označením ‚Jaderný deštník‘. O tři roky později však skončila studená válka, projekt byl zastaven a ‚statit‘ odtajněn. Forward nechtěl udělat stejnou chybu jako Arthur C. Clarke, který si nenechal patentovat geosynchronní komunikační satelit, a okamžitě podal příslušnou přihlášku – a nyní je hrdým majitelem amerického patentu 5,183,225 s názvem ‚Statit: satelit využívající tlaku světla, a metody použití‘. Jelikož platnost tohoto patentu vyprší až v únoru 2010, má Robert Forward stále ještě slušnou šanci stát se nejbohatším spisovatelem SF všech dob.

– MH

Závod k jižnímu pólu začal!

Reportéři videozpráv, kteří měli svůj velký den, srovnávali tyto moderní závody v roce 2011 s prvním závodem o jižní pól mezi Amundsenem a Scottem přesně o sto let dříve. Tentokrát se ovšem utkal Andy Hawke se ‚Scotty‘ MacPhersonem. Místo aby však riskovali vlastní životy tlačením saní přes nehostinné ledové pláně Antarktidy k pólu, riskovali svá jmění řízením videosatelitů k pólu přes mnohem nehostinnější vakuum kosmického prostoru.

Andy byl zkušenější a finančně silnější. Jeho první Polestat už více než před rokem obhájil prvenství nad severním pólem. Satelit pojmenovaný tiskem Vznášející se jestřáb bylo výkonné mnohakanálové přenosové zařízení zavěšené pod kilometrovou světelnou plachtou. Visel stacionárně nad severním pólem díky rovnováze mezi výslednicí přitažlivosti Země a Slunce a tlaku ‚slunečního větru‘. Obrovské vysílací poplatky inkasované od Kanady, Aljašky, Ruska, severní Číny a skandinávských zemí teď Andymu uhradily jeho zápisné do závodu o jižní pól.

Scotty byl mladý a impulzivní, ‚černý kůň‘ z Austrálie, který se zatím uvedl pouze na Zemi. Jediný závod, kterého se dosud účastnil, byly závody ve slibování a veřejných prohlášeních, jež neustále proudily z jeho věčně se pohybujících úst. Byl však tím, kdo z celého podniku udělal závod, a proto vždycky našel videokameru, do které by mohl mluvit.

„Takže v této místnosti můžete vidět, jak se mezi přední a zadní podpůrnou síť ukládá ultratenká fólie,“ říkal Scotty do videokamery a bleděmodré oči se mu leskly nadšením. Reportér přesunul ohnisko kamery z živého obličeje pod kšticí rudohnědých vlasů a zaostřil do nitra rozlehlé vakuové komory za tlustým sklem. Na jedné straně viselo z vysokého stropu složité zařízení vybavené člunkem s tenoučkým drátem, který se míhal sem a tam, jak tkal deset metrů širokou síť. Síť se stáčela směrem dolů a její čelo se stýkalo s jinou sítí vycházející z podobného stavu na druhé straně místnosti.

V místě, kde se obě sítě spojovaly, žhnula taviči pec. Z ní tryskala jemná mlha roztaveného hliníku, která dopadala na dlouhý a rychle se otáčející kovový válec. Na něm hliník okamžitě tuhl v ultratenkou kovovou fólii, která se odvíjela zpod válce a okamžitě byla vsouvána mezi dvě drátěné sítě. Sendvič tvořený fólií a sítěmi byl elektrickým proudem protékajícím dvěma vysoce vyleštěnými válci průběžně svařován do jednoho širokého pásu a poté navíjen na jádro.

„Hliníková fólie je tak tenká, že je přes ni vidět,“ pokračoval Scotty. „Proto ji musíme vyrábět ve vakuové komoře. Kdyby se k ní dostal vzduch, kyslík by ji okamžitě zničil.“ Pozvedl sklenici, ve které měl kousek drátěné sítě, na níž byla napnutá lesklá kovová fólie. Přidržel si sklenici u oka a videokamera na ni zaostřila z druhé strany tak, že bylo vidět rozmazané obrysy jeho obličeje na pozadí.

„Nezmaří to funkci vaší fólie?“ zeptal se videoreportér, který vedl interview. „Jak jsem pochopil, síla, která bude nadnášet váš Heliostat, je vytvářena tlakem slunečního světla na fólii. Když bude průsvitná, žádný tlak přece nevznikne.“

„Jenomže čím tenčí fólie bude, tím bude lehčí a tím bude pro sluneční světlo snadnější ji nadzvednout,“ odpověděl Scotty. „Když jsme to propočítali, ukázalo se, že optimální tloušťka je taková, při níž čtyřicet procent slunečního světla fólií projde a šedesát se od ní odrazí.“ Otočil se a ukázal do vakuové komory. „Role, kterou vidíte, je dvanáctá a poslední. Jakmile ji uložíme do vakuového kontejneru a upevníme na raketu, můžeme odstartovat.“ Odvrátil se od kamery a vykročil. „A teď vám ukážu naši kosmickou loď.“

Scotty odvedl videoreportéra s jeho kameramanem chodbou do obrovské budovy připomínající hangár. Uprostřed ní stála vysoká válcovitá konstrukce. Ústřední válec obepínalo jedenáct kontejnerů s volným místem pro dvanáctý.

„Heliostat má dvanáct dlouhých listů připomínajících rotor helikoptéry,“ řekl Scotty. „Šest z nich bude nahoře a budou se otáčet jedním směrem, zatímco šest spodních se bude otáčet v protisměru. Celou tu věc dopravíme nahoru pomocí nosné rakety, a jakmile ji dostaneme na místo, roztáhneme odrazné plochy jako rolety. Celý proces bude trvat jen několik hodin, i když je každý list dlouhý skoro dvacet kilometrů.“

Reportér mu skočil do řeči: „Pak sluneční světlo odražené od listů vytvoří tlak působící proti zemské gravitaci, stejně jako u Polestatu, který umístil Andy Hawke nad severním pólem.“

Scottyho zmínka o Andym a jeho Polestatu lehce rozladila. „Není to jen přitažlivost Země,“ připomněl. „Ve hřeje i gravitační síla Slunce a orbitální odstředivá síla. Udržování Heliostatu v rovnováze nad pólem je ošidná záležitost, zvlášť když je na této polokouli léto a je přikloněná ke Slunci. Proto musí být ‚polární sestry‘ umístěny tak daleko od Země. Kdyby byly blíž než ve vzdálenosti dvou set padesáti zemských poloměrů, staly by se během léta nestabilními.“ Pak je Scotty zavezl výtahem nahoru, aby si mohli prohlédnout tyčící se kosmickou loď shora.

„Tohle je vysílací konec, který bude trčet směrem k Zemi,“ vysvětloval Scotty. „Kolem obvodu jsou svinuté ‚okvětní lístky‘ talířů velkých přenosových antén. Mají v průměru přes sto metrů. Uprostřed můžete vidět nosníky mikrovlných napáječů. Když se podíváte pozorně, zjistíte, že každý z nich je vytvarován jako kontinent, který obsluhuje, až na to, že jsou stranově obrácené. Když se mikrovlny odrazí od talířů antén, vytvoří paprsek přesně odpovídající pokrytí světadílu a jeho energie se tak nemarní na ohřívání okolních oceánů.“

„Tenhle musí být pro spodní část Jižní Ameriky,“ řekl reportér dívající se na monitor, zatímco kameraman postupně přeostřoval na jednotlivé napáječe. „Ale někde uprostřed Brazílie končí.“

„Můj Heliostat byl navržen tak, aby sloužil těm, kteří nemají dobrý příjem z geostacionárních satelitů visících nad rovníkem,“ odpověděl Scotty. „Jižně od obratníku Kozoroha mají problém získat dobrý signál všichni, kdo nežijí na vrcholu nějaké hory. Buď jim něco stojí v cestě, nebo je dráha procházející atmosférou příliš dlouhá, takže si mikrovlny musí probojovávat cestu vzduchem a mraky, a zeslabí se tím natolik, že příjemce může získat dobrý signál pouze s velkou a drahou anténou. S mým Heliostatem zavěšeným nad jižním pólem úplně postačí, abyste namířil malou anténu na jih a pak už jste se jenom posadili do křesla a vychutnali si jeden z tuctu programů zahrnutých v nabídce Mac-Vision s.r.o.“

„Pokud tam budete první,“ připomněl mu reportér. „Nezapomínejte, že o tom rozhodne závod.“

Scotty neměl rád, když se mu závod připomínal. Polární badatel Robert Scott byl na spěšnou výpravu k jižnímu pólu vybaven velice špatně. Když se tam konečně dostal, zjistil, že ho Roald Amundsen předběhl o celý měsíc. Scott zahynul zklamaný a vyčerpaný na zpáteční cestě, když uvízl ve sněhové bouři jen osmnáct kilometrů od svého základního tábora. I Scotty byl v časové tísni, a aby mohl postavit Heliostat, vyčerpal finanční zdroje své společnosti až na samou hranici.

„Budu tam první,“ odpověděl Scotty sebevědomě. „Jsem si tím tak jistý, že žádná z milionů parabolických antén, které jsem prodal, nemá hodinový strojek. Pokud se v závodu dostanu ‚nad pól‘, mohou být pozemní přijímače upevněny stabilně. Satelit, který se tam dostane jako druhý, bude muset zaparkovat někde mimo osu, takže vždy jednou za den obkrouží pól. Přijímací antény budou muset opisovat stejný pohyb, aby s ním zůstaly v kontaktu. Kdyby si byl Andy Hawke stejně jistý, že se na jižní pól dostane jako první, proč by svoje antény vybavoval čtyřiadvacetihodinovým korektorem?“

„Řekl bych, že jste na sebe vzal pořádné riziko,“ usoudil reportér. „Raketa nesoucí Andyho Polestat už odstartovala a je na cestě.“

„Satelit s příčným oplachtěním, který používá Andy, je těžký a pomalý,“ odpověděl Scotty. „Dostat ho na místo potrvá věčnost… a vyžaduje přítomnost lidí, kteří by řešili všechny problémy na místě. Je pravda, že už odstartoval, ale potřeboval k tomu asistenci lidí na orbitální stanici GEO. Teď mu to bude trvat věčnost, než tu svou starožitnost přemístí od GEO k jižnímu pólu. Až se tam dostane, zjistí, že tam můj Heliostat už je.“

Náhle se ozvalo hlasité varovné troubení sirény. Scotty se zamračil a pak se rozběhl přes hangár zpátky k chodbě, kterou před chvílí přišli od navíjecí místnosti.

„Co se stalo?“ lapal po dechu reportér, když ho s kameramanem konečně dostihl.

„Navíjecí mechanismus se zasekl v půli role,“ odpověděl Scotty, aniž přitom zpomalil.

Než dorazili do navíjecí místnosti, měli už pracovníci všechno pod kontrolou. Spřádací stroje, které vyráběly podpůrnou síť, teď stály a z taviči pece už netryskal roztavený hliník, ale všude po podlaze ležely pomalu sesedající vrstvy stříbrné kovové fólie. Kameraman začal rychle švenkovat po té spoušti, zatímco reportér videozpráv vše s profesionálním nadšením popisoval. Bylo zřejmé, že po odvysílání večerních zpráv to uvidí a uslyší celý svět.

„A tak to vypadá, že smělý australský podnikatel, který se odvážil vyzvat k závodu mocný americký konglomerát, utrpěl vážný neúspěch. Neúspěch, který bude ‚Scottyho‘ MacPhersona skoro jistě stát první niísto v , závodu k pólu‘.“

= = =

„Jak dlouho potrvá, než dostaneme navíjecí místnost zase do funkčního stavu, Jane?“ zeptal se Scotty jednoho z techniků, kteří s ním seděli kolem konferenčního stolu.

„Spřádací stroje naštěstí nebyly poškozené,“ odpověděla Jane. „Uvolněný drát se ale ovinul kolem jednoho ze svářecích válců a poškrábal ho tak, že ho budeme muset nechat přeleštit. Už jsme ho poslali do Německa – vaším soukromým tryskovým letadlem.“

„Do Německa!“ zvolal Scotty a jeho oči hledící ze zamračeného obličeje získaly odstín ledu. „Proč se nepřeleštil tady?“

Jane, která si byla sama sebou jistá, se ho nezalekla.

„Tolerancím válců nevyhovuje žádný z našich strojírenských podniků. Pár si musí navzájem odpovídat a poškrábaný válec bude přeleštěn na stejném stroji, na kterém byl vyroben – stejným člověkem. Doufejme jenom, že se stroj za posledních devět měsíců nějak významně nezměnil.“

„Kolik dní to potrvá?“ zeptal se Scotty rezignovaně.

„Nejméně tři,“ řekla Jane. „Samotné ustavení trvá šest hodin – a já jsem trvala na tom, aby technici dodržovali standardní pracovní dobu a měli dostatek spánku. Další omyl už si nemůžeme dovolit.“

„Tři dny!“ zvolal Scotty. „Tím úplně vyčerpáme časovou rezervu.“ Seděl tam, potřásal hlavou a jeho mozkem vířila alternativní řešení. Náhle se rozzářil. „Jestli bude všechno ostatní v pořádku a když upevníme kontejner s posledním listem k Heliostatu už na odpalovací rampě, pořád ještě můžeme vyhrát! Od odpálení rakety po ustavení satelitu na místo potřebujeme pouhých čtrnáct hodin, a Andrewův Polestat má před sebou ještě čtyři dny cesty.“

„Bojím se, že mám ještě jednu špatnou zprávu,“ ozval se tichý hlas ze zadní části místnosti.

„Co je to tentokrát, Čchin-li?“ zeptal se Scotty a našpulil rty.

Hubený mladík si posunul brýle po nose a jeho vystouplý ohryzek dvakrát poskočil, jak se snažil oddálit okamžik, kdy bude muset odpovědět.

„Monitoruji dráhu letu našeho konkurenta. Děje se něco, čemu nerozumím. Jeho skutečná poloha je neustále popředu před předpovězenou. Jediná možnost, jak upravit počítačový model, aby se shodoval s realitou, je předpokládat, že se celková hmotnost satelitu a jeho plachet úměrně s časem zmenšuje. Vůbec to nechápu.“

„Sakra, já ano!“ řekl Scotty, který se teď tvářil velice ponuře. „Andyho inženýři právě přihlásili patent na nový typ plastem vyztužené kovové fólie. Asi po týdnu ve vesmíru vlivem ultrafialového záření ze Slunce těžký plast sublimuje a zůstane jen lehoučká fólie. Nemyslel jsem, že bude mít novou technologii vyvinutou už pro tento let, ale zjevně se mu to podařilo. Za jak dlouho se dostane k pólu?“

„Za třicet dvě hodiny,“ odpověděl Čchin-li skoro omluvně.

„To je méně než tři dny… on to dokáže,“ povzdechl si Scotty. „Andy získá stacionární polohu nad jižním pólem a my se budeme muset spokojit s několikastupňovou odchylkou, takže budeme rotovat kolem osy.“

Po Scottyho levici se ozvalo zdvořilé zakašlání. Vydal ho pokladník společnosti, William Baker.

„Co se děje, Williame?“ zeptal se Scotty.

„Mohu vám připomenout, že skoro dva miliony přijímacích jednotek, které jste už prodal, nemají zařízení pro sledování satelitu?“ řekl William.

„K tomu postačí jednoduchý čep s hodinovým strojkem,“ opáčil Scotty. „Kolik to může stát? Nanejvýš pár dolarů.“

„Třináct dolarů a sedmdesát dva centy,“ odpověděl William, když se podíval na připravený lístek papíru. „A nejsou v tom započteny výlohy za instalaci v těch nejzapadlejších koutech Austrálie a Nového Zélandu, v savanách jižní Afriky a na horách a v džunglích Madagaskaru i Jižní Ameriky. To nás bude stát přes sto milionů dolarů.“

„Ale já jsem všechno investoval do Heliostatu!“ zvolal Scotty zděšeně. „Žádných sto milionů v rezervě nemám!“

„Já vím,“ řekl William zachmuřeně. „Ale jestliže se těch sto milionů nenajde, přijímací antény nebudou k ničemu – a stejně tak Heliostat –a s nimi i Mac-Vision s.r.o.“

Scottyho obličej se protáhl a ani ostatním, kteří seděli kolem stolu, nebylo zrovna do řeči, když si uvědomili, že jejich společnosti hrozí bezprostřední úpadek. Minuty odtikávaly a Scotty mlčky upíral oči na stolní desku před sebou. Jeho tělo se pomalu začalo naklánět dopředu. William se natáhl, aby ho zachytil.

„Nechtě toho,“ okřikl ho Scotty nevrle. „Přemýšlím.“

Náhle se narovnal. „Vzlétneme s deseti listy místo dvanácti!“ prohlásil. „Bude nás to stát sedmnáct procent nadnášecí síly, ale v přepočtu na výšku je to jen desetiprocentní ztráta.“ Rozhlédl se kolem.

„Jane, řekni těm hochům v Německu, aby se na válec vykašlali. Obejdeme se bez něj.“ Už už se začal otáčet, ale pak se zarazil. „A ať mi pošlou zpátky moje letadlo.

Čchin-li, chci aktuální zprávy o poloze Andyho Polestatu a průběžně zpřesňovaný čas jeho příletu nad jižní pól.

Rode, sundej z Heliostatu kontejner devět, který vyvažuje dvanáctku. Pak Heliostat převezte na odpalovací rampu. Odstartujeme hned, jak to bude možné. Startovní trajektorie nezměněná – z Woomery k jižní polární ose, pak přímo nahoru 275 poloměrů Země nad pól a rozvinout listy.“

Vstal. „Hoďte sebou. Tohle je závod!“

Později, po úspěšném startu, zavolali Scottyho, který seděl v letovém řídicím středisku a monitoroval dráhu své rakety, k telefonu.

„Vzdej to!“ přivítal ho zamračený obličej Andrewa Hawka na obrazovce videofonu.

„Ani kdyby mě to mělo stát život!“ odpověděl Scotty. „Jsem na pólu a už tam zůstanu.“

„Ty blázne!“ zaječel Andy. „Způsobíš srážku a oba naše satelity se zřítí.“

„Já neustoupím,“ odpověděl Scotty pochmurně. „Moje raketa je v polární ose a jestli sejí ta tvoje rachotina připlete do cesty, udělám ti do ní díru.“

„Pane!“ zavolal Rod od blízkého terminálu. Scotty se obrátil, aby se podíval, co chce.

„Tohle je z kamery ve špici rakety,“ řekl Rod a ukázal na obrazovku. Byla na ní velká čtvercová plachta přímo ve směru letu. Rychle se zvětšovala. Ve chvíli, kdy už zabírala polovinu obrazovky, Scotty mimovolně mrkl. Když oči znovu otevřel, plachta byla pryč.

„Srazili jsme se?“ zeptal se Scotty.

Odpověď dostal přes videofon.

„Ne,“ odpověděl Andrew Hawke. „Naštěstí pro vás proletěla vaše raketa několik set metrů od okraje mé plachty. Kdyby tomu bylo jinak, nevybavoval bych se teď s tebou, ale hovořil bych se svým právníkem.“

Andy se na chvíli odvrátil, a když se jeho obličej znovu objevil na obrazovce, usmíval se od ucha k uchu. „Moji technici mi oznámili, že Polestat je teď přesně nad jižním pólem. Okamžitě po dosažení pozice jsme začali vysílat. Jsme v etéru a vy ne.“ Odmlčel se a pak dodal s neskrývanou pýchou: „Prohrál jsi, pane MacPhersone. Odsuň tu svou kraksnu stranou.“ Obrazovka videofonu potemněla.

Scotty tam seděl jako omámený a snažil se vymyslet, co by ještě mohl udělat, aby zachránil svou společnost před bankrotem – ale nic ho nenapadalo. Od vedlejšího terminálu k němu zazníval Rodův hlas. „Bylo dosaženo apogea… listy rozevřeny… antény rozevřeny… začínáme vysílat…“ Dvanáct sekund, které potřeboval signál na zpáteční cestu k satelitu, uběhlo velice rychle. „Máme spojení!“ zajásal Rod. „Signál je hlasitý a zřetelný!“ V řídicím sále se zvedla chabá vlna nadšení. Scotty strnul a pak se podíval na Roda.

„Hlasitý a zřetelný?“ zopakoval. „Stabilní pozice Heliostatu se dvěma chybějícími listy je přece nad pozicí Polestatu. Jeho obrovská kovová plachta by nás měla clonit.“

„Myslím, že znám odpověď, pane MacPhersone,“ ozval se Čchin-li. Scotty se rychle přesunul k jeho terminálu. Na obrazovce uviděl obraz jižního polárního nebe viděný silným teleskopem umístěným na střeše řídicího střediska. Ke známým souhvězdím přibyly dvě nové hvězdy nad sebou – a jedna z nich byla ta jeho. Byly velice blízko u sebe, ale i tak zřetelně odlišené.

„Polestat sice blokuje náš signál nad většinou Antarktidy,“ řekl Čchin-li, „ale na to, aby nám bránil pokrývat Austrálii a kontinentální oblasti jižní polokoule, prostě není dost velký.“

Naštěstí používaly satelity různé vysílací frekvence. Scotty si snadno mohl dovolit přenechat svému konkurentovi několik zákazníků v mrazivých pustinách Antarktidy. Oba získali pozici nad jižním pólem.

Ozvalo se zvonění videofonu a Scotty přijal hovor. Byl to opět Andrew Hawke.

„Moji technici mě informovali, že závod k pólu má dva vítěze,“ řekl Andy. „Vlastně se sem dá umístit poměrně velký počet spojovacích satelitů, aniž by si navzájem překážely.“

„Ano, myslím, že jsme vyhráli oba, Andy.“ Scotty se snažil, aby to znělo co nejsmířlivěji.

„Ne tak docela,“ namítl Andy povýšeně. „Můj Polestat je blíž než ten tvůj polámaný větrný mlýn, takže zaručuje silnější signál a lepší služby. Jsem si jist, že všichni pochopí, kdo doopravdy vyhrál závod o jižní pól.“ Potutelně se usmál a pak pokračoval smířlivěji. „Opravdu ti musím poděkovat, že jsi mým technikům předvedl, co bylo zřejmé. Můj satelit nad severním pólem už je zahlcený. Připravoval jsem větší verzi Polestatu, která by nahradila ten dosavadní, ale nyní postačí, když přidám ještě jeden standardní pod něj a ten starý může sloužit dál.“

„Ne, pokud tam dřív umístím svůj Heliostat,“ odpověděl Scotty.

„K severnímu pólu se nepřibližuj!“ zařval Andy přes videofon.

„Chceš si dát závod?“ zeptal se Scotty a přerušil spojení s Andyho zuřícím obličejem na obrazovce.

PROBUĎTE SE, PROBUĎTE, SEVERNÍ VĚTRY

Simon R. Green

Sehnat povídku od některých autorů je pěkná fuška. Stejně jako většina spisovatelů i Simon R.Green začal svou kariéru psaním kratších literárních útvarů, ale než se probojoval přes fanziny a semiproziny k profesionálně vydávaným (a tudíž honoráře vyplácejícím) časopisům, prakticky přes noc jich většina zanikla. Green se poté soustředil na romány a soudě podle jeho bibliografií na Internetu, na povídky zanevřel nadobro.

Když jsme začali připravovat tuto sbírku, spojili jsme se s Greenem a požádali jsme ho, aby nám nějakou svou povídku doporučil a případně nám poslal knihu, ve které vyšla. Vzápětí jsme od jeho agenta obdrželi strojopis (nebo se říká wordprocesoropis?) tří jeho povídek s vysvětlením, že časopisy, ve kterých vyšly, už dávno neexistují. Po jejich přečtení jsme zjistili, že na sebe navazují a tvoří jakési torzo románu. Jeho hrdiny byli pirátský kapitán Varles a první důstojnice Jarryl. Je pravda, že když Greenovi vyšla (skoro o deset let později) první kniha, jmenovali se hlavní protagonisté Jestřáb a Rybářka a byli havenští strážci zákona, ale pomineme-li tuto skutečnost, mohli dobrodružství, které vám teď nabízíme, docela dobře prožít i oni.

– JH

1/

Měsíční světlo klouzalo po mramorových hradbách, z osvětlených oken vzdálených hospod se ozýval smích a na vrcholcích vysokých minaretů zářily majáky. V teple časného večera líně bublala jediná fontána. Postranní uličky halil stín. Nahoře tiše kroužili na křídlech noci černí ptáci, zatímco opilý smích se změnil v křik rozléhající se do netečné noci a později umlkl docela; tajemné ticho rušily jen kradmé kroky temných postav prchajících z krví potřísněných ulic. Protože toto byla noc, kdy v Ravensbrooku tancují ghúlové.

Pomsta se pohupovala na kotvě u Ravensbrooku, nazývaného některými Krvavý přístav. Na nočním nebi těžce visel kulatý měsíc a v plachtoví šelestil chladný vánek. Varles přecházel po kajutě jako uvězněný horský lev, záda nahrbená, hlavu skloněnou. Váhavé zaklepání na dveře ho vytrhlo z úvah a krátce se na svou první důstojnici Jarryl zamračil, než pozvedl obočí v němé otázce. Žena přikývla a Varles tiše zaklel, než se za ní vydal na palubu.

Chladný noční vzduch ho studil na tváři, když hleděl přes lanoví na neproniknutelnou džungli, která skrývala Krvavý přístav. Ponuré stíny bránily jeho pohledu stejně jistě, jako nepřátelský štít odvrací šípy. A přitom tam pod pláštěm temnoty leželo bohatství, o němž se mu zdálo už po několik nocí. Varles dlouho přemítal mlčky, než ho ze zadumání vytrhl tichý hlas.

„Kapitáne…“

„Ano?“

Otočil se a zjistil, že Jarryl stojí po jeho boku. V měsíčním světle se zaleskly její dlouhé světlé vlasy spěšně svázané pestrobarevným šátkem.

„Kapitáne, Stínoví nemůžeš věřit.“

Varles jen mlčky přikývl a znovu se vrátil pohledem k tajemné džungli. Jarryl chvíli počkala a pak ho nechala o samotě. Varles se sotva znatelně usmál. Vítr se na okamžik utišil, proti měsíci se objevila černá ptačí silueta a hned zase zmizela. Tiché zvuky nočního oceánu byly. konejšivé a skoro zamaskovaly kroky, které se k němu blížily zezadu. Varles se neotočil.

„Chladná noc, kapitáne.“ Mužův tichý hlas zněl klidně a sebejistě.

„Ano.“

„Jak dlouho myslíš, že mě ještě budete potřebovat?“

„Pár hodin.“ Varles kývl směrem k nebi. „Do úsvitu už mnoho času nezbývá.“

„Ty jsi nikdy nemohl vystát noční magii, že?“

„Pokud jde o mne, je i denní magie dost nebezpečná. Ghúlové z Ravensbrooku spí velice lehce a jedině hlupák by je rušil, když to není nutné.“

Odpověděl mu tichý smích, ale když se Varles obrátil, nikdo už tam nebyl. Zavrčel a jeho pravá ruka se dotkla šavle, která mu visela po boku, pak strnul, když na zádi zahlédl štíhlou postavu. Napůl se usmál a uvolnil se, zatímco jeho první důstojnice vešla do světla.

„Nějaké rozkazy, kapitáne?“

Varles přikývl. „Za rozbřesku přistaneme u břehu. Než odplujeme, postav dvojité stráže. Vodám Krvavého přístavu nevěřím o nic víc než městu, o kterém vím, že je prokleté.“

„Ano, pane.“

Zmizela ve tmě a Varles se znovu zadíval nad měsícem ozářené vody. Přitom se opíral o masivní zábradlí, které sebrali ze staré falkonské lodě, než ji poslali ke dnu. Bylo vytesáno ze dřeva stromu, který už v přírodě celá staletí nerostl, a zdobily ho zlaté svitky a klenoty z tuctu zemí. Varlesovu váhu přijalo jen s nepatrným zaskřípáním. Kapitán dychtivě hleděl do skoro neproniknutelných stínů džungle a čekal, až se jeho oči přizpůsobí tmě. Mezi stromy se tu a tam v měsíčním světle zableskla skvrna mramorových hradeb – smutných pozůstatků bývalé pirátské základny Ravensbrook. V oněch památných dobách vyplouvalo mnoho pyšných lodí z jejího přístavu s nákladem kopry a koření, pižma a ovoce, a nechávalo tu výměnou lup z tuctů lodí a stejného počtu zemí. Pak Ravensbrook stihla kletba a jedné noci, když pirátské tlupy oslavovaly, přitáhl houf ghúlů, kteří za sebou zanechali krvavou stopu a jen několik šílených živých, kteří o nich mohli vyprávět. Od těch dob si Bratrstvo vybíralo jiné přístavy pro své pitky a hýření, jiné ostrovy k ukrytí své kořisti.

Opuštěné a osamocené hradby Ravensbrooku padly za oběť věčně hladové džungli. Kde kdysi spali lidé, se nyní plazil hmyz, křik ptáků nahradil hovory mužů. I samotné jméno Ravensbrook zmizelo z námořních map, nahrazené příhodnějším označením, Krvavý přístav.

Varles to jméno a pověst, která se k němu vázala, poprvé zaslechl od opilého navigátora Raddorahna a pak znovu ze zkrvavených rtů umírajícího muže v Meligarru. A stále se šeptalo o ztraceném pokladu Krvavého přístavu, v tolika jazycích, kolik existovalo verzí, o jmění, které nashromáždil statečný Kapitán na své cestě plenění, krve a ničení, o bohatství, jež zůstalo napospas džungli tu noc, kdy se po mramorových ulicích Ravensbrooku začali plížit ghúlové.

Zprvu tomu Varles uvěřit nedokázal a pak nechtěl. Bratrstvo mělo málo pravidel, ale všechna byla přísně vynucována; často pomocí meče nebo katovské smyčky. Poté, co se mnozí pokusili tam proniknout a nikdo z nich se nevrátil, aby ostatním řekl, proč neměl úspěch, Rada rozhodla, že Krvavý přístav bude ponechán vzpomínkám, poklad nepoklad. Ale Varlesova zvědavost byla probuzena a věděl, že pro ty, kdo mají odvahu plout proti větru, žádná pravidla neplatí. Tajně najal posádku, jednoho muže po druhém, a pak čekal. Čekal na jediného muže, jehož ještě potřeboval, na toho, který mu mohl zaručit šanci i tam, kde jiní neuspěli.

Muže jménem Stín našel ve vězení v Mhule, kde čekal na popravu. Uzavřeli obchod; Stín bude Varlesovi sloužit výměnou za svobodu. Odsouzenec nebyl v pozici, kdy by si mohl dovolit odmítnout, a o několik dní a tři vraždy později už Pomsta spěšně vyplouvala z přístavu, s kompletní posádkou a dobrým větrem v plachtách.

Varles se naposledy zadíval do temné džungle, která se táhla skoro až k samotnému břehu, tiše zavrčel a vrátil se do své kajuty, aby před úsvitem urval ještě trochu spánku.

2/

Zatímco vycházející slunce barvilo oblohu krví, spouštěli lodníci na moře dlouhý člun. Skřípění provazů a dřeva se v klidném ranním vzduchu mísilo s tlumenými kletbami a popěvky pracujících členů posádky. Varles seděl na přídi člunu a čekal, až klesne na hladinu. Jeho prsty si přitom mimovolně pohrávaly s tenkou, necelých pět palců dlouhou stříbrnou dýkou.

„Nikdy nepochopím, co na té hračce vidíš.“

„Dobré ráno, Jarryl.“ Varles přátelsky pokynul své první důstojnici. „Svým způsobem mi dobře posloužila a bezpochyby se mi ještě bude hodit. Není to jen tak obyčejný nůž.“ Varles vzhlédl a zastrčil si dýku do rukávu. Rozesmátá Jarryl stála před ním a ranní slunce jí zlatilo rozcuchané vlasy. Když jí udělal místo na lavici, posadila se vedle něho a kývla hlavou směrem k ponurému břehu před nimi.

„Na tohle ses těšil dlouho, že? Po všechny ty roky, co sloužím na tvé lodi, při všech těch přístavech, které jsme spolu vydrancovali, tě Krvavý přístav stále fascinoval způsobem, který nikdy nepochopím. Víš vůbec proč?“

Varles se zasmál. „Možná. Než dnešní den skončí, budu vědět určitě, jestli stál za všechny ty sny. Ale pokud je pravda jen polovina toho, co se vypráví –“

„Kdyby byla pravda polovina toho, co se vypráví po hospodách, byli bychom my dva už dávno bohatí.“ Člun se zhoupl, jak dosedl na hladinu, lana povolila a vesla se ponořila do vody. Jarryl krátce pohlédla na záď, kde se proti vycházejícímu slunci rýsovala černá silueta. „Proč ho, u Mannannona, bereš s sebou?“

„Stína? Bude nám užitečný.“

Jarryl chvíli mlčky čekala, než si uvědomila, že už slyšela všechno, co jí Varles byl ochoten říct. Odfrkla si a otočila se zpátky ke břehu, který se k nim blížil s každým ponořením vesel. Moře bylo klidné a člun hladce klouzal po vodě, dokud se dnem neotřel o mělčinu a lodníci nenaskákali do vody, aby ho vytáhli na pláž.

Jarryl ignorovala Varlesovu pomocnou ruku a seskočila do mokrého písku. Přes úzký pruh pláže se zadívala k džungli. Vládlo tam nepřirozené ticho; neslyšela řev zvířat lovících kořist, ani těch, které samy byly loveny, zpěv ptáků… Vzduch byl nehybný a suchý. Varles stál vedle ní, přivřenýma očima pozoroval pokroucené, hustě rostoucí stromy, které jim zahrazovaly cestu. Jarryl potřásla hlavou.

„Budeme se muset prosekat, co? Potrvá to hodiny, než se vůbec dostaneme k městu. Proč jsme nevpluli rovnou do přístavu?“

„Jsi odvážná, když si troufáš probudit ravensbrookské ghúly.“

Jarryl sebou trhla, když za sebou znenadání uslyšela hlas. Ruka jí sklouzla k jílci meče. V tichém zavrčení odhalila zuby, a když pak promluvila, zněl její hlas klidně, tiše a velice nebezpečně.

„Ještě jednou se za mnou takhle připlížíš, Stíne, a na místě tě podříznu.“

Stín na okamžik strnul a pohledem si změřil její svalstvo napjaté v zápasnickém postoji, pak přátelsky kývl. „Rozuměl jsem, paní. Budu si to pamatovat.“

Jarryl upjatě přikývla a obrátila se zpátky k Varlesovi pro instrukce. Ten jí ukázal na posádku pokojně vyčkávající u připoutaného člunu.

„Vezmi si polovinu mužů a svoje ženy a prohledejte pláž. Nedaleko odsud by měla být stezka.“

Jarryl přikývla, ale Varles ji zastavil zvednutou rukou.

„Buď opatrná; na tomhle prokletém ostrově nesmíš věřit ani vlastnímu stínu.“

Jarryl se ušklíbla, významně se podívala na Stína a pak vyrazila v čele své skupiny po pláži. Varles se obrátil ke Stínoví, který bedlivě pozoroval džungli. „Cítíš odtamtud nějaké nebezpečí?“

Stín zavrtěl hlavou. „V Krvavém přístavu nás nic jiného nečeká, kapitáne. Ale v tuto chvíli žádnou bezprostřední hrozbu necítím, pokud vám to k něčemu je.“

Varles se zahleděl do Stínových posměšných šedých očí a krátce se zamyslel nad nezvyklostí jeho vykáni, pak si ho pomalu změřil od hlavy k patě. V šedé vlněné haleně s bronzovou kroužkovou košilí a tlustým bílým šátkem na krku vypadal vedle kapitána v hedvábí a krvavě rudém plášti poněkud ošuntěle. Ale sluncem odbarvené vlasy a šedé oči dodávaly Stínoví důstojnost a sebejistý zjev, který plně kompenzoval jeho prostý zevnějšek.

O Stínoví, muži, který kráčel ve stínech, se šeptalo mnoho historek.

Říkalo se, že jeho otec je bůh, nebo možná démon. Také se říkalo, že patřil ke Staré rase, která zanikla s příchodem člověka. Kdykoliv jste ty historky slyšeli znovu, podrobnosti se měnily. Všechny však byly šeptané lidmi, kteří se poplašeně rozhlíželi, zda neposlouchá někdo nepovolaný; Stín ovládal magii, kterou nikdo jiný neznal ani netoužil znát. Jeho moc byla rozhodně větší než Varlesova – ten znal jen prostá mořská kouzla známá všem námořníkům, umění přivolání větru a plavby v mírném počasí. O životě čarodějů toho Varles věděl dost, aby se držel meče a lodi a nechával čarování těm, kdo na to měli žaludek. Na chvíli ho napadlo, co si asi Stín myslí o něm a o jeho životě. Pokrčil rameny. Vlastně mu to bylo jedno. Pak se z dálky ozval křik a on odpověděl zvednutím ruky.

Jarryl stála sama o kus dál na pláži a ukazovala do džungle. Přímo před Varlesovýma očima se objevil jeden námořník, jako by se zhmotnil ze vzduchu, a za ním další. Stín pozvedl obočí a Varles stěží potlačil úsměv. Jarryl dokázala stopovat lépe než kterýkoliv jeho předchozí důstojník, ale říct jí to samozřejmě nemohl. Vydal se k ní po pláži a Stín s ostatními ho následovali.

Stezka, kterou Jarryl našla, byl dlouho nepoužívaná a zarostá, ale stezka to bezpochyby byla. Šavlemi a mačetami si pomalu prosekávali cestu šlahouny lián a větvemi porostlými parazitickými rostlinami. Varles a Jarryl postupovali bok po boku a z míhajících se rukou jim na vysušenou zem padaly kapičky potu. Zdálo se, jako by jejich nepřítelem odhodlaným zabránit jim v dosažení cíle byla sama džungle. Mračili se, kousali se do jazyků, aby si vytvořili alespoň nějaké sliny, a pomalu postupovali vpřed. Stín se držel vzadu a nijak se nesnažil nabídnout jim svou pomoc.

„Copak?“ zavrčela Jarryl při jedné z krátkých přestávek. „Pro tvoje jemné ručičky je práce příliš těžká?“

Stín zavrtěl hlavou. „Moje nadání je jiného druhu.“

Jarryl se chraptivě zasmála. „Jistě, vsadím se, že jsi hezký doplněk do dámské ložnice, hezoune.“

Stín se zdvořile usmál.

Varles zavelel, aby se znovu dali na pochod, a skupina vyrazila.

3

„Barane! Koukněte se na tohle…“

Jarrylin hlas se při pohledu na to, co kdysi bývalo vzkvétajícím městem, zlomil. Statný lodník po jejím boku smetl ze šavle jakousi popínavou rostlinu a podíval se směrem, kterým ukazovala. Před nimi ležely v ranním slunci trosky hrdého města. Vysoké hradby byly popraskané, polorozpadlé a zarostlé zelení, zrezavělé železné veřeje brány ležely vytržené ve vysoké trávě. Strážní věže měly střechy proděravělé dlouhými dešti a úzké cestičky byly porostlé plevelem nejrůznějších druhů.

„Kdysi to bývalo nádherné město,“ vydechla Jarryl, klouzajíc pohledem po mramorových ruinách.

„Ano. Ale nezapomeň, proč takhle skončilo.“ Baranův hlas byl tichý, když ukázal zjizvenou tříprstou rukou k nebi. Jarryl vzhlédla a uviděla několik černých ptáků kroužících nad pobořeným městem. Chloupky na krku se jí naježily.

„Havrani stále krouží nad Ravensbrookem,“ povzdechl si tiše hlas za jejími zády, a když se prudce otočila s mečem v ruce, zjistila, že se dívá na Stíná. Plivla na zem mezi své rozkročené nohy a pak před něj. Stín ji sledoval se zdvořilým zájmem.

„Varovala jsem tě, aby ses za mnou takhle neplížil.“ V Jarrylině hlase zazníval vztek a současně stud, zeji zaskočil už podruhé. „Vyzývám tě k souboj i; tas!“

Stín se zasmál a rozpřáhl prázdné ruce. „Nemám co tasit; nemám meč a ani žádný nepotřebuji.“

Pokynul rukou s dlouhými prsty a ze stromu spadla na Jarryl dlouhá liána, která ji okamžitě začala ovíjet smyčku za smyčkou. Dívka klela a zmítala se, ale brzy ji pouhá váha rostliny srazila na kolena. Liána ji obepínala stále těsněji, mačkala ji a rdousila. Po chvíli se Jarryl zatmělo před očima a meč jí vypadl z ochablých prstů…

„Zadrž!“ Varles se prodral přihlížejícími lodníky a převzal iniciativu. „Pusť ji, Stíne!“

Stín se pomalu usmál, jeho šedé oči se zúžily. „Vyzvala mě.“

Varles vytáhl z rukávu stříbrnou dýku a přiložil její špičku k Stínovu hrdlu. „Podle podmínek naší úmluvy – poslechni mě!“

Jemně zatlačil a jediná kapka krve skanula ze Stínová hrdla na jeho bílý šátek. Stínový šedé oči ani nemrkly, ale liána povolila a Jarryl se postupně vyprostila z jejího sevření. Baran jí pomohl vstát a našel i její meč. Na chvíli se o něj opřela, pak se vrhla na Stíná, špičku meče namířenou na jeho srdce. Varles ji zachytil v běhu a odhodil ji stranou. Posádka ocenila kapitánovu ukázku síly uznalým mumláním, ale nikdo se nezasmál, když se Jarryl vrávoravě zvedla, přikrčila se do zápasnického postoje a zakmitala před sebou mečem jako útočící had jazykem. Varles nedal nijak najevo, že by byl ochoten se s ní bít; jeho modré oči zůstávaly klidné. Stříbrnou dýku už zase schoval do rukávu, ale ruku držel významně poblíž jílce šavle. Nedělal si žádné iluze, že by ho city, které k němu Jarryl chovala, ochránily před jejím útokem, pokud by dospěla k názoru, že je v sázce její pověst.

Stín těkal pohledem z jednoho na druhého, vnímal hněv, který křivil Jarrylin obličej a napínal svaly na její ruce s mečem, a porovnával ho s Varlesovým uvolněným postojem a jeho ospalýma modrýma očima, jež ostře kontrastovaly s jeho širokými rameny a zjizvenýma rukama vyzařujícíma utajenou sílu jako spící horský lev.

To vše bylo náhle přerušeno ječivým výkřikem. Všichni se prudce otočili, právě včas, aby uviděli, jak Baran klesl na kolena a padl obličejem do bláta. Ze dvou dlouhých šrámů na zádech, mokvajících zvláštním zeleným slizem, mu proudila krev. Jarryl se začala divoce rozhlížet kolem a Varles vykřikoval rozkazy, na které lodníci reagovali tak, že se rozdělili do dvojic a zmizeli v temnotě džungle. Stín poklekl k mrtvole a zalovil rukou pod svou halenou, odkud vytáhl hliněný amulet. Začal nad ním něco mumlat, zatímco Varles a Jarryl stáli zády k sobě vedle něj, meče připravené.

„Náš spor vyřešíme později, souhlasíš?“ Varlesův hlas zněl stále klidně, ačkoliv jeho oči rychle těkaly po okolním porostu.

„Souhlasím.“ Jarryl ostražitě pozorovala městské hradby, které se bledě leskly ve slunci. „Tohle není místo na hádky; zdá se, že Krvavý přístav získal svou pověst zaslouženě.“

Stín schoval amulet a prozkoumal sliz na Baranových zádech. Potřísněné prsty si utřel do rukávu mrtvoly. Potřásl hlavou.

„Co ho zabilo?“ Varles ani na okamžik nespustil oči z džungle.

Stín pokrčil rameny. „Meč v zádech. Mě zajímá ten sliz; nic takového jsem ještě neviděl a přitom je mi to podivně povědomé.“ Vstal a shovívavě se usmál jejich připraveným zbraním. „Tohle nebudete potřebovat. Žádné nebezpečí nám nehrozí.“

Varles se ještě jednou podezíravě rozhlédl kolem sebe a pak zastrčil šavli do pochvy. Jarryl se uvolnila, ale meč si umíněně nechala.

„Je možné, že po pokladu pátrá ještě někdo jiný?“

Varles se zamračil. „Možné to je, ale pravděpodobné ne. Jen málo lidí je ochotno riskovat hněv Bratrstva, dokonce i pro poklady Krvavého přístavu. Kdyby se někdo připravoval na cestu, jako je ta naše, určitě bych se o tom doslechl.“ Podíval se dolů na Baranovu mrtvolu. „Jsi si jistý, že jsou to rány způsobené mečem?“

Stín pozvedl obočí. „Přesvědčuje mě o tom veškerá moje zkušenost, ale nejsem neomylný.“

Jarryl se ušklíbla a líně před sebou sekla mečem. Stín ji ignoroval. Vtom se ozval výkřik a hlavy všech se prudce obrátily; k prvnímu zaječení se připojilo další a pak ještě další, až kolem zněl ohlušující řev agónie. Jarryl šlehla pohledem po Stínoví.

„Takže žádné nebezpečí, říkáš?“ Rozběhla se do tmy.

Varles ji chytil za ruku. „Jestli si nedokázali poradit sami, my jim nepomůžeme.“ Musel křičet, aby ho bylo přes bolestivé ječení jeho lodníků slyšet. „Když se rozdělíme, dostanou nás určitě všechny.“

„Co tedy navrhuješ, kapitáne?“

Varles se podezíravě podíval na Stína a pak ukázal k městu před nimi. „Musíme se vydat na milost a nemilost Krvavému přístavu. Tam alespoň můžeme bojovat zády ke zdi.“

Jarryl přikývla a okamžitě vyrazila po stezce, která vedla k ruinám. Varles a Stín ji následovali. Poslední výkřik utichl ve vlhkém zabublání. Vlády nad džunglí se opět ujalo ticho tak samozřejmě, jako by ani nikdy nebylo porušeno.

4

Jarryl pomalu přejela dlaní po hladké mramorové zdi. V chladných krajích její země byl tento kámen tak vzácný, že se za něj platil dvojnásobek jeho váhy ve zlatě. Přestože při svých pirátských dobrodružstvích viděla už mnohé divy, nedokázala skrýt úžas nad celým městem vytesaným z bledě žilkovaného kamene.

„Už jsi někdy viděl něco takového?“ zeptala se Varlese, který vyšel z dalšího opuštěného domu, tentokrát s pohárem vína v ruce. Kapitán zavrtěl hlavou a nabídl jí číši. Vděčně ji přijala a chvíli studovala vyleptané ornamenty na skle, než se napila. „Kde jsi ho našel?“

„Uvnitř. Na stole byla prázdná láhev a vedle ještě jedna, zapečetěná.“

„Myslíš, že tam to víno zůstalo od pádu města – kolik je to vlastně let?“

Varles pokrčil rameny. „Každopádně už to teď musí být dobrý ročník.“

„Každé víno, které tě nedonutí vyklopit obsah žaludku, je po tolika měsících na moři dobré.“ Dopila a hodila pohár zpátky Varlesovi. Ten ho chytil ve vzduchu a pak ho lhostejně odhodil do otevřených dveří domu. Z temné uličky vyšel Stín a připojil se k nim.

„Našel jsi něco?“

„Ne, kapitáne. Je to velmi divné; poháry a talíře stojí na stolech, jako by někdo právě odešel od jídla. Našel jsem mnoho známek zuřivého boje, ale…“ Potřásl hlavou. „Kde jsou všechny mrtvoly? Historky vyprávějí o obrovském masakru mezi hodujícími piráty, ale nenašel jsem jedinou krvavou skvrnu, která by svědčila o tom, že tady byl někdo zabit.“

Zamračil se, sáhl do koženého měšce, který měl u pasu, a vytáhl odtamtud hrst modrého křídového prachu. Něco nad ním zamumlal, pak ho hodil do klidného vzduchu. Před Varlesovým a Jarryliným užaslým pohledem se prach ve vzduchu několikrát zatočil, jako by ho zamíchala neviditelná ruka, pak pomalu dopadl na zem.

„Zajímavé.“ Stín vetřel prach botou do země.

„Co to znamená?“

„Ať se propadnu, jestli to vím, kapitáne. Ale mám pro vás ještě jednu hádanku: kde jsou ptáci, kteří kroužili nad městem, havrani z Ravensbrooku?“

Všichni vzhlédli k nebi. Nebyli tam žádní ptáci, dokonce ani hmyz. Varles se otřásl navzdory tomu, že ranní slunce už začínalo nepříjemně hřát. „Možná letěli říct svým pánům, že jsme tady.“

Stín se ironicky ušklíbl. „Ano. Možná.“

Jarryl se zamračila. „To neznáš lepší odpověď, hezoune?“

Stín na ni upřel pohled svých znepokojivě šedých očí. „Ano. Mám. Magie, která přivolala ghúly do Ravensbrooku, je stále tady a pokud jde o mě, rozhodně nemíním čekat, až padne noc.“

Rozhlédl se a pak rychle vyrazil jednou z ulic. Varles a Jarryl se podívali jeden na druhého, pokrčili rameny a následovali ho s meči v rukou.

Stín je vedl labyrintem úzkých uliček, tu a tam hodil do vzduchu trochu modrého křídového prášku, a než pokračoval v chůzi, vždycky ho pečlivě rozmazal podrážkou boty po zemi. Konečně zastavil před starou budovou, jejíž zdi se tyčily z celého města nejvýše. Úzká okna byla dobrých dvacet stop nad jejich hlavami a střecha ještě mnohem výš. Mohutné dřevěné dveře byly pobité pásy kované oceli, jejichž konce byly zapuštěny do mramorových zdí. Varles chvíli hladově pozoroval černé dřevo a pak ho zlehka pohladil konečky prstů.

„Přesně jak mi to tehdy před mnoha lety v Meligarru popsali. Skladiště Starého bratrstva, z časů, než do něj začaly být přijímány ženy. Ukrývá poklady tuctu nejlepších pirátů! Kořist ze stovek přístavů a zemí, které už nejsou na mapě. Zlato a drahokamy, koření a vzácné nápoje, víc bohatství, než si dovedeme představit ve svých nejhorečnatějších snech…“

„Možná. Ale moje sny nepocházejí jen z horečky.“ Jarryl se opravdu snažila, aby to znělo lhostejně. Varles se zasmál a potřásl hlavou.

„Chápu, že by sis ráda myslela, že Bratrstvo nic nedokázalo, dokud po moři nezačaly plout ženy, ale brzy už se přesvědčíš o opaku. Stíne, tohle je tvoje chvíle.“

„Díky, kapitáne. Když dovolíte…“

Varles ustoupil stranou, aby mu udělal místo. Slunce už bylo vysoko na obloze a nemilosrdně pražilo. Zatímco si Stín prohlížel silné ocelové pásy a mramor kolem nich, Varles si otřel obličej hedvábným šátkem a potom se napil ze svého měchu. Podal ho Jarryl, která kývnutím poděkovala a pak se žíznivě napila zteplalé vody. Vzduch byl klidný a suchý, ticho tíživé. Plevelem a liánami, které se pnuly po zdech města, se hemžil hmyz, ale ptáky stále nebylo vidět. Varles se zadíval do džungle za hradbami města a v duchu slíbil pomstu tomu, kdo ho připravil o jeho posádku. Nebo tomu, co ho o ni připravilo.

Jarryl neochotně odložila měch a otřela si suché a popraskané rty hřbetem ruky. Dlaně měla horké a napuchlé, meč ji tížil u pasu. Podívala se na Varlese, který stále hleděl k džungli, oči temné a zamyšlené. Na okamžik se jí obličejem mihlo něco jako soucit, když pomyslela, co asi uvidí za dveřmi skladiště. Věděla však, že dokud se Varles sám nepřesvědčí, že to všechno byly jen povídačky zplozené z nadmíry pití, nebude mít pokoj. Přenesla svou pozornost na Stína, který před okovanými dveřmi točil kostěným amuletem na řetízku. Opovržlivě ohrnula popraskané rty. Magie; kdyby měla dost slin, odplivla by si. Osobně dávala přednost poctivému a přímočarému meči. Naposledy se napila a vrátila kožený měch Varlesovi.

Stín odložil amulet a rozhodil ruce v gestu vzývání.

„Slyšte mě, stíny světla, jež je tmou, a temnot, které jsou světlem! Slyšte mě, stíny démonů, protože já jsem Stín pro kterého je každý stín jako všechny stíny. Slyšte Oběšeného, toho, který kráčí ve stínech!“

Jeho hlas byl hluboký a chraptivě rezonoval v nehybném vzduchu, zatímco Varles a Jarryl hleděli s ústy dokořán na muže, o němž si mysleli, že ho znají. Jeho obličej byl zakrytý stínem, přestože neměl žádnou kápi. Pak si přímo před jejich očima strhl z krku hedvábný šátek a odhalil ošklivou jizvu táhnoucí se kolem celého hrdla; znamení katovy smyčky.

Jarryl cítila, jak se jí ježí chloupky vzadu na krku a vzduch ji náhle studil na tvářích. Tohle byl muž, kterého vyzvala na souboj… Pevně sevřela meč. Dívala se, jak Stín pomalu vykročil vpřed, vešel do stínu dveří a byl pryč. Varles přikývl. Stín byl muž, který vcházel do zamčených místností, ale nikoliv dveřmi, který kráčel mezi světlem a temnotou, životem a smrtí, mistr zloděj všech známých království.

Náhle se Stín opět vynořil ze stínu dveří a Jarryl se jen tak tak udržela, aby nezaklela.

„No?“ Varles měl ústa suchá očekáváním.

„Je tam víc pokladů, než kolik jste si jich oba dohromady kdy dokázali vysnít.“

Jarryl se vrhla Varlesovi kolem krku, pak zvrátila hlavu a zavyla barbarským nadšením, šťastná, že naděje jeho snů nebyly zklamány. Nyní se probudily také její vlastní sny. Varles se zašklebil vášnivosti jejího objetí a jejich vítězoslavný smích se odrazil ozvěnou od hradeb. Poplácal Stína po rameni, pak zvedl Jarryl, vyhodil ji do vzduchu a zase ji snadno chytil, zatímco prskala zlostí. Jejich veselí hlučně znělo do ticha, třebaže se k němu Stín nepřipojil. Konečně se trochu uklidnili, setřeli si z očí slzy radosti a dopřáli žebrům rozbolavělým smíchem, aby si odpočala. Stín si vážně prohlížel dveře.

„Co teď?“ vydechl Varles, který se ze všech sil snažil udržet klid. „Znáš nějaké kouzlo, které by roztříštilo kování a umožnilo nám vejít dovnitř?“

Stín zavrtěl hlavou. „Ne, kapitáne, ale mám něco jiného, co nám může pomoci.“ Otevřel dlaň a ukázal jim malou skleněnou kouli naplněnou jantarovou tekutinou. Opatrněji potěžkal a pak ji mrštil proti nejvyššímu ocelovému pásu na dveřích. Sklo se rozbilo a jantarová kapalina začala syčet a kouřit, kdekoliv se setkala s kovem. Varles přikývl.

„Kyselina. Kolik jí máš?“

Stín vytáhl další skleněné baňky a pečlivě je rozdělil na všechny kovové pásy. Ocel při doteku s nimi vřela jako voda a vypařovala se. Nakonec Stín pásy pečlivě otřel hadrem, který okamžitě zahodil.

„A teď, kapitáne, musíme použít svaly a pot. Každý z těch pásů je třeba vyrvat a ohnout. Nebude to snadná práce.“

Varles pokrčil rameny. „Čím dříve s tím začneme, tím dříve skončíme. Nepřišel jsem sem takovou dálku, abych se nechal odradit obyčejným kováním na dveřích.“

Pracovali dlouho do odpoledne, než vypáčili všechny ocelové pásy z jejich závěsů; jako sochory používali meče. Třebaže jim nejvíce byla k užitku Varlesova nesmírná síla, činil se i Stín, až se jeho štíhlé tělo lesklo potem. Když poslední z pásů dopadl s dunivým zazvoněním na dlažbu ulice, slunce už se klonilo k obzoru. Jarryl odpočívala na bobku, hlavu svěšenou mezi rameny, chrčivě lapala po dechu. Pot po ní stékal v potůčcích a záda ji bolela jako čert. Přestože byla zvyklá na těžkou práci těch, kdo se plaví po moři, tohle vyčerpalo všechny její rezervy. Varles ji poplácal svou těžkou rukou po rameni a ona k němu vzhlédla s unaveným úsměvem. Kapitán byl svlečený do pasu, šklebil se na ni a supěl skoro stejně jako ona.

„Takže jsme to dokázali,“ řekl pomalu, jako by mu působilo potíže přesvědčit sebe samotného. Díval se přitom skrze ni a v duchu už si představoval, co leží za dveřmi pokladnice.

„Ano, kapitáne,“ usmála se Jarryl. „Dokázali jsme to.“

Zvedla se, postavila se vedle něj a zamyšleně se zadívala na nyní bezbranné dveře. Doufala, že se jeho sny splní. Pohledem šlehla po Stínoví, který si už oblékl halenu a nyní si upravoval kroužkovou košili, aby mu seděla co nejpohodlněji. Jarryl se zamračila; muselo mu v ní být ukrutné vedro, ale přesto ji stále nosil. Že by věděl něco, co oni nevěděli? Pokrčila rameny a mimovolně se rukou dotkla jílce svého meče. Stín se opřel o dveře a kývl na Varlese.

„Zámek nemají; myslím, že jsou jenom zkřivené horkem. Jeden pořádný úder tvého ramene…“

Rychle uskočil, jak se Varles vrhl plnou váhou proti dveřím. Ty zasténaly a povolily o dobrých šest palců. Varles to zkusil znovu a dveře tentokrát neochotně povolily o celou stopu. Ještě jeden náraz a Varles se protáhl vzniklou mezerou, přičemž ji rozšířil. Jarryl vklouzla za ním. Stín se rozhlédl po tichých ulicích a následoval je.

5

Varles zalapal po dechu. V skrovném světle z pootevřených dveří se matně leskly hromady drahých kamenů. Vlevo se třpytila celá zeď ze zlatých prutů naskládaných na sebe a jiná podobná, jen stříbrná, byla vpravo. A všude se válely drahokamy, některé holé, jiné zasazené ve zlatých a stříbrných špercích. Šňůry perel a náhrdelníky z broušených kamenů. Prsteny, náramky, korunky a amulety; kořist nahromaděná za mnoho let.

Jarryl klesla na kolena, zalovila v nejbližší hromadě a pozvedla plnou dlaň mnohobarevného ohně. S obličejem rozzářeným radostí se obrátila k Varlesovi.

Ten se zašklebil. „Co si teď myslíš o mých snech?“ Jarryl se zasmála a zabořila obě ruce až po loket do třpytivé hromady před sebou. Pozvedla další hrst broušených briliantů, pak je odhodila, aby si nabrala zlaté mince a začala je vesele vyhazovat do vzduchu.

„Prší zlato!“ Její smích se odrážel ozvěnou od temných stěn místnosti. Varles se usmál, ale nijak se neměl k tomu, aby prozkoumal hromady bohatství před sebou. Stín zůstal stát po jeho boku.

„Hezké, že, kapitáne, ale jak to dostaneme na lod? Posádku už nemáte a ti, kdo je pobili, na nás pořád čekají tam venku…“ Potřásl hlavou.

Varles se zamračil, pak kývl hlavou k velké dřevěné truhle napůl plné zlatých mincí.

„Naplníme ji nejvybranějšími šperky a poneseme ji společně. Víc mi dělá starosti, co použijeme jako zbraně – meče, které jsme měli, nebyly vyrobeny k páčení.“

Tasil svou šavli; i v tom málu světla, co bylo uvnitř, na ni byl žalostný pohled. Připomínala spíš řeznický nůž než zbraň bojovníka. Stín se tiše zasmál.

„Vyberte si, kapitáne.“

Varles sledoval Stínův pohled a se vesele zašklebil, když v rohu uviděl hromadu nejrůznějších mečů a dýk zdobených drahými kameny. Odhodil svou poničenou zbraň a vytáhl z hromady dlouhý, zakřivený scimitar, který hodil Jarryl. Ta si přestala věšet na krk náhrdelníky –stejně už jich tam měla tolik, že stěží dýchala – a vyzkoušela, jak je vyvážený. Pak spokojeně přikývla, zahodila svůj meč a zastrčila si scimitar za opasek místo něj. Varles zamítl krátký meč s jílcem zdobeným brilianty a po chvíli rozmýšlení si vybral široký, oboustranně broušený meč. Jeho jediným zdobením byl smaragd zasazený v záštitě. Potěžkal ho, podivil se jeho skvělému vyvážení a pak se podíval na Stína, který se stále neměl k tomu, aby si vybral něco z pokladů nebo zbraní.

„Ty si odsud nic nevezmeš?“

„Ne, děkuji, kapitáne. Zbraně nenosím. Nepotřebuji je.“

Varles pokrčil rameny a začal do pevné dubové truhly nakládat zlato a šperky – méně hodnotné kusy přitom s opovržením odhazoval. Jarryl mu ochotně pomáhala a brzy byla truhla plná. Varles si ještě nasadil tolik zlatých a stříbrných náramků, kolik se mu jich na ruce vešlo, a naposledy se rozhlédl kolem.

„Raději už bychom měli jít. Kdybychom toho pobrali víc, špatně by se nám bojovalo.“ Podíval se na Jarryl, která skrývala úsměv. Ruce se jí leskly náramky a prsteny měla na všech prstech.

„Myslíš, že takhle vůbec udržíš meč?“

První důstojnice se na něj zamračila a po chvilce váhání si několik prstenů sundala. Varles zavrtěl hlavou a vyzkoušel váhu truhly. Když Jarryl zjistila, že Stín nemá v úmyslu mu s lupem pomoct, chopila se druhé strany truhly sama.

„Připravena?“

Jarryl přikývla a tucet náramků na její ruce souhlasně zachřestilo. Zvedli svou koňst. Pomalu vyklopýtali na ulici, kde ke svému překvapení zjistili, že slunce už zapadlo do moře. Stín se zamračil.

„Musíme si pospíšit. Praktikovat v tomto prokletém městě denní magii je už tak dost riskantní; vůbec nemám chuť zkoušet tu kouzla noci.“

„Ale cestičkou přes džungli se k lodi vrátit nemůžeme,“ namítla Jarryl a opřela si váhu truhly o stehno. „Ti parchanti tam na nás určitě čekají.“

„Ano, to je pravděpodobné. Znáš jinou cestu z města?“

Jarryl se zamračila a zavrtěla hlavou.

„Pak nemáme na výběr. Buď půjdeme tudy, nebo si musíme vysekat jinou cestu a na to není čas.“

„Půjdeme džunglí,“ rozhodl Varles. Kývl na Jarryl, společně zvedli truhlu a vydali se za Stínem ulicí. Jarryl přitom tiše klela. Vysoko nad městem kroužil na nebi jediný havran.

6/

Džunglí postupovali jen pomalu. Stín použil Varlesův meč k prosekávání větví a popínavých rostlin, které spadly na cestu od chvíle, kdy ji použili naposledy. Ačkoliv mu zázračně ostrá zbraň dobře sloužila, brzy se unavil a během jedné z častých zastávek použil zaklínadlo, po kterém se jim liány samy plazily z cesty. Varles a Jarryl se na sebe podívali, ale nijak to hlasitě nekomentovali. Zachmuřeně klopýtali kupředu. Když dorazili na břeh, byla už navzdory veškeré jejich snaze temná noc.

Člun tam stále ještě byl, i když se po něm příliv už natahoval. Varles ho důkladně prozkoumal, než ho spolu s ostatními spustil na vodu. Po zádech mu běhal mráz pokaždé, když se ohlédl k džungli za sebou, a věděl, že nebude mít klid, dokud Pomsta nevypluje z Krvavého přístavu s pokladem na palubě a větrem v plachtách.

Člun s Varlesem a Jarryl u vesel se pomalu přibližoval k zakotvené lodi. Měsíc v úplňku byl částečně ukryt v mracích a Pomsta se jevila jen jako tmavší skvrnka proti nebi nad obzorem. Náhle Varles přestal veslovat a pokynul Jarryl, aby zvedla veslo z vody. Dlouze si prohlížel siluetu lodi. Kde byla noční světla a osvětlená okna? Naznačil ostatním, aby šli blíž – těžko se dalo určit, jak daleko by se v této tiché noci mohly nést jejich hlasy.

„Na lodi je příliš velký klid. Něco se tam stalo.“

„Myslíš, že někdo napadl i ji?“

„Je to možné, Jarryl. Pokud jde po pokladu nějaká jiná tlupa, nestojí o to, abychom je sledovali.“

„Možná vaše lidi unavilo čekání a vylodili se na břehu.“

„To se v mé posádce nemůže stát, Stíne.“

Varles s Jarryl omotali vesla hadry a zbývající vzdálenost urazili v naprostém tichu. Varles pak sám vyšplhal na palubu a rychle přeběhl k můstku. Hlídka nebyla na svém místě, noční svítilna byla studená. Po jeho boku se objevila Jarryl, která si před sebou líně švihala novým mečem. Stín se k nim připojil vzápětí. Všichni tři se mlčky rozhlíželi kolem sebe.

Až na praskání lodních boků vládlo na lodi naprosté ticho. Kormidelní kolo se volně točilo sem a tam, jak si proud pohrával s kormidlem. Varles ostatním pokynul, aby prozkoumali dolní palubu, a sám se vydal na obhlídku horní. Od kajut posádky, kde visely prázdné sítě na spaní, přes kuchyni s napůl připravenou večeří až po můstek, po kterém se Varles procházel sám, byla loď naprosto opuštěná.

O chvíli později se znovu setkali. Ten, kdo napadl jejich lidi v džungli, na ně zaútočil i na palubě Pomsty.

„Co teď?“ Jarryl před sebou vztekle sekala mečem.

„Odplujeme z těchto prokletých vod,“ odpověděl Varles stručně, pohled stále upřený k lodnímu zábradlí.

„A poklad tady necháme?“ Zdálo se, že Jarryl nevěří vlastním uším.

„Mrtvolám není poklad k ničemu. S tím, co jsme si s sebou přinesli, můžeme najmout novou posádku a vrátit se pro zbytek. Když to bude třeba, máme dost na to, abychom tu rozpoutali skutečnou válku.“

„To je pravda, kapitáne. Dalším zdržováním jen lákáme nebezpečí.“ Stínů v klidný hlas byl v podivném rozporu s jeho temným zachmuřeným pohledem.

„Tak tedy vyplujeme s ranním odlivem. My tři společně s ní dokážeme doplout dost daleko, abychom se dostali na pravidelné námořní cesty, a máme dost peněz, abychom si zaplatili cestu na první lodi, kterou potkáme. Jarryl, ty budeš mít první hlídku. Probuď mě ve tři a já tě vystřídám.“

„Rozkaz, kapitáne.“

Uložili se společně na palubě, bok po boku. Jarryl seděla na stráži s koleny přitaženými k tělu a mečem položeným před sebou. Po děsivém tichu Krvavého přístavu a okolní džungle na ni působilo známé praskání lodi konejšivě. Vlny pleskající o boky lodi ji uspávaly a měla co dělat, aby po namáhavém dni udržela oči otevřené. Pak si všimla, jak plachty zplihle visí proti nočnímu nebi. Náhle se zachvěly, jako by se chtěly napnout. Jarryl se rázem postavily chloupky na šíji. Bylo přece bezvětří…

Dotkla se Varlesova ramene a ten byl rázem vzhůru, dýku připravenou v ruce. Ukázala mu na chvějící se lanoví a on mlčky přikývl, pak opatrně probudil Stíná s rukou na jeho ústech. Všichni tři teď stáli vedle sebe a napjatě pozorovali pohybující se lana. Varles mlčky nabídl Stínoví svou stříbrnou dýku a ten si ji vzal bez námitek.

Proti nebi se objevil stín. Všichni tři zalapali po dechu, jak rudý měsíc, který se na okamžik vynořil zpoza mraků, ozářil něco, co kdysi bývalo lidskou bytostí. Stálo to tam napůl shnilé, s tělem pokrytým nazelenalým slizem, jaký se vyskytuje na palubách dlouho potopených lodí, oči tomu žhnuly jako řeřavé uhlíky a v kostnatých rukou to svíralo šavli. Zatímco na palubu šplhaly další podobné stvůry, Varles si vzpomněl na sliz na Baranových zádech. Vykročil kupředu a rozmáchl se mečem. V příštím okamžiku se na palubě rozpoutala podivná nekrvavá jatka. Kdykoliv Varles uťal některému z nezvaných návštěvníků hlavu, skácel se bez hlesu na zem, ale na jeho místo se okamžitě postavil další.

Varles a Jarryl bojovali divoce bok po boku, jejich břity se blýskaly v šerém světle. Stín se krčil za nimi, míchal v malé bronzové urně jakýsi prášek a přitom si polohlasně mumlal tajemná slova moci. Varlesovou stříbrnou dýkou se řízl do zápěstí a smísil svou krev s práškem v urně.

Před ním zuřil na omezeném prostoru paluby divoký boj a za každou padlou mrtvolu se objevovaly dvě další. Varles, vyčerpaný celodenní dřinou i nedostatkem spánku, začal ochabovat, i když si díky své mimořádné síle stále ještě stačil držet útočníky od těla. Jarryl se mu statečně držela po boku, ale i na ní byly vidět známky vyčerpání. Pořád však pokračovali v tanci smrti, poskakovali z místa na místo a jejich meče ani na okamžik neustávaly v hrůzné sklizni.

Pak Varles uviděl, jak na palubu šplhá to, co zbylo z jeho posádky, a srdce se mu divže nezastavilo v hrudi. Námořníci, mokří a se smrtelnými ranami stále ještě krvácejícími, vrávorali a klopýtali kupředu, aby zahynuli podruhé – a aby se pomstili těm, kdo se odvážili vzdorovat kletbě pána Ravensbrooku.

Nebe nad lodí bylo plné kroužících havranů, kteří vítězoslavně křičeli do noci.

Aniž přestal bojovat, Varles si začal domýšlet, k čemu v těch dávných dobách v Krvavém přístavu došlo. Všichni, kteří se utopili nebo byli zabiti v přístavní zátoce, byli tenkrát vyvoláni, aby povraždili ty, kdo urazili pána Ravensbrooku. Mrtví byli pak odvlečeni do moře, aby svým počtem rozšířili řady otroků pod jeho mocí. Tak vznikla pověst o ravensbrookských ghúlech.

Někde ve městě musí být něco, co je znovu povolalo k životu, pomyslel si Varles, když sťal hlavu mrtvole, která kdysi byla jeho třetím důstojníkem a trhnutím bolavé ruky odhodil bezhlavé tělo stranou. Drsný křik havranů nad jejich hlavami zesílil a Varles se nevesele zašklebil. Havrani. Když je někdo vyruší, mrtvoly povstanou. Pán Ravensbrooku musel mít smysl pro humor. Varles pokračoval v boji, zuřivě kolem sebe sekal mečem a Jarryl klopýtala po jeho boku. Před nimi se objevovaly známé obličeje, ale nešetřili nikoho a sráželi k zemi stejně často své přátele, jako neznámé bojovníky. Pak najednou Stín za jejich zády hlasitě vykřikl a jeho chraptivý hlas přehlušil bitevní vřavu i krákání havranů.

„Probuďte se, probuďte, severní větry… sem všechny hromy a blesky, přineste nám vítr, který nás odnese z těchto poskvrněných vod… probuďte se, probuďte, severní větry!“‚

Po ruce se mu řinula krev, jak tam stál vzpřímený v postoji vzývajícího, vysoko nad hlavou držel Varlesovu stříbrnou dýku, jejíž čepel se leskla ve světle měsíce. Varles dál bojoval a Jarryl po jeho boku mu unaveně pomáhala; krev jim stříkala z ran, až byla paluba kluzká.

Pak praskání lodi zesílilo a paluba se pod jejich nohama začala houpat. Plachty se vzedmuly a naplnily se větrem, zaburácel hrom a na hlavu jim dopadly první kapky deště. Blesk rozerval oblohu; pak sjel přímo do stříbrné dýky, kterou držel Stín. Ten krátce vykřikl bolestí, ale zůstal stát, i když jeho halena a vlasy vzplály. Loď se pohnula vpřed a na vrcholku stěžně se rozhořely modré plamínky studeného světla. Pomsta hnaná větrem začala nabírat rychlost a stvůry, které kdysi byly lidskými bytostmi, už nemohly šplhat na palubu. Varles s Jarryl rychle dorazili ty, které zůstaly na lodi, a přiskočili ke Stínovi. Varles mu přes ramena hodil přikrývku, uhasil plameny a společně se svou první důstojnicí ho položili na palubu.

Přestože se Stínový sluncem odbarvené vlasy proměnily v popel a celé jeho tělo bylo pokryté popáleninami, Varlesovi se podařilo nahmatat jeho pulz. Čarodějovy šedé oči se tázavě otevřely. Jarryl přikývla a pak s údivem pozorovala, jak se čarodějovy rty křiví v ironickém úsměvu. Divoce se na něj zašklebila.

Pomsta hnaná bouří vyplula na volné moře, vstříc novému dni a pohostinnějšímu břehu.

MALÁ UDÁLOST

Robert Holdstock

Je málo autorů, kteří mají tu moc, že dokážou nezapomenutelným způsobem udělat z věci obyčejné něco zcela neobyčejného, či dokonce tajemného. Robertu Holdstockovi se takový kousek povedl dokonale s věcí, které říkáme les.

Les. Prostředí, které každý alespoň trochu zná, nejčastěji z rodinných výletů na houby – a v němž by, přinejmenším v českých poměrech – málokdo hledal nějaké velké překvapení. Přesto si stačí přečíst kteroukoli z Holdstockových knih o ‚lese mytág‘ (nejlépe samozřejmě všechny) a už nikdy nebudete les vnímat stejně jako dřív, pokud tomu obětujete trochu vlastní fantazie. Pak se i malý remízek za městem může stát neznámým hvozdem, nekonečně hlubokým a nekonečně proměnlivým.

Ale prostředí, které Holdstock svou neopakovatelnou obrazotvorností vytváří, ať jsou to anglické či bretaňské lesy, křídové lomy, starověká města plující zemskými hlubinami, mrazivá Pohjola nebo rozpálené řecké věštírny, je autorovi pouze poutavou kulisou pro pátrání po tom prapůvodním, ur-základním, co si jako lidé nosíme od nepameti v sobě, co dalo vzniknout mýtům a mytologiím, po archetypech, které se v nás projevovaly, projevují a budou nás formovat i v budoucnu. A věřte, nebo nevěřte, je to pátrání nejenom objevné a poučné, ale v Holdstockově podání i dobrodružné.

– PK

U břehů Taimy se konalo velké shromáždění a my jsme dorazili mezi posledními.

Gyro jsme nechali, ať se tiše, spokojeně točí na úbočí kopce, a posledních několik kilometrů holých blat jsme s chutí překonali fyzickou chůzí. Patří k mým největším radostem, když mohu cítit na tváři nefiltrovaný vítr a pod nohama měkkou pružnost vodou nasáklých drnů; žádný zvuk není tak tklivý a hudební jako tiché sténání větru mezi kopci; žádné barvy se nevyrovnají jemným odstínům šedi, jimiž prokvétá bouřková obloha.

Proto jsem trval na chůzi, přestože Harmonii, ženskou partnerku z mé současné trojice, toto výstřední spotřebovávání energie brzy unavilo, a tak si připnula hřejivé pole a gravitační pás; prudce se vznesla vysoko ke zšeřelé obloze, kde se pohupovala a nechávala se unášet větrem, malá žlutá postavička, za níž vlály vlasy a šaty.

Já jsem se plahočil nízkými pahorky kolem údolí Taimy a zkoumal každou značku (Vlastně ne, druh! Ty byly přirozené.) houževnatých rostlin, kterou jsem uviděl.

V podvečer jsme se ocitli na dohled shromáždění estétů; obrovský stroj MECHu se tyčil k nebi, svými ostrými úhly rušil přirozenou linii obzoru a jiskřil vnitřním světlem. Pak jsem si i já připjal gravitační pás a vznesl jsem se k Harmonii. Přilétla ke mně, usmála se a chytila mě za ruce, takže se její energetický zdroj přes naši kůži dobil z mého. Zachvěl jsem se vzrušením, když jsem se jí dotkl. Zasmáli jsme se a rychle jse rozlétli dolů k řece.

Dosedli jsme na zem nedaleko prvního zářícího táborového ohně, malé červené krabice, z níž vycházely simulované plameny, které šířily světlo a teplo do vzdálenosti dvaceti metrů. Hluk smíchu a hovoru byl příjemný a zároveň matoucí. Zdálo se mi, že poznávám hlasy starých přátel, ale v období změny jsem si nemohl být jist. Nejhezčí, nejzvučnější hlasy nikdy nezůstaly u jednoho člověka dlouho; stály hodně a za rok střídaly dva až tři majitele. Můj hlas patřil herci, který byl již sedm set let mrtvý.

Když jsem došel do prostoru shromáždění, ihned mne přivítalo několik známých. U nejbližšího ohně byl Hélios Ledotvářeč z Polárního Jihu, který nás přivítal tím nejodpornějším jihopolárnickým způsobem: plivl si na ruku a připlácí mi dlaň na obličej. Když jsem couvl, zazubil se, otočil se k Harmonii a čekal, že mu kompliment vrátí. Harmonie si dala prst na nos a oběhla ho. Otočil se zpátky ke mně, ve tváři překvapení a hněv.

„Živočichu!“ vykřikla Harmonie. „Zvíře!“

I já jsem se kolem Ledotvářeče protlačil. Bylo to dramatické gesto, přijaté s dramatickým mlčením.

Poznal jsem ostatní, zejména Araga z Isreelu a Sběratele ze Starého Noru. S oběma jsem si dlouhé minuty povídal a vyměňoval si novinky. Nakonec jsem našel Stříbrňáka. Seděl víceméně sám těsně u řeky a upíral pohled na měsícem a ohněm ozářené vlnky. Harmonie mlčenlivého mladíka zahlédla, rozběhla se k němu, dala mu pusu a pomazlila se s ním. Já,,starší‘ muž, jsem trpělivě čekal, až na mne dojde řada.

Stříbrňák byl v poslední době náladovým členem naší trojice a z domova odešel nějakých patnáct dní předtím, než byla nadcházející událost oznámena. Harmonie byla zpočátku hysterická; já jsem k problému zaujal praktičtější přístup. Neviděl jsem žádný důvod, proč by se náš stříbrný mladík, ať byl zalezlý kdekoli, o ohlášeném vzrušení neměl dozvědět. A usoudil jsem, že se určitě dostaví na místo a setká se tam snámi.

Přesnost mé předpovědi mi od Harmonie, najednou šťastné a dráždivé jako potrhlé dítě, jímž beztak byla, vynesla spoustu objímání a lásky. Objal jsem ji a usmál jsem se na Stříbrňáka, který roztáhl tvář do širokého, významného úsměvu; ve zlomkovitém měsíčním svitu, vedle jasné záře ohňů, jeho kůže žila třpytem, takže stačilo, aby zamrkal, a z jeho tváře se rozlétly jasné záblesky.

„Proč ses tak vypařil?“ zeptal jsem se ho.

„Dělali jsme si starosti,“ řekla upjatě Harmonie. „Měl bys nám říct, až zase budeš mít v plánu upadnout do těch svých nálad.“

„Máte pravdu, omlouvám se,“ uznal Stříbrňák a podíval se na mě s nedefinovatelným výrazem v hladké tváři. „Nedomýšlel jsem to.“

„Tak proč jsi odešel?“ popíchla ho Harmonie a lehce mu odhrnula z čela bílé vlasy.

„Asi… asi jsem cítil nějaký tlak… já nevím.“

„Tlak lásky?“ zeptal jsem se. „Tlak z mé strany? Tlak ze strany Harmonie? Tlak města? Umělecký tlak? Tlak sám o sobě nám nic neříká.“

„Vůbec nic,“ přisvědčila Harmonie. „Proč jsi odešel? Proč jsi opravdu odešel?“

Stříbrňák zavrtěl hlavou a rozhlédl se přes tekoucí vody Taimy. „Nevím. Prostě… na mě přišel takový pocit, deprese. Nedovedu to vysvětlit.“

Dál jsme na něho nenaléhali. Byli jsme oba příliš rádi, že jsme zase tři. Postavili jsme stan a ještě asi hodinu jsme dokončovali tábořiště. Jestli Stříbrňáka někde hluboko něco trápilo, rozhodně to na sobě nedal znát.

Pak jsme vyrazili ven, na večerní průzkum MECHu.

Okamžitě jsem poznal lidskou složku MECHu. Byl to miniaturní človíček, který mi nesahal ani do pasu. Dalším důkazem jeho naprosté výstřednosti byl třpyt drátů v krátce ostříhaných vlasech – klenbová síť nošená vně lebky. Jeho zakrslost však vyplývala z vlastního rozhodnutí učiněného v postnatálním tanku – někde v jeho rodném městě zůstávaly nadbytečné tkáně, zakonzervované pro případ, že by se rozhodl vrátit k normální velikosti.

Naposledy jsem se s ním setkal před sedmnácti lety na místě známém jako Stonehang, primitivním obřadním místě, které již dávno pohltila zem, takže jako důkaz jeho významu zůstalo jen pár zaoblených, povětrnostními vlivy ohlazených balvanů. MECH, tenkrát pro mě nový, s velice malou strojovou složkou, na nás udělal dojem předpovědí, že lokalita – každých sedmnáct set let ohnisko času – nám umožní na pět minut nahlédnout do vzdálené minulosti, spatřit ve vzduchu mihotavý obraz obětování a obluzování, válčících bratří a zvířecího hodování našich vzdálených předků. Skrčkovou specialitou byl totiž čas a jeho deformace, které mohou být vyvolány fyzikálními jevy. Zmocnila se mne nedočkavost, sžíravé vzrušení – čas, nejúžasnější ze všech rozměrů. Byl jsem přesvědčen, že zanedlouho budeme svědky jeho narušení.

Ale k čemu měl sloužit ten obrovský mechanismus?

A když říkám obrovský, vůbec nepřeháním. Masa zelených a červených obrazovek se tyčila vysoko nad tábořiště. Na výšku měla přinejmenším sedm metrů a po zemi se táhla nějakých dvacet metrů daleko, až k tekoucím vodám. Skrček obsluhoval řídící prvky po celé délce, horečně se soustředil a získané informace využíval k tomu, aby své myšlenky vysílal po čelní straně stroje někam jinam, měnil hodnoty a nastavení, ustupoval a pozoroval vektory vynášené na velkých obrazovkách nad jeho hlavou – všichni jsme se dívali nahoru na zářící bílé čáry, úhly, pohybující se tečky, pulzy a rotující útvary.

Bylo to všechno dost neestetické a nejspíš do značné míry nesmyslné, přesto bylo pravděpodobné, že vzhledem k práci s časem a důsledky jeho narušení se MECH musí namáhat víc než ostatní, aby předpověděl kosmické jevy, které by nás, elitářské estéty, mohly pobavit. Proto jsme se cestou k němu dívali na jeho světelnou podívanou s uznáním – víc než málo z ní bylo opravdu důležité a víc než málo se mohlo pokazit, kdyby nepřátelská osobní pole zasáhla do jemně vyladěných vnitřních pochodů mechanicko-lidského komplexu.

„Nazdar, MECHu!“ zvolal jsem ve chvíli, kdy mužíček polevil v soustředění nad baterií ukazatelů.

Otočil se, zahleděl se na své tři návštěvníky velkýma modrýma očima, přejel pohledem z jednoho na druhého, poznal mne, zamračil se a křikl: „Já tady mám práce jako obloha a vy přijdete tlachat! Nevidíte, jak je to všechno jemné, jak přesné to všechno musí být? Odejděte, nechtě mě teď na pokoji…“

Harmonie se mužíčkovu podivnému dovádění chichotala. Stříbrňák ho pozoroval bez výrazu, nenacházel na situaci nic humorného. „Ale co vlastně uvidíme… Skrčku?“ řekl jsem. „Co předpovídáš?“

Skrček byl vzteky bez sebe. Zakřičel něco nesrozumitelného a našel si práci u nejbližšího ovládacího panelu gigantického strojového komponentu. Všichni jsme zahlédli, jak se několik obrazů nehezky znetvořilo.

Nakonec mužíček se slyšitelným zoufalým zavřísknutím zmáčkl štítek ve tvaru ruky u samotného spodního okraje stroje a došel k nám. Přepojil všechno na automatiku.

„Bez člověka to nejde“ vyštěkl, jako by zachytil mou nevyslovenou myšlenku. „Jednak to chce představivost. A stroj se také musí kontrolovat. Někdo se musí starat, aby ten zkurvysyn měl kontakt s pozitivním živým polem.“

„Co je to za jazyk?“ zeptal se podrážděně Stříbrňák. Jeho deprese se projevila v nepravou chvíli; bylo důležité, aby vůči nám Skrček zůstal příznivě naladěn, jinak by nás tento MECH nemusel již nikdy pozvat.

Jenže Skrček se nadmul pýchou a začal nám dělat kázání o starých pozemských jazycích. Vysvětlil nám, že konkrétně tento jazyk se jmenoval slang a používal jej mocný národ, který kdysi obýval pevninu na západ od Irska.

Znělo to všechno velice nepravděpodobně. Raději jsem mužíčkův zájem a nadšení nasměroval zpátky k předpovědi pro nejbližší období.

„Zasáhne Zemi přesně v jedenáct čtyřicet tři celé, tři tři sedm zítra ráno – toho si samozřejmě nevšimneme, protože již předtím se nápadně a efektně prožene atmosférou. Do Země narazí dva metry od severního břehu Taimy – místo je vyznačeno soustředěným světlem, které samozřejmě před událostí zhasnu.“

Stále jsem dost dobře nechápal, co že to vlastně uvidíme, a tak jsem se pokusil rozhovor protáhnout. Mužíček znervózněl.

„Podívejte, tamhle máte vektory, můžete se na ně dívat celou noc, jestli chcete, ale mě nechtě na pokoji. Až dosáhne bodu 221, který je vyznačen na obrazovce pět, musím prostřednictvím stroje vyvinout tah, abych velice nepatrně pozměnil její kurz, jinak by Zemi minula. Díky mému přesnému úsilí dopadne v souřadnicích, které jsem vám již dal. Rozumíte? Odejdete už? Přestanete mě otravovat?“

A odskákal. Stříbrňák naši skupinku opustil a odešel si sednout k táborovému ohni blízko našeho stanu. Stál jsem tam v chladné noci. Harmonie stála vedle mě a dávala najevo účast s depresí stíženým mladíkem. Působila méně dětinsky než obvykle, jako by se maskou, kterou nosila, protlačovala nějaká hlubší zralost ukrytá uvnitř.

Otočil jsem se zpátky k MECHovi naposledy jsem to zkusil: „Co přesně uvidíme, jak se to srazí se Zemí?“

Jeho hlas, pisklavý hněvem a rozrušením, se rozlehl celým tábořištěm a způsobil, že hlavy a těla se otočily. „Kvantovou černou díru, ty osle, kvantovou černou díru, co jiného!“

Co je to černá díra?

Jak nám vysvětlil Robeard z Tunisu, je to prostě bod v prostoru a čase, kde se hmota zhroutila do sebe a už tam není. Vesmírný uzel, který pohlcuje světlo ze svého okolí a tudíž se jeví jako černý, protože opakem světla je samozřejmě tma. Kosmická nepřístupnost, místo, kam je směřována energie galaxie, negativní přitažlivost, v níž by snadno mohly zmizet celé světy, kdyby nebyla náležitě odstíněna.

Alespoň si to myslím (dodal Robeard).

Takto poučeni, strávili jsme noc čekáním.

Zábava na březích řeky Taimy:

Stříbrňák si při losování, kdo se během dlouhé noci bude starat o zábavu, vytáhl třetí pořadí. Harmonie si vytáhla čtvrté, ale lehla si těsně za kruh kolem našeho táborového ohně, protože její umělecké dílo vyžadovalo jistou práci předem. Já jsem si nevytáhl nic, což bylo dobře, protože jsem neměl co nabídnout.

Laskavý měsíční kotouč stál nízko nad východním obzorem a sledoval naše počínání téměř z ánfasu. Zenit byl zamračený, ale pár roztroušených hvězd dosvědčovalo, že nebe je na svém místě. Zatímco jsme čekali, až zábava začne, přemýšlel jsem o tom, jak je možné zpozorovat černou díru na pozadí černé noční oblohy. Usoudil jsem, že snažit se nalézt díru z místa, kde jsme seděli, většinou s pohledy bezděčně upřenými k nebesům, je zbytečné.

Třicet minut jsme sledovali Jarrola z Isreele, země na jihu, při trávení různých živých tvorů. Žaludeční stěny a břicho měl z průhledného bio-silikonu, pevné fólie z živé pojivové tkáně a křemíku. Vnitřně proces nasvítil a ještě předtím napustil zvířata speciálními barvivy, jež se s bizarními efekty uvolňovala, když Jarrolovy ultrasilné trávicí šťávy tvory, kteří se zpočátku zmítali, ale rychle znehybněli, zbavovaly jedné vrstvičky za druhou.

Jarrol mne nikdy nepřesvědčil o umělecké kvalitě svého tvůrčího snažení, ale moji druhové ho odměnili nadšeným potleskem. Usoudil jsem, že všechno si najde svůj trh.

Mému vkusu byly bližší vzpomínky na smrt představené zvláštním samotářem, který si říkal Diabla a byl ze starého pevnostního města ve východních stepích, jež nemělo jméno. Diabla své nefalšované telepatické schopnosti rozšířil na sledování mrtvých, snažících se vymanit ze sféry smrti. Podělil se s námi o to, co viděl, sled sestříhaných klipů od čtyřiceti nebo padesáti umírajících mrtvých. V několika minutách po životě ještě existovaly hlasy, tvary, barvy a pocity – ale nedávaly smysl, a když se přece jen začalo objevovat něco povědomého, klip skončil. Kdyby Diablo zůstal ve spojení s unikající duší déle, zemřel by také.

Potom byl do kruhu povolán Stříbrňák. Neměl náladu na to, aby někoho bavil, ale chápal, jak je při příležitostech, jako byla tato, důležitá etiketa. Když jsem ho postrčil do středu kruhu, hrubě, skoro až vztekle mě setřásl, potom se otočil a podíval se na mne s nevyslovenou omluvou v očích. Odešel ode mne a zaujal místo u ohně. Padl na mne hluboký smutek, skoro zoufalství. Stříbrňák se mi odcizoval a dělal to už několik týdnů. Nevěděl jsem, proč se mě straní, ale rozčilovalo mě to, a to rozčilení vyplývalo z mé nespokojenosti. Pozoroval jsem ho u ohně, mrzutého, vážného, a věděl jsem, že myslí na mě a na nic jiného a na to, jak by se mi nelíbilo, kdybych věděl, co se mu honí hlavou.

Stříbrňák se svlékl a přivedl své stříbrné buňky do plného jasu, takže se jeho tělo v záři ohně blyštělo jako nějaká leštěná slitina. Aby naladil svou mysl, zahleděl se na návštěvnici, kterou měl nejblíž. Postupně se na jeho trupu objevila její černostříbrná kresba a detaily se po několika sekundách zaostřily.

„Jak to dělá?“ zašeptala nějaká žena blízko mne. Její partneři neměli ponětí. Po chvíli jsem na temeni hlavy ucítil slabé štípání, jímž se projevovala myšlenková sonda, kterou vysílala, nejenom ke mně, ale nejspíš ke všem ostatním v kruhu (přirozeně s výjimkou Stříbrňáka). Nechal jsem své vědomosti o Stříbrňákově genetické výstřednosti proniknout o tři úrovně výš do svého vědomí a ucítil jsem, jak zvědavá mysl hledající poučení odebírá každičkou informaci.

Barva Stříbrňákovy kůže byla důsledkem povrchových melanoforů, které mohly, když chtěl, expandovat, pokrýt ho celého a umožnit stříbrnému nebo černému pigmentu, aby mu dodal konkrétní zbarvení. Podle libosti mohl na svém těle depigmentovat čáry a plochy, a takto vykreslit jakýkoliv obrázek, který ho napadl. Například: dívku s vlasy spadajícími v aristokraticky pojatých vlnách, s velkýma očima, jiskřícíma v záři ohně, a vlhkými, rozevřenými rty, připravenými věnovat se citlivé kůži milenců, až se noční zábava stane… nudnou.

Stříbrňák, se překonával. Byl středem pozornosti téměř půl hodiny, během níž zobrazil mnohé z těch, kteří seděli v kruhu, při erotických nebo bujarých aktivitách. Jeho vrcholným dílem byl historický výjev, který pokryl jeho trup ze strany na stranu, od spodní části obličeje až na nohy, skoro po lýtka. Dávná Velká válka, válka, v níž spolu bojovaly miliony lidí, střelným prachem a noži, letadly a loděmi. Stříbrňák tyto události převedl v úchvatnou podívanou. V zastaveném okamžiku války, v zobrazení boje, jak mohl vypadat při pohledu ze vzduchu, byly doslova tisíce jednotlivých postav, těl, vojáků zapojených do krvavého střetu. Každou postavu tvořilo jen několik buněk, řízeně roztažených.

Posledním a nejdramatičtějším Stříbrňákovým tahem bylo zaplavení podkožní tkáně krví; hlouběji položená tkáň pod jeho průsvitnou kůží dostala jasný, rudý lesk a celý obraz zaplavily karmínové řeky –a tam, pod vlnou krve, ty miliony lidí zemřely, vybledly a ztratily se.

Stříbrňák tiše seděl a my se vzpamatovávali z ohromení. Kolik duševní síly bylo k takovému výkonu třeba! Kolik fantastického mikroovládání! Mým tělem se rozlila pýcha, že jsem milencem tak úžasného umělce. Harmonie měla slzy na krajíčku, pravděpodobně ze stejného důvodu. Objali jsme se. Stříbrňák těžce dýchal a poslouchal halasný aplaus svého obecenstva. Pravý génius je nikoli ve srážce asteroidů, ale ve schopnosti ovládat milion tělesných buněk najednou.

A přesto jsme všichni cítili, že Harmoniino estetické představení překoná dokonce i Stříbrňákovo, a když konečně vstoupila do kruhu, do záře ohně, pocit očekávání byl téměř hmatatelný. Políbila Stříbrňáka, který odešel na okraj kruhu, posadil se a s vážnou tváří si mladou ženu prohlížel. Harmonie mávnutím utišila uvítací plácání do prsou a sedla si na vyhřátý trávník. Ukázala, abychom zůstali několik minut zticha, a my jsme zmlkli. Aura očekávání, která visela ve vzduchu, ještě zesílila.

Harmonie nehnutě seděla, oči zavřené, nohy přes sebe, soustředila se. V minulosti mi řekla, co cítí, když popohání biologický proces ve svém lůně nepřirozeně rychlým tempem: nejdřív určitou bolest a pak závrať, kterou je třeba zvládnout (je to důsledek prudkých hormonálních změn v krevním řečišti). Potom klid a pocit komunikace – mysl plnící se zvukem srdečního tepu plodu, příval plodové krve, několikaúrovňové vlny vědomí plodu, nedotčeného smyslovými vjemy.

Po několika minutách byla Harmonie připravená. Z dálky, od jiných ohňů bylo slyšet jásot, smích a zpěv – zábava elity měla mnoho podob, ale náš kroužek vyplnil večer především anatomickými čísly.

V červené záři ohně bylo teplo. Několik metrů daleko klidně šplouchaly vody Taimy. Za Harmonií svahy kopce šplhaly do zamračených výšin, pronikaly do letících mračen, která byla níž. Všechno bylo velice uvolněné.

Svlékla se, což se neobešlo bez uznalého pískotu. Harmonie byla štíhlá a ztepilá, každý ženský rys byl elegantní a přesný. Žádný úhel nebyl příliš ostrý, žádná křivka příliš oblá. Při pozorném pohledu bylo vidět nepatrné vyboulení břicha, ale to byl jediný ústupek biologické deformaci, který mohlo necvičené oko odhalit.

Lehla si těsně vedle ohně, zvedla nohy a zavřela oči.

„Kyklopa!“ vykřikl Jarrol.

„Porostlého zelenými chlupy všude kromě obličeje.“ To se ozvala dívka, která se jmenovala Hayzel.

„S rozdvojeným ocasem, kterým kolem sebe bude divoce mlátit!“ Muž jménem Helix.

„A křikem jako pavouci sova…“ opět Jarrol.

„A –“

„Dost!“ zvolal jsem s úsměvem, abych jim ukázal, že se jich nechci dotknout. „Možná časem dojde na všechny vaše chutě.“

Pak jsme si sedli a dívali jsme se. Harmonie soustředila mysl a představivost na zadaný úkol a začala kňourat. Břicho se jí svíjelo, jak život uvnitř prodělával různorodé změny, ruce svíraly deformovanou tkáň, aby ulevily bolesti a tlaku.

Nakonec – uběhlo jen několik minut – hlasitě vykřikla. Vypadalo to, jako by vyvíjela obrovské úsilí. Její lůno se rozevřelo a na nás vykouklo jedno jediné oko, nemrkající, ani nepřátelské, ani přátelské, neutrální oko v růžovém, holém obličeji. Plod vyklouzl z vlhkého úkrytu ven. Měl lepkavou, zelenou srst, v bizarních tvarech připlácnutou k dvaceticentimetrovému tělu. Ocas – nerozdvojený, jak jsem si všiml – sebou švihal hned tam, hned jinam, bičoval Harmoniiny nohy z vnitřní strany tak, že zaječela a posadila se.

Homunkulus propadl panice, pronikavě a hlasitě zavřískl a dal se na útěk. Shýbal se pod nohy, přelézal přes klíny, výkřiky a zvláštními zvuky žadonil, jako by cítil blížící se záhubu. Když cupital kolem mě, sáhl jsem si na něho. Otočil se, oběma ručkama mě popadl za prst a prosebně se na mě zadíval svým obrovským jediným okem. Pobaveně, ale opatrně, abych mu neublížil, jsem ho odstrčil. Vzápětí se vrhl k Stříbrňákovi, který jej – švihnutím ruky – poslal v kotrmelcích zpátky k ohni. Nakonec Harmonie tvorečka lapila do nervové sítě a přenesla jej vzduchem zpět do svých spárů.

Chvíli se zmítal v jejím sevření a plačtivým křikem vyvolával u některých členů vybrané společnosti soucitné reakce. Potom mu Harmonie rychlým pohybem zaryla do zad palec a ukazováček a svírala je tak dlouho, dokud měkké kosti nepovolily. Homunkulus kopal a kvičel, sápal se po Harmoniiných prstech, dokud se jeho oko nezkalilo a nezněhybněl v jejím sevření. Zrůdná hlava se kývala ze strany ná stranu, když pak žalostnou mrtvolku hodila Jarrolovi, který ji chytil a se spokojeným výrazem ve tváři si ji pozorně prohlédl.

„Ještě?“ zaprosila Hayzel. Harmonie omluvně zavrtěla hlavou.

„Jsem vyčerpaná. To tvoření bylo velice obtížné.“

Ozvalo se zklamané reptání, ale nikdo se nezačal hádat. Harmonie pravděpodobně měla v děloze tři nebo čtyři další částečně zformovaná embrya, ale raději by se jich zbavila, než je znovu začlenila do své zvláštní zárodečné tkáně. Usmál jsem se na ni, když si ke mně sedla a zahalila se tenoučkou róbou. Harmonie byla opravdová umělkyně! Na světě nebyl nikdo jiný, kdo by dokázal to, co ona, modelovat samotný život, tvarovat živou tkáň vlastního těla. A když na to přišlo, bylo jen málo takových, kteří se mohli měřit se Stříbrňákem. Měl jsem velké štěstí, že jsem byl jako neumělec součástí trojice, do níž patřili dva takoví skutečně jedineční umělci.

= = =

Čas plynul, pouze minuty, a členové elity přemítali o tom, co viděli. Seděli mlčky, táborem se nesl jen vítr a zvuky řeky.

Chtěl jsem vstát a odejít do stanu, když jsem vedle sebe zaslechl Harmoniin nevyslovený zmatek. Pohlédl jsem na ni. Dívala se někam za mne, mimo kruh. Když jsem se za jejím pohledem otočil, ozvalo se tázavé mumlání od všech estétů kolem našeho ohně.

Podíval jsem se, co tak přitáhlo jejich pozornost, a srdce se mi rozbušilo. Stříbrňák stál nahý, natažený do tenké, strnulé přímky, prsty na nohou zarýval do měkké hlíny na břehu řeky a ruce držel vysoko nad hlavou. Kůže, která se mezitím zbarvila stříbrně, se mu leskla a ze rtů vycházelo zmučené úpění.

„Stříbrňáku!“ zvolal jsem a rozběhl jsem se k němu. Otevřel oči a podíval se na mě. Jeho křik se okamžitě zbarvil hněvem. „Nech mě být! Nech mě být, Chodče! Nepotřebuji tě! Nechci tě! Ty jenom pořád překážíš, Chodče. Odejdi!“

Couvl jsem od něho, otřesený, téměř zhnusený. Pak jsem ucítil, jak mne konejšivě ovinuly Harmoniiny ruce.

„Co jsem udělal?“ zeptal jsem se úpěnlivě.

Zavrtěla hlavou, se slzami v očích. „Nevím, Chodče. Nerozumím tomu…“

Oba jsme se ohlédli po Stříbrňákovi, stále napjatém a strnulém. Na jeho hrudi začala vznikat kresba, nejdřív pomalu a pak, jak přibývalo detailů, čím dál zřetelněji. Byl to obrázek, na němž jsem byl já, jak stojím proti Stříbrňákovi, ozbrojenému a rozčilenému. Ve svých spárech jsem držel rozrušenou, rozcuchanou Harmonii, která se dívala na Stříbrňáka, jako by od něho čekala pomoc.

„Ne, Stříbrňáku!“ Zakřičel jsem, ohromený tím, co naznačuje. „Ne… ona je šťastná! Všichni jsme šťastní!“

Harmonie mne stiskla ještě pevněji. Její malé tělo na mne přenášelo svůj strach.

Stříbrňák začal křičet. „Nikdo z nás není šťastný, Chodče! Ukradl jsi mi ji… od začátku jsi vstoupil mezi nás! Jsi starý a ukradl jsi mi ji. Proč nejdeš pryč? JDI PRYČ!“

„Nejsem starý, Stříbrňáku,“ vzlykl jsem, neschopen zadržet slzy. „Nejsem starý, je to jen… pomíjivá tělesná forma… nejsem starý; jsem mladý! A miluju tebe a Harmonii.“ Sedl jsem si a přitiskl jsem ruce k tělu. Nebyl jsem starý, byla to jen stará forma, kterou jsem na sebe vzal v posledním období změny. Stříbrňák to měl vědět… vyzrálý vzhled, vyzrálá nálada. V dalším období jsme se mohli klidně vyměnit.

Kdo mohl vědět? Cítil jsem, jak mě obestírá hrůzná deprese. Harmonie tiše plakala, obličej schovaný v dlaních. Deprese. Byla všude, jako by převládající nálada jednoho člena trojice nakazila ostatní.

Potom jsem se podíval na Stříbrňákovu hruď…

„Ty postavy se pohybují!“

Jarrolův výkřik mne přesvědčil, že se mi to nezdá, ale stejně jsem měl co dělat, abych tomu uvěřil. Měl jsem co dělat, abych uvěřil důkazu, který mi předkládaly vlastní oči.

Začal se sbíhat velký dav, aby se podíval. Moje postava se na Stříbrňákově hrudi blížila k postavě Stříbrňáka a najednou – v Stříbrňákově ruce se objevil nůž vytasený z jeho fantazie a postava na hrudi zarazila čepel hluboko do mého těla, do srdce, hluboko do srdce, a já jsem se na to díval, na svou vraždu, na své úkladné zavraždění. A než se moje tělo svezlo k zemi a proměnilo se v beztvarou masu černých a stříbrných stínů a světla, Stříbrňák se hrnul obejmout Harmonii.

Obraz se vytratil, atmosféra však nikoli. Tělesná mobilie, šeptal si dav, a umělecká forma tak bez váhání dostala jméno. Stříbrňák vymyslel tělesnou mobilii.

A tím, že se mu konečně podařilo vyjádřit něco, co možná předtím vyjádřit nedokázal, zničil naši trojici!

Zisk a ztráta v několika okamžicích.

Stříbrňák se zhroutil na zem tábořiště a jeho tělo bylo v bezvědomí rychle přeneseno do našeho stanu. Já jsem zůstal zmateně sedět.

Ruka na rameni, teplé rty na uchu. Harmonie, se slzami v měkkých zelených očích, mne líbala a hladila.

„Při poslední proměně to u něho přehnali,“ zašeptala. „To je všechno, Chodče. Zvolil si depresi a oni to přehnali. Za několik týdnů na to bude chtít zapomenout stejně jako já.“

Měla samozřejmě pravdu, ale rána přesto byla hluboká. Příliš hluboká. Zavrtěl jsem hlavou. „On závidí, Harmonie. Žárlí na mě a rozvrátil nás.“

„Nás ne… tebe a mne ne, Chodče. Možná nás tři, ale –“ nedořekla, slova jí uvázla v hrdle. Nechtěla se rozejít se Stříbrňákem o nic víc, než by se chtěla rozejít se mnou. Utěšovala mě, protože mi bylo ublíženo, ale cítil jsem její obavu o Stříbrňáka. Jako umělci k sobě vždycky měli zvláštní náklonnost, nic nepřípustného, ale… bylo to zvláštní.

Políbil jsem ji na ruku. „Běž se podívat, jestli je v pořádku,“ řekl jsem. Usmála se a odběhla do stanu.

= = =

Když jsem se vrátil do stanu, Stříbrňák a Harmonie spali. Dlouho jsem tam seděl a poslouchal jejich dech, ale nakonec mne zmohla únava z celého dne.

Ráno jsem se probudil pozdě. Harmonie stále ležela stočená do klubíčka, ale Stříbrňák byl pryč, možná se vydal na obhlídku terénu před událostí. Den byl klidný a docela teplý, přestože se z kopců valily na oblohu zlověstné mraky a vzduch byl plný předzvěstí blížící se bouře. MECH však vydal uklidňující předpověď, že počasí bude po celé dopoledne hezké, až do chvíle, kdy se maličká černá díra srazí se Zemí.

Vylezl jsem ze stanu a šel jsem se opláchnout ledově studenou vodou Taimy. Tak vysoko v kopcích byla voda čirá a bez chuti; měl jsem pocit, jako bych se vracel k přírodě.

Zatímco jsme se osušoval kapesní sušičkou, pozoroval jsem zvláštní tvary a šipky na MECHovi; celkový displej mi ukazoval naši Zemi, polohu řeky Taimy a přibližování černé díry. Singularita vnikne do Země téměř vertikálně; planeta se v tu chvíli bude pohybovat od blížící se události. Celková rychlost prostupu Zemí bude přesto vyšší než třicet kilometrů za sekundu. Nicméně na okamžik, kdy se černá díra ocitne nad řekou, MECH nesmírně zpomalí naše vnímání času, takže budeme průlet díry pozorovat v rozpětí několika sekund. Efekt by měl být úžasný, říkal jsem si, když jsem se vracel k jídelnímu automatu.

MECH nás upozornil, abychom si časoprostorové štíty vyladili na velmi vysokou hladinu. Přestože kvantová díra bude mít jen setinu poloměru jádra malého atomu, na vzdálenost padesáti metrů vyvine gravitační sílu přes dvě g, a my budeme sedět ještě o něco blíž!

Deprese z předchozího večera polevila, ale přesto jsem cítil, že s naší trojicí je konec. Dokázal jsem se vyrovnat s tím, že Stříbrňákova žárlivost je důsledkem špatně sladěné konstrukce v předchozím období změn. Emoce však byla natolik silná, že jsem cítil, že musí mít nějaké racionální jádro. Žárlil by i bez strašlivé deprese, kterou měl.

Trojice se často rozpadaly a přeskupovaly – dva odešli od jednoho, nebo se rozešli všichni – nebylo to nic nového. Ale domníval jsem se, že tato, moje třetí trojice, je pevná a životaschopná. Pokud by se znovu rozpadla, měl bych shodit zvolenou masku stáří a zralosti a sáhnout po mladší osobnosti. Tak se to dělalo v mém domovském městě. Byl jsem přesvědčen, že k případnému rozkolu dojde mezi mnou a Stříbrňákem a Harmonie se rozhodne zůstat s mladíkem.

Hned po jídle jsem vyhledal Harmonii. Seděli jsme spolu u řeky a minuty ubíhaly. Po námaze uplynulé noci načerpala nové síly. Teď seděla na břehu a dívala se na místo označené světelným ohniskem nad řekou.

„Jsi hodně zahloubaná, Harmonie. Unavená?“

„Ne. Unavená ne. Trochu skleslá, nic víc. Včera v noci jsem si povídala se Stříbrňákem. Hodně jsme si povídali.“

„O mně?“

„Částečně. Neležíš mu v hlavě zdaleka tolik, jak to včera v noci zahrál. Byl to jenom vztek a ten vztek bylo jenom… zklamání.“

„Zklamání z čeho?“

„Z…“ pátrala po slovech a mlčení bylo dlouhé a napjaté. Našla mou ruku a zavrtěla hlavou, ani na okamžik neodtrhla oči od vody. „Myslím, že je to něco, co jsem cítila už dlouho a cítil to i Stříbrňák. Je to nedostatek… smyslu!“

„Smysluplné umění?“ rozesmál jsem se. „Umění je pro zábavu, pro uvolnění. Nikdy nemělo být smysluplné.“

„Ne? Hrajeme dívanou, Chodce. Díváme se na sebe, jak různými způsoby tvoříme, a tvoříme, aby se ostatní dívali. Ale jsme povrchní. A taky nám chybí soucit… to je pravda, Chodče!“

„Není!“ Vykřikl jsem. „Bereš mýty z Týdne legend příliš vážně. To byly primitivní, iracionální doby. To, co během týdne ukazují, jsou bezvýznamné pokusy pitomců tvořit umění – soucit, ano, měli soucit, ale co to znamená? Jejich umění bylo nesmyslné, soucit nesoucit. Naše umění má smysl – i kdyby nikdo z nás neměl o soucitu pojem.“

„Mýlíš se, Chodče,“ odvětila jednoduše. „Povrchnost, sobeckost, požitkářství… to všechno umění v našich rukou zkazilo. Jsem o tom přesvědčená. Ztratili jsme ten cenný smysl pro primitivní, který jsi právě označil za něco bezcenného. Bez něho je naše umění naprosto… prázdné!“

Už jsem nic dalšího nenamítl. Jestli byl smysl pro minulost, pro primitivní skutečně důležitý, pak nebylo v mých silách pochopit proč. Ale jestli byl kontakt s minulostí důležitý, mohla Harmonie najít jistou relevanci v uměleckém požitkářství, které mělo podle plánu nastat již za několik minut – nevěřil jsem, že by tento MECH dělal reklamu nové fyzikální hračce, pokud by nebyl předpovězen také velice reálný časový kontakt.

Ostatní členové vybrané společnosti přišli k řece za námi. Podíval jsem se na hodinky a zjistil jsem, že do naší malé události nezbývá víc než deset minut. Rozběhl jsme se zpátky do stanu, několikrát jsem bezúspěšně vyvolal Stříbrňákovo jméno a odnesl jsem generátory silového pole zpátky k místu, kde stále seděla Harmonie. Přiměřeně chráněné ve schránkách časoprostoru, nezranila by nás ani srážka galaxií.

MECH divočel, Skrček šílel.

Kam se poděl Stříbrňák?

Hledali jsme ho v davu, rozhlíželi jsme se po krajině, po obloze. Vidět ho nebylo nikde.

Potom:

Vítr začal skučet. Mračna nad našimi hlavami přestala elegantně plynout a v mžiku se proměnila v šedobílou změť vířící mlhy.

Čas se zpomalil.

Ten nebeský pohyb měl svůj půvab. Mraky, v kruzích se ženoucí k nečekané gravitační poruše, vytvoňly spirálu – vítr bručel, řeka lenivě tekla kolem nás jako viskózní, třpytivý proud.

„Kde je Stříbrňák?“ vyjekla Harmonie. Hlas, který se mi rozezněl hlavou, byl plný paniky a měl nepřirozený tón; komunikovala tisíckrát rychleji, než bylo obvyklé.

Pátral jsem očima po běsnícím nebi. Nebylo tam po něm ani památky. Vzápětí se struktura mraků změnila. Mohutné šedobílé proudy teď tryskaly vzhůru a mizely z dohledu; pak jsme zahlédli, jak cáry mračen mění směr, jejich ohnisko se spouští níž, jak černá díra klesá atmosférou.

Dokonce i vody Taimy se rozbouřily; hladina se otevřela a vyskočila, mohutné proudy tekutiny tryskaly vzhůru, pět, deset metrů od hlavního toku, než je okolní protichůdné síly roztrhaly a rozprášily.

Pak Harmonie vykřikla, nečekaně a hlasitě. Zvedl jsem oči od vody k obloze a spatřil jsem Stříbrňáka, malou, tmavou postavičku, vydanou zcela na milost gravitačnímu vakuu. Jeho údy se zmítaly, tělo se pomalu otáčelo, jak stoupal a padal, používal gravitační pás k marnému boji, ale vzestupný proud si s ním dělal, co chtěl. Zmizel v mraku, pak se na sekundu objevil, když střemhlav padal dolů, a sekundu zase stoupal, znovu a znovu, pohazovaný sem a tam. Řítil se události vstříc!

Harmonie vzlykala, ale zůstala nehybná, smířila se s nevyhnutelnou smrtí svého milence. S hrůzou jsem se díval, jak Stříbrňák spolu s proudem mraků letí vzhůru, vstříc…

„TAM!“ vykřikla stovka hlasů. „TAM, PODÍVEJTE!“

Uprostřed víru mraky zmizely a vytvořily prostor pokřiveného zobrazení a mizející perspektivy. A v samotném středu hořela intenzivním modrobílým světlem zářivá tečka.

Vlastní kvantová černá díra!

Stříbrňákovo nehybné tělo klouzalo gravitačním gradientem, následováno vzedmutím vody, jak se samotná řeka zvedla, rozprostřená do zmítající se, ploché masy, a byla apokalypsou nasáta. Pak došlo na kameny, drny a úlomky skal, jak singularita klesala k vysušenému řečišti a nasávala vodu po proudu v podobě miniaturní tsunami.

Stříbrňák byl v okamžiku své smrti vyrovnaný. Cítil jsem to já a cítila to i Harmonie. Chtěl zemřít a zemřel způsobem, který nebude nikdy zapomenut. Možná viděl ve smrti jediný čestný způsob, jak se mi omluvit; možná v ní nějak zvláštně, nepochopitelně viděl odpovědna své pocity prázdnoty. Možná byl tvůrčí samotný akt smrti a on si tak navždy přisvojil prvenství na poli kreativní smrti.

Dál jsme se vážně, otupěle dívali, jak oblast deformace prošla širokým, prázdným řečištěm. Do vzduchu se pomalu, krásně vznesla impozantní kaskáda kamenů a barevných úlomků. Vypadalo to, že bude stoupat věčně, ale nakonec se otočila a zřítila se zpátky do okolní krajiny. Tu a tam se nějaký kus neškodně odrazil od nezranitelného silového pole některého z přihlížejících. Ve stejném okamžiku začaly projevy deformace – zahlédl jsem, jak se ve vzduchu, nějakých deset metrů nad dopadající černou dírou, pracně zrodil první tvar: obrovský muž s černou pletí, oblečený do splývávých, zelenožlutých šatů – přišel do našeho času jen proto, aby pomalu, snově spadl dolů do zejícího kráteru. Ale ještě než dopadl, vyhrnuli se z minulosti další.

Muži a ženy, děti každého věku – plavovlasí, černovlasí, nazí, oblečení nejroztodivnějšími způsoby – ti všichni elegantně vypadávali z nicoty. Někteří zemřeli okamžitě při dopadu na zem, jiní se vzpamatovali a přehnaně plouživě se rozběhli pryč od zdroje deformace.

MECH vrátil naše vnímání času do normálního stavu.

Když jsme opustili ochranné štíty, zakousl se do nás chlad. Skučení větru se mísilo s křikem časových trosečníků, ale také s řevem a vřeštěním zvířat, neboť z trhliny v časoprostoru se hrnuli také nejrůznější živočichové. Jedno velké šedé zvíře se tyčilo nad vším ostatním, postavené na zadních nohách, jež byly jako obrovské sloupy pružných svalů. Přední končetiny byly malé a nepoužitelné. Zuby se zaleskly v denním světle, když otevřelo obrovskou tlamu a pohltilo jednoho prchajícího muže. Po chvíli se zvíře, rozkousávající svou kořist, kolébavě vydalo od řeky pryč. Početná skupina elity se je jala hystericky, nadšeně pronásledovat.

Časový efekt pominul a příval z minulosti se zastavil. Většina trosečníků již byla mrtvá, ale dobrých třicet nebo čtyřicet jich přežilo a prchalo všemi směry. Muži v kožešinách mávali obrovskými koženými zbraněmi (ale stejně utíkali), ženy v krátkých šatech tam stály a z plna hrdla ječely, když si je členové elity brali…

Z míst za mými zády vylétala historikova síť a znehybňovala jeden vzorek za druhým. V uších mi hřímal rozzlobený hlas Sběratele, který nadával nad masakrováním trosečníků. Podařilo se mu zajistit pět tvorů, než se všichni rozprchli, a pustil se do jejich zkoumání, dál však vztekle vrčel, jaké je to plýtvání.

Všichni ostatní byli na útěku v kopcích, horlivě a hlučně pronásledováni elitou.

Harmonie se rozběhla po říčním břehu k postavě, která ležela na holém skalním převisu, svíjela se a křičela.

„Chodče!“ zavolala na mě v duchu a já jsem se rozběhl k ní, pozornost rozdělenou mezi ni a scénu chaosu a jatek, která v rozšiřujícím se kruhu postupovala od kráteru, jenž se již začínal naplňovat vodou Taimy.

Harmonie se krčila nad nějakou ženou, která byla, jak poznalo i moje nezkušené oko, v poslední fázi přirozeného porodu. Její oděv byl hrubý, jako by byl vykrojený přímo z kožešiny nějakého chlupatého zvířete. Měla na sobě kovové náramky a náhrdelník z nějakého leštěného kamene. Vlasy měla spletené do dvojitého copu. Její nenalíčená tvář byla stažená bolestí, jak křičela, vzlykala a rukama se chytala za nafouklé břicho.

Harmonie obklopila sebe a ženu hřejivým polem, strhala ze zmítajícího se těla oděv a začala zkoumat zvětšené břicho, protkané sítí modrých povrchových žil. Bylo to pro nás oba poprvé, co jsme něco takového viděli, když pominu medi-síť, a připadalo mi to nabité estetickou kvalitou.

„Chodče!“ vykřikla Harmonie, nadšená svým nálezem. „To je nádhera.“

Přitiskla obličej k břichu a žena se s ní okamžitě začala prát, marně se ohánět malými zaťatými pěstmi a kňourat jazykem, který byl pro moje uši stejně nesrozumitelný jako kvílení větru.

„Podrž ji, Chodče!“ vykřikla moje družka (že by tak rychle zapomněla na Stříbrňáka? Zůstala pod její radostí a nadšením alespoň troška žalu nad naším ztraceným druhem?) Vstoupil jsem do hřejivého pole a chytil jsem nastávající matku za ruce. Harmonie znovu dala hlavu dolů, aby si mohla nenarozené dítě poslechnout. „To je tak krásné!“ rozplývala se. „Nikdy jsem nic takového neslyšela! Je to úplně jiné než zvuky, které slyším já“ Potom dlouho, předlouho mlčela, zkoumala svou myslí. Nakonec ke mně vzhlédla, oči vytřeštěné úžasným nápadem.

„Chodče… Chodče, mám možnost opravdu využít své schopnosti. Chodce, tomu říkám šance, okamžik, kdy můžu být opravdu tvůrčí!“

Přelétl jsem pohledem z ní na napínající se kůži, pod níž se nacházelo nenarozené dítě, a potom na obrovské modré oči matky, které ke mně vzhlížely, nikoli chápavě, ale… důvěřivě, nezvykle důvěřivě. Zpátky k Harmonii.

„A není to škoda…?“

„No tak, Chodče, mlč! Ty tomu nerozumíš. Můžu – můžu skutečně prověřit, co dokážu. Pomoz mi. Podrž ji. Pevně ji drž a nehádej se se mnou.“

A já jsem ji poslechl. Pevně jsem ženu chytil za paže a díval jsem se, jak jí Harmonie položila ruce na břicho a zavřela oči, aby se mohla soustředit na své psychické kouzlení. Žena po chvíli začala křičet, ale moje sevření pouze zesílilo. Harmonie teď byla úplně nepřítomná. S plynoucími minutami jí z obličeje začal kapat pot a její tváře ztratily veškerou barvu.

Přemýšlel jsem, co se děje v děloze.

Uběhlo deset minut a Harmonie se nepohnula. Pak překvapivě prudce porušila soustředění, pohlédla pod sebe na nechápající ženu a pak na mě. „Já jsem to dokázala, Chodče. Dokázala jsem to! Chodče –já jsem to dokázala/“

A pak na březích řeky Taimy, pod hrozivou oblohou, ženě vyvolala porodní stahy a pomohla jí přivést na svět… dokonalá dvojčata!

Zíral jsem na ně – dva dokonalé, naprosto stejné chlapečky, kteří vřískali na celé kolo, hlavy kluzké vlhkými, černými vlasy, tvářičky zkřivené panikou. Harmonie je konejšila.

„Není tam ani stopa,“ řekla a ukázala mi týl každé hlavičky. „Byli spojení od půlky hlavy až do poloviny páteře. Není to fantastické? V temných dobách se takové věci stávaly často.“

„Fantastické,“ řekl jsem, vzal jsem dítě do náruče a pak jsem je podal čekající matce, která vzlykajícího kojence šťastně přijala.

Připadal jsem si pokorně a byl jsem na Harmonii moc pyšný. Předtím jsem nepochopil její rozčarování z umění, když o něm mluvila, ale teď už jsem věděl, co hledala. Zvedl jsem se a odešel jsem pro gyro. Cestou jsem míjel slavící elitu a rozlámaná těla trosečníků času. Tichý, smutný MECH, který splnil svou funkci, se tyčil nad námi a jeho lidský operátor se mrzutě rozhlížel po podívané, kterou způsobil.

PIKNIKÁŘI

Brian Lumley

První, co jsem kdy od Briana Lumleye četl, nebyly romány z cyklu Nekroskop, ale povídka Slunce, moře a tichý křik, kterou jsem překládal pro druhou knihu Polarisu, sbírku hororů Dotek zla. (Nemusíte ji shánět; jednak je beznadějně vyprodaná a jednak výše zmíněná Lumleyova povídka vyšla znovu v novější sbírce téhož vydavatelství Nekros a jiné noční můry. Tu shánějte.) Nadchla mě okamžitě. Manželé přijedou na dovolenou do malého letoviska v Řecku a zatímco se zabydlují, seznamují se s okolím a místními obyvateli, do jejich života se vplíží hrůza… pomalu, dlouho neznatelně, maskovaná za maličkosti a věci na první pohled normální… až propukne naplno. Mohlo by se to stát, říkáte si, klidně by se to mohlo stát mně… a mráz vám přeběhne po zádech.

Stěžejním Lumleyovým dílem je ovšem Nekroskop. Možná díky autorově posedlosti ‚ďáblovým tuctem‘ (pokud je mi známo, všechny jeho sbírky obsahují třináct povídek) se časem rozrostl do třinácti tlustých svazků: prvních pět líčí boj ‚nekroskopa‘ Harryho Keogha s upíry, zvláštními skoro nezničitelnými pijavicemi schopnými žít v lidských útrobách a měnit své hostitele v kruté, krvežíznivé bestie, další tři se odehrávají ve světě upírů a jejich hrdiny jsou dva Keoghovi synové, dva obsahují ‚ztracené roky‘, několikaleté období ze života Harryho Keogha vložené mezi díly základní řady, a poslední tři líčí konečný boj mezi upíry a pobočkou E, speciální skupinou složenou z lidí nadaných mimořádnými psychickými schopnostmi. Námět příběhu, který se právě chystáte číst, chtěl Lumley původně použít v některém díle Nekroskopu. Nakonec se tak nestalo a vznikla z něj samostatná povídka –jako stvořená pro tuto sbírku.

– PC

Tento příběh zasahuje do vzdálené minulosti. Byl jsem tehdy ještě malý chlapec, podle toho byste si měli udělat představu, jak je to dávno. Část mi uvízla v paměti a zbytek jsem zrekonstruoval až časem. V pozdějších letech jsem o tom hodně přemýšlel a postupně jsem zaplňoval mezery; u všeho, co se tenkrát událo, jsem osobně nebyl, což je patrně dobře. Ale vím, že mě v noci často straší zlé sny, a jelikož jsem si jist, že právě tady mají svoje kořeny, je možné, že vypsání celého příběhu na papír bude působit jako jistá forma očistného rituálu. Doufám v to.

Léta tehdy byla krásná a teplá a nemá smysl, aby mě někdo přesvědčoval, že to jsou jen řeči starce, který si pamatuje pouze příjemné věci; léta tenkrát byla lepší! Každý den jsem mohl jít na pláž do Hardenu a také jsem to dělal. Než skončily prázdniny a já jsem zase musel začít chodit do školy, byl jsem obvykle opálený jako černoch. Dnes můžete na pláži zčernat už jenom od uhelného prachu. Vlastně tam už ani žádné pláže nejsou, jen měsíční krajina z hlušiny vytěžené v dolech, zbrázděná hlubokými roklemi jimiž se vlévá znečištěná voda do kalného, pěnou pokrytého černého moře.

Ale tenkrát… za odlivu lovili lidé na útesech kraby a tresky se daly chytat na udici přímo z písečných prahů, o které se tříštily drobné vlnky. Ustupující moře po sobě zanechávalo modré tůně, kde se dalo bezpečně plavat. Jistě, písek je tam dole nejspíš pořád, ale teď je ukrytý pod třímetrovým nánosem z nitra důlních šachet a tůňky nahradily kalová jezírka.

Bylo to léto, kdy přijeli cikáni. Dny byly dlouhé a horké a pláže ještě pokrýval až bolestně bílý písek.

Cikáni. I ti se za ta léta změnili. Nyní putují ve smečkách, jsou motorizovaní a jezdí v autech, jež vůbec nepatří na silnici: záludní, ošuntělí, dlouhovlasí zloději, o které nikdo nestojí a kteří se ani příliš nesnaží, aby tomu bylo jinak. Nebo jsem možná předpojatý. Tak či tak, dnes už nejsou opravdoví. Ale tenkrát ještě byli. Alespoň většina z nich…

Obvykle přicházeli ve skupinách po třech nebo čtyřech rodinách, malá společenstva plahočící se po cestách ve svých složitě pomalovaných, ručně vyřezávaných vozech tažených koňmi – některé byly s plachtami a jiné celodřevěné; všude samá mosaz a černá kůže, dřevo napuštěné fermeží a pestře malované stříšky – vrásčité hnědé obličeje a temně hnědé oči, s knoflíky a různými tretkami, tepanými cetkami a prstýnky, po kterých vám zezelenaly prsty, se zvláštními písničkami, co zpívali za půl penny, a štěstím, jež vám přečetli z čar na dlani. A tu a tam s kletbou: to když se k nim někdo špatně zachoval.

Můj strýc byl místní doktor. Ve světové válce ztratil manželku – byla zdravotní sestra a zahynula někde na bojišti ve Francii – a už se znovu neoženil. Po válce zcestoval pořádný kus Evropy a podíval se i mimo ni; byl stále v pohybu, nechtěl se usadit. A když ji ze sebe dostal (ne že by se mu to podařilo doopravdy; její fotografie visely po celém domě) vrátil se zpátky do Anglie, na severovýchod, kde se narodil. V létě ho jezdili moji rodiče z Edinburghu navštěvovat a na prázdniny mě u něj nechávali, aby měl společnost.

To léto, o němž je řeč, mělo být jedno z posledních – přinejmenším svým způsobem – protože další válka už byla na spadnutí. Přirozeně, tehdy jsme to nemohli vědět.

„Cikáni, Sandy!“ řekl strýc toho dne, když se vrátil z dolu, kde došlo k neštěstí. Byl umazaný uhelným prachem, takže pot, který mu stékal z čela, byl úplně černý. Přes oči měl světlejší proužek a bílý měl i lysý vršek hlavy zakrytý hornickou přilbou.

„Cikáni?“ zeptal jsem se dychtivě. „Kde?“

„V Slaterově hájku. Viděl jsem je, jak jsem šel přes viadukt. Alespoň jeden vůz. Možná později přijedou další.“

Šlo o tohle: měl jsem utíkat přes pole k hájku, abych se podíval na cikány. Strýc Zachary by se tak vyhnul mým otázkám ohledně důlního neštěstí. Nemluvil o své práci rád, zvlášť když byly podrobnosti nepříjemné nebo výsledek nešťastný. Ale já jsem se stejně zeptal: „Bylo to v dole zlé?“

Přikývl a po zachmuřené tváři se mu krátce mihl úsměv: pochopil, že jsem jeho lest prohlédl. „Ano, zlé,“ řekl. „Jeden muž přišel o nohu a nejspíš přijde i o život. Udělal jsem, co jsem mohl.“ Víc mi neřekl, a tak jsem se šel podívat na ty cikány.

Ještě předtím, než jsem vyběhl z domu, zašel jsem nahoru do svého podkrovního pokojíku. Odtamtud jsem mohl vidět binokulárním dalekohledem, který mi strýc Zachary daroval k narozeninám, daleko předaleko. Mohl jsem se přesvědčit, jestli je to s těmi cikány pravda nebo jestli mě jen tahá za nohu, jako to občas dělával, aby odvedl mou pozornost od něčeho jiného. Sedával jsem tam nahoře celé hodiny, vyhlížel jsem z okna a dalekohledem jsem propátrával okolí.

Jižně byla důlní šachta, ‚Hardenská díra‘, jak ji nazývali místní. Její komíny byly jako dlouhé protiletadlové kanóny namířené k obloze; v jejích kostrovitých věžích se otáčela kola, která zvedala nebo spouštěla klece. V noci hučely její koksárenské pece a vypouštěly žlutý a bělavý kouř.

Hardenská díra byla za viaduktem, jehož dvojitá linie kolejí se třpytila na slunci, tetelila se v závoji horkého vzduchu. Odsud, z pahorku, na kterém stál dům strýce Zachara – zvláště z mého podkrovního okna – jsem mohl na viadukt shlížet shora a sledovat, jak jeho lesklé koleje ubíhají k dolu. Masivní cihlová struktura, jež je podpírala, tu byla už od dob, kdy šachtu otevřeli. Zajišťoval transport černého zlata – jeden viadukt z mnoha, které překlenovaly potoky a bystřiny severovýchodu vlévající se do moře. ‚Černé zlato‘ nazývali uhlí, přestože jeho cena byla jen několik šilinků za metrák.

Mezi viaduktem a pobřežními útesy se rozkládal Slaterův hájek, houština dubů, jeřábů, hlohů a lísek. Starý Slater byl farmář, který se zaprodal hornickému průmyslu, ale ponechal si kousek půdy pro potěchu své rodiny a všech ostatních v hornické komunitě. Jeho pozemek tady zůstal jako stinná oáza v šedi a černi pouště, i když se zbytek krajiny proměnil v pustinu.

A pod stromy Slaterova hájku… strýc Zachary si přece jen nevymýšlel! Zahlédl jsem dřevo natřené fermeží, mladého shireského koně u oje, křivku loukoťového kola za plotem.

Vyrazil jsem z domu a rozběhl jsem se po křovím zarostlém svahu pahorku a kolem hřbitovní zdi, pak přímo přes hřbitov a bránou na jeho opačném konci ven do polí, kde vedly cestičky k nové pobřežní cestě na jedné straně a k viaduktu na druhé. Já jsem ale na cestičky, nedbal a prodíral jsem se vysokou trávou obtíženou pylem, zanechávaje za sebou směrem k Slaterovu hájku a cikánům hlubokou brázdu.

Možná se divíte, co mě tak vzrušovalo na cikánech a cikánských spratcích. Faktem bylo, že ani Zachary ve svém tuláckém domě nebyl tak osamělý jako já. Měl svou práci, každodenní pochůzky, pět nocí v týdnu chodil operovat do Essinghamu. Já jsem tady neměl nikoho. Můj ‚švihácký‘ edinburský akcent mě předem vylučoval ze společenství hornických chlapců s jejich drsnými, chvástavými způsoby a nosovým severovýchodním pří zvukem. Nazývali se ‚džódad‘, přestože nebyli z Newcastlu – a já byl outsider. Jistě, dokázal jsem se o sebe postarat. Ale proč se s nimi rvát, když jsem se jim mohl vyhnout? A tak jsme měli cikáni a já něco společného: nepatřili jsme sem. S cikány jsem si hrál už předtím.

Ale ne s těmihle.

Když jsem se přiblížil k hájku, uviděl jsem chlapce asi tak mého věku a starší ženu – nejspíš jeho matku – jak nabírají vodu z potoka. Slyšeli mě přicházet, přestože mé kroky maskovala letní bríza, a vzhlédli. Zamával jsem… ale jejich obličeje byly pod krempami klobouků bledé a jejich oči připomínaly skvrny na starém pergamenu. Vůbec nevypadali jako cikáni, které jsem znal. Možná měli v nedávné době nějaké potíže, nebo je brzy očekávali. Stál tam jen jeden vůz a obývala ho jen jediná rodina.

Pak ze stromů na okraji hájku vyšla její hlava. Byl vysoký a štíhlý, na hlavě měl stejný klobouk se širokou obrubou a díval se zpod ní očima připomínajícíma zlaté trojúhelníkové lampy. Možná že to byla jen hra slunce, jehož paprsky ho zachytily s horní polovinou těla ve stínu; paradoxně se však zdálo, jako by ve chvíli, kdy se muž objevil, slunce na obloze pohaslo. Každopádně to bylo divné a já se zastavil, znehybněl jsem a jen se díval. Za mužem stála ve stínu stromů dívka a také její oči připomínaly rozsvícenou dýni v říjnu.

„Haló!“ zavolal jsem ze vzdálenosti pouhých patnácti metrů, ale oni neodpověděli. Obrátili se ke mně zády a zmizeli v hájku. Takže tolik k ‚hraní si‘ s cikány! Alespoň s těmihle. Ale… vždycky jsem to mohl zkusit později. Až se tady trochu usadí.

Místo toho jsem šel k viaduktu.

Viadukt mě současně fascinoval i děsil. Původně byl postaven výhradně, aby nesl železnici, ale později k němu přistavěli dřevěnou lávku, takže se z něj stala i zkratka pro horníky, kteří žili ve vesnici a docházeli do některého z dolů. Na této straně, míli severně, byl Essingham; na druhé, asi půl míle za doly směrem k takzvané ‚pobřežní cestě‘, Harden. Viadukt mě fascinoval díky vlakům, které s rachocením otřásaly jeho třemi vysokými oblouky, a děsil mě svou závratnou lávkou.

Lávka byla připevněná na straně obrácené k moři, ve stejné úrovni jako koleje, ale oddělená od nich zdí viaduktu. Na její druhé, otevřené straně, skýtala ochranu jen dřevěná prkna půl druhého metru vysokého ‚plotu‘. Sama lávka spočívala na železných nosnících zasazených do boku viaduktu, které jediné čelily přitažlivosti bezedné propasti pod ní. Mně se ty kovové podpory vždycky zdály strašně tenké a rezavé a svislá vzdálenost mezi nimi a dnem údolí hrozně velká. Ve skutečnosti to bylo jen asi pětačtyřicet metrů. To není žádná strašná výška, ale na to, aby se člověk pádem zabil nebo zmrzačil, někdy stačí i pětkrát méně.

Měl jsem jednu ctižádost: přejít po lávce z jedné strany na druhou. Až doposud jsem se nedostal více než do čtvrtiny té vzdálenosti, než jsem byl nucen se zase vrátit. Problém byly vlaky. Hvízdání blížícího se vlaku vždycky způsobilo, že jsem s bušícím srdcem o překot prchal z lávky, abych byl pryč dříve, než dorazí na viadukt. Ale tentokrát jsem se nedostal ani tak daleko. Horník, který běžel z opačného konce, mě poznal a zavolal na mě: „Hej, chlapče! Nejseš ten mladej, co bydlí se starým Zachem Gardnerem?“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem. Muž na sobě měl černé propocené ‚fáračky‘ a jeho boty duněly na dřevěných prknech.

„Tady,“ řekl a zalovil v kapse. „Troník!“ Vtiskl mi do ruky třípenny. „A teď utíkej! Bůh ví, že seš rychlejší než já! Řekni strejdovi, že musí okamžitě přijít k Joeovi Andersonovi. Saniťáci s ním nemohli hnout. Joe je nenechal. Blouzní, ale drží se. Podle mě už mu ale moc času nezbejvá.“

„To je ten z toho důlního neštěstí?“

„Jo, to je von. Je doma u sebe. Říká, že cejtí nohu, ale zbytek těla ne. Bylo by to k popukání, kdyby to nebylo takový neštěstí. Zatracené klece! Není poslední, koho skříply. Teď sebou hoď, synku, slyšíš?“

Otočil jsem se, vděčný za jakoukoliv záminku, jež by oddálila mou konfrontaci s lávkou.

Dnes… stačilo by zavolat. Jistě, i tehdy už jsme měli telefon; někteří ho měli. Ale Zachary Gardner telefony nenáviděl. Stejně jako automobily, i když měl pro své pochůzky motocykl se ‚sajdkou‘. Přes pole a kolem hájku jsem zrychlil – všiml jsem si obličejů mezi stromy, ale nezdržoval jsem se jejich pozorováním – a pak jsem utíkal přes hřbitov, do stráně a přes plochý vrcholek pahorku, kde stál můj strýc ve dveřích, jen v košili a už zase vydrhnutý do čista.

Bez jediného slova kývl hlavou a šel do přístěnku nastartovat motorku, zatímco já jsem odešel do své podkrovní místnůstky, abych se trochu vydýchal. Vzal jsem svůj dalekohled a sledoval jsem lesklou stuhu cesty na západ, až jsem uviděl strýce Zacharyho na motorce – rachot motoru nebylo na tu dálku slyšet – a pozoroval jsem ho tak dlouho, dokud mi nezmizel směrem k Hardenu, kde se tyčila k nebi jediná věž napůl zakrytá nízkým kopcem. Domů se vrátil až za šera, velice tichý, a druhého dne jsem se dozvěděli, že Joe Anderson v noci zemřel.

Pohřeb se konal o pět dní později, ve dvě hodiny odpoledne; chvíli jsem přihlížel, ale skloněné hlavy a štíhlá, shrbená postava horníkovy ženy mě rozrušily a způsobily, že jsem se cítil jako nějaký čumil. Tak jsem se raději díval na cikány, kteří měli piknik.

Byli na poli, které sousedilo s hřbitovem, ale dělila je od něj vysoká kamenná zeď. Pole už několik let leželo ladem a bylo hustě zarostlé trávou, jetelem a lučními květy. Vlastně jsem byl ve své podkrovní světničce jediný, kdo věděl, že tam jsou. Přišli, když se obřad chýlil ke konci a do nového hrobu dopadla první hrst hlíny. Jak tam seděli na svých barevných přikrývkách pod jasně zářícím sluncem a obličeje jim zakrývaly ty jejich široké klobouky, pomyslel jsem si: to je divné! Protože i když s sebou měli piknikové koše, nezdálo se, že by jedli. Možná se předtím oddávali nějakému cikánskému obřadu. Dlouhé, tiché modlitbě před jídlem. Jejich skloněné hlavy tomu nasvědčovaly. Tak či tak, jejich nečinnost mne brzy znudila, takže jsem obrátil svou pozornost jinam…

Šok se dostavil (nikoliv pro mne, samozřejmě; já jsem byl jen na okraji té věci, dítě, které nikdo nevidí a neslyší) o tři dny později. První z několika šoků, jež se zprvu týkaly jenom Hardenu, ale rychle se rozšířily jako kruhy, co se udělají na vodě, když do ní hodíte oblázek.

Došlo k tomu takhle: čerstvě ovdovělá Muriel Andersonová spáchala sebevraždu. Utopila se v bystřině pod viaduktem. Nebyla schopna snášet osamění, a proto se rozhodla svého muže následovat. Byla však ještě natolik při smyslech, aby zanechala dopis na rozloučenou: prostou prosbu, aby její rakev uložili vedle jeho, do jediného hrobu. Neměli děti ani žádné žijící příbuzné; pohřeb si přála prostý, s co nejméně lidmi. Čím dříve zase bude s Joem, tím lépe, a nechtěla, aby jejich shledání komplikovaly davy truchlících. V těch dobách bylo všechno jednodušší. Její žal se brzy stal žalem celé vesnice a rychle se v ní rozptýlil, ale její přání všichni respektovali.

Ze svého okna v podkroví jsem se díval, jak hrobníci kopají na hrobě Joea Andersona, vyhazují hlínu, která ještě neměla čas se usadit, a rozšiřují jámu, aby pojala dvě rakve místo jedné. Později večer jsem pak viděl, jak vylézají z hrobu a zmateně se škrábou na hlavě. Pak se rozdělili a šli každý po svém; jeden vyrazil na kole přes viaduktovou zkratku do Hardenu, zatímco druhý se vydal mým směrem, k pahorku, bezpochyby aby si promluvil se strýcem Zacharym. Vzpomínám si, že jsem se pak rozhlížel po cikánech, ale toho dne neměli piknik a nikde jsem neviděl ani jejich vůz. Pak, když hrobník nesměle zaklepal na dveře a můj strýc mu šel otevřít, seběhl jsem dolů, do bývalé pracovny.

Sotva jsem došel k jejím dveřím, uslyšel jsem hlasy: měkce tónovaný hlas mého strýce a drsnější hrobníkův, zbarvený místním dialektem.

Oba však mluvili tak tiše, jako by šeptali. Domyslel jsem si i to, co jsem neslyšel, takže mohu rozhovor rekonstruovat:

„Díry, říkáš?“ To byl můj strýc.

„Jo!“ odpověděl hrobník sebejistě. „V boku rakve. Jako vyvrtaný. Čtyry.“

„Červotoč?“

„Zatraceně velkej červotoč, to teda jo! (Červotoč vyslovoval jako ‚čevotož) Velkej jak půlkoruna, to nejmíň. A to byl tam dole teprv dva tejdny.“

Na chvíli se oba odmlčeli a pak se strýc zeptal: „Billy jel pro majitele pohřebního ústavu?“

„Jo, jel pro pana Forstera. Řek‘ sem mu, ať na to šlápne.“

„Dobře, Johne,“ (můj strýc si povzdechl), „než přijede, asi bychom se měli jít podívat, co tě to tak vystrašilo –“

Rychle jsem odskočil ode dveří a schoval jsem se ve stínu pod schody. Ne že bych byl nějaký slídil, rozhodně jsem se tak necítil, ale zdálo se mi, že bude lépe být diskrétní. Vyšli z domu a já je z bezpečné vzdálenosti sledoval na hřbitov. Tam jsem se posadil na zídku u vchodu, klátil jsem svýma dlouhýma hubenýma nohama a koupal jsem se v hřejivých paprscích slunce. Než skončili, přijel pan Forster ve velkém naleštěnén furgonu.

„Pojď se na to podívat,“ řekl můj strýc, když pan Forster a Billy vysedli z vozu. Jeho hlas zněl klidně, ale v obličeji byl bledý. Pan Forster byl hubený muž, což možná korespondovalo s jeho povoláním, ale stejně se potil a stěžoval si, že ve voze je horko jako v peci.

„Ta rakev,“ řekl upjatě, rozhořčeně, „je z nejlepšího dubu. Díry? Směšné! Nic takového jsem v životě neslyšel. Spíš poškození,“ a šlehl pohledem po Billym a Johnovi. „Poškození lopatou.“ Všichni tři se vydali zpátky na hřbitov a já se k nim připojil. Strýc mě ale zahlédl a pohybem ruky mě zarazil.

„To není nic pro tebe, Sandy, chlapče,“ řekl. Tak jsem pokrčil rameny a vrátil jsem se do domu. Ale když jsem se otočil, uslyšel jsem ještě, jak říká panu Forsterovi: „Same, ty díry nejsou od lopaty. A tihle hoši mají pravdu. Říkají díry a jsou to díry – čtyři – velice úhledně vyvrtané skrz rakev. Piliny ještě leží v zemi. Ty jsi zašrouboval víko, a i když říkám rovnou, že mě to nijak netěší, myslím, že bychom tu rakev měli zase otevřít. Jen abychom se přesvědčili, co to bylo. Joeovi to určitě vadit nebude a kromě nás se to nikdo nedozví. Myslím, že od těch dvou bylo moudré, že přišli pro mě a pro tebe.“

„Pro tebe, protože jsi doktor a protože bydlíš nejblíže,“ opáčil Forster mrzutě, „a pro mě, protože poškodili mou rakev!“

„Ne,“ ozval se John Lane. „Páč si ji udělal – nebo tvůj bráchanec –a sou v ní ďoury!“

A pak už byli tak daleko, že jsem nic neslyšel. Ale viděl jsem. Běžel jsem tak rychle, jak jsem jen mohl.

Když jsem se podíval ze svého podkrovního okna, uviděl jsem, jak pan Forster vylézá z hrobu a škrábe se na hlavě úplně stejně jako předtím ti dva. Potom odešel k autu a vrátil se s nářadím. Znovu se spustil do jámy a můj strýc s ním. Oba hrobníci stáli po stranách, dívali se dolů, ruce vražené v kapsách kalhot. Podle toho, jak se nahýbali a přešlapovali, aby lépe viděli, jsem usoudil, že muži dole otevírají rakev. Pak se mi ale zdálo, že Billy a John nějak strnuli. Nakláněli se dopředu a přitom pomalu vytahovali ruce z kapes.

Náhle začali couvat od otevřeného hrobu, až zády narazili na řadu náhrobků, tam se zarazili a podívali se jeden na druhého. Můj strýc a pan Forster vylezli z jámy, spěšně a podle mého názoru poněkud nedůstojně. I oni začali couvat a přitom si oklepávali hlínu z kalhot a vypadalo to, jako by se celí scvrkli.

Po chvíli se zřejmě vzpamatovali a můj strýc se vrátil k otevřenému hrobu. Znovu slezl dolů. Pana Forstera nechal nahoře, ve společnosti Billyho a Johna. Můj dalekohled byl skutečně dobrý, a proto jsem viděl, že se panu Forsterovi perlí na čele pot. Nikdo z těch tří se nepřiblížil k jámě, dokud z ní můj strýc nevykoukl a nepožádal o pomoc.

Oba hrobníci šli k němu a vytáhli ho ven. Všichni pak nasedli do furgonu pana Forstera, který nastartoval a zamířil k našemu domu. Samozřejmě mě strašně zajímalo, co se děje, a přitom mi bylo jasné, že mi nic nepoví. Což znamenalo, že jsem zase musel poslouchat za dveřmi.

Tentokrát nebyly hlasy v pracovně tak tlumené. Vzrušené, vyděšené, možná i rozhořčené, ale tlumené ne. Ti lidé byli čtyři, navzájem se dobře znali a byl bílý den. Jestli chápete, jak to myslím.

„Tvorové? Tvorové?“ opakoval pan Forster, když jsem se připlížil ke dveřím. „Myslíš něco v zemi?“

„Jako krysy, myslíte?“ (John, starší hrobník.)

„Já vážně nevím,“ odpověděl strýc, ale v jeho hlase bylo něco, z čeho jsem usoudil, že má podezření. „Ne, krysy ne,“ řekl konečně; a znělo to odhodlaně, pevně, jako by právě dospěl k rozhodnutí. „Teď mě poslouchejte, vy dva – udělali jste svou práci a udělali jste ji dobře, ale tohle se nesmí dostat ven. Každý z vás dostane guineu – ode mě, to vám slibuji – ale nesmíte o tom, co jste dnes viděli, s nikým mluvit. Rozumíte?“

„Jak si přejete, doktore,“ řekl John vděčně. „Ale co s tím uděláme? Teda –“

„Nechtě to na mně,“ skočil mu do řeči strýc. „A nikomu ani muk, rozumíte?“

Uslyšel jsem zvuk posouvaných židlí a rychle jsem se stáhl. Strýc Zachary vyprovodil hrobníky z domu a rychle se vrátil do pracovny. „Same,“ řekl a jeho hlas zněl náhle velice zřetelně, protože nechal dveře pootevřené, „já si nemyslím, že to byly krysy. Vím určitě, že ne. Ani žádní červi nebo něco na ten způsob.“

„No, já s tím rozhodně nic společného nemám!“ Hlas pana Forstera zněl stále vzrušeně, ale spíš šokované než vztekle, řekl bych.

„Svým způsobem se to týká nás všech, Same,“ pokračoval můj strýc. „Jak dlouho si myslíš, že ti pokvete obchod, jestli se to roznese, co? Jistě, nemá to nic společného s tebou ani s kvalitou tvé práce,“ dodal spěšně. „Není v tom vůbec nic osobního. Lidé tady stále budou umírat, samozřejmě že ano – ale můžeš vsadit boty, že tady nikdo nebude chtít být pohřbený!“

„Ale co to, k čertu, bylo?“ Forsterovo rozrušení nebo šok byly pryč; jeho hlas teď zněl klidně a zaujatě.

„Kdysi jsem se dostal do Bulharska,“ odpověděl můj strýc. „Přespal jsem v jedné vesničce, velice klidné, i když trochu zapadlé, až na hranici. Tu v těch místech tvoří Dunaj. Rozvodnil se a voda strhla břehy i s kusem místního hřbitova. Tehdy se dostalo na světlo boží něco jako tohle a všichni místní byli najednou velice tiší a zasmušilí. Řekli mi, že ve vesnici musí být ‚obour‘. A co víc, věděli, jak ho najít.“

„‚Obour‘?“ zeptal se Forster. „To je nějaké zvíře?“

Když můj strýc odpověděl, zněla v jeho hlase posvátná hrůza. „Ano, zvíře toho nejhoršího druhu.“ Pak jeho židle zaskřípěla a on začal přecházet po pokoji, takže jsem několik jeho dalších vět přeslechl. Zato Forster je zřejmě slyšel velice zřetelně.

„Cože? Ale to je přece šílené! Vždyť jsi doktor!“

Můj strýc nikdy nepatřil k lidem, kteří se snadno urážejí, ale měl jsem dojem, že teď to v něm vře. „V noci se vydali pátrat po obourovi – probudili každého, kdo žil ve vesnici, aby se podívali, jak vypadá ve světle lucerny. Protože obour má žluté oči – a trojúhelníkové!“

„To je šílené!“ vydechl Forster znovu.

Teď už strýc byl rozčilený. „Chceš říct, že máš lepší vysvětlení? Tak mi ho řekni, Same Forstere – co podle tebe vyvrtalo v zemi ty díry a udělalo… to?“

„Ale já –“

„Podívej se do téhle knihy,“ odsekl můj strýc. Slyšel jsem, jak jde ke knihovně a pak se vrací ke svému hostovi.

„To je rusky?“ ozvalo se po chvíli.

„Rumunsky – ale textu si nevšímej, prohlédni si obrázky!“

Znovu zavládlo ticho a pak: „Ale… to je příliš…“

„Ano, já vím,“ řekl můj strýc, než Forster našel slovo, které se marně snažil nalézt. „A samozřejmě doufám, že se mýlím a zeje to něco docela přirozeného. Ale pověz sám – může cokoliv takového být přirozené?“

„Co budeme dělat?“ Forsterův hlas zněl zkrotle. „Policie?“

„Cože?“ (Můj strýc si odfrkl.) „Myslíš seržanta Berta Cogginse a jeho tři platfusácké konstábly? Větší tupce bys těžko hledal! Můj bože, ne! Jde o to, že jestli je to skutečně něco takového, jak jsem ti říkal, nesmíme to vyplašit. Nevíme, jak dlouho už to tady je, a rozhodně nemůžeme dovolit, aby to šlo jinam. Ne, musíme se s tím vypořádat tady a teď“

„Jak?“

„Mám nápad. Možná to k něčemu bude a možná ne. Ale nemůžeme jednat protizákonně a za pokus to třeba stojí. Musíme si ovšem pospíšit, protože Muriel Andersonová půjde pod zem pozítří a to už musíme být připravení. Pojď, promluvíme si s tvým bratrancem.“

Bratranec pana Forstera, Jack Boulter, pro něj vyráběl rakve – to jsem se dozvěděl později.

„Počkej,“ řekl Forster, zrovna když jsem zase začal couvat ode dveří. „Našli ti tví bulharští vesničané toho… tvora?“

„Ano,“ odpověděl můj strýc. „Zamotali ho do sítě a utopili v řece. Pak vypálili jeho dům do základů.“

Když vyšli z domu a odjeli, šel jsem do pracovny. Na stole mého strýce ležela kniha, kterou ukazoval panu Forsterovi. Byla otevřená, položená hřbetem nahoru. Zvědavost není výlučně vlastností koček: malé holky a kluci jí trpí jakbysmet. A pokud náhodou ne, pak s nimi něco není v pořádku.

Obrátil jsem knihu a podíval jsem se na obrázky. Byly to dřevoryty a pokrývaly po dvou na jedné straně dvě protější stránky. Pod všemi čtyřmi byly vytištěné popisky. Kniha byla stará, tisk vybledlý a dřevoryty špatně otisklé; z textu jsem přirozeně nerozuměl jedinému slovu.

Na prvním obrázku byl nahý muž se zdviženýma rukama. Kolem pasu měl omotáno něco, co vypadalo jako tlustý provaz. Oči měl trojúhelníkové a pomocí krátkých čárek bylo naznačeno, že září. Na druhém obrázku byl stejný muž s rozmotaným provazem; visel mu od pasu dolů, kde se mu kroutil pod nohama. Konec provazu vypadal jako roztřepený a byly tam nějaké podrobnosti, ale vinou stáří knihy a špatné kvality tisku se nedaly rozeznat. Dlouho jsem si ten obrázek prohlížel, ale nedokázal jsem mu porozumět; vypadalo to, jako by byl provaz připevněn k mužově tělu kousek nad levým bokem. Na třetím obrázku pak byl muž v postoji kajícníka: ruce měl sepjaté před sebou, a provaz mu visel stejně jako na předchozím dřevorytu, ale tentokrát vedl až na sousední obrázek. Tam se stáčel nahoru a spojoval se s tělem nesmírně hubené ženy v rubáši. Maso měla na mnoha místech sloupané tak, zejí trčely kosti.

Jestliže vám řeknu, že mi ty obrázky nedávaly žádný nebo skoro žádný smysl, nejspíš vám bude připadat, že jsem byl nepochopitelně omezený. Proto bych rád předeslal, že to nebyla omezenost, ale nevinnost. Byl jsem malý kluk. Nic z toho, co jsem právě popsal, na mě tenkrát nijak zvlášť nezapůsobilo. Všechno to byly jen epizody, které v mé mysli neměly žádnou spojitost – nebo jen velice volnou – a ze kterých se skládal můj tehdejší pobyt v strýcově domě; byly jako maličké dílky velké skládačky mého světa, v němž hrála mnohem větší roli pláž, tůňky mezi útesy, krabi a úhoři, koupání v moři, prostá, ale sytá jídla, která pro nás pňpravoval strýc a tak podobně. Teprve v letech, které přišly později a v jistých snech, jež se mi zdály, se mi to všechno spojilo. Krátce řečeno, nepátral jsem, byl jsem jen zvědavý.

Přinejmenším dost zvědavý, abych načmáral na kus strýcova poznámkového papíru následující slova:

Strýčku Zachary, ten člověk na obrázku je cikán?

Protože jedna souvislost, kterou jsem nemohl nevidět, byly ty oči. Vzkaz jsem vložil do knihy a zavřel ji, pak jsem ji nechal tam, kde jsem ji našel – a vzápětí jsem na to zapomněl, protože jsem měl na práci jiné, mnohem důležitější věci.

Myslím, že bylo krátce před sedmou, když jsem vyšel z domu. Před sebou jsem měl ještě dvě hodiny denního světla a pak hodinu, kdy se šero mění ve tmu, ale k uskutečnění své plánované pochůzky mi stačila jen třetina celkové doby. Protože jsem měl v úmyslu přejít přes pole k viaduktu, pak přejít po lávce viaduktu samého (!) a pokračovat do Hardenu. Vrátit jsem se mínil po pobřeží a přes duny k našemu pahorku a domů.

Vzal jsem si s sebou dalekohled, a když jsem se dostal do půli cesty mezi Slaterovým hájkem a viaduktem, zkoušel jsem ho na stromech a fermeží napuštěném dřevě vozu, který mezi nimi prosvítal. Žádný pohyb jsem tam nezahlédl, ale pak se přímo před mýma očima objevila postava, která se ocitla v zorném poli mého dalekohledu. Byla to hlava cikánské rodiny a díval se přímo na mne. Musel sedět v trávě u plotu nebo možná na pařezu a nyní vstal. Zajímavé však bylo, že mě pozoroval stejně, jako jsem já pozoroval jeho.

Obličej měl zastíněný kloboukem, ale vzpomínám si, že mě napadlo: To by mě zajímalo, co se skrývá za těma jeho trojúhelníkovýma očima? A pak jsem si pomyslel: Copak si asi myslí o mně, když ho tak ne-omaleně špehuju?

Okamžitě jsem se otočil a dal se do běhu, ne snad ze strachu – spíš jsem se styděl – a za chvíli jsem byl u viaduktu. Pokračoval jsem na lávku, avšak teď už pomalou chůzí a nedíval jsem se dolů přes dřevěný plůtek vlevo, ale jen přímo před sebe. Přesto jsem si stále uvědomoval, že se svah údolí pode mnou rychle vzdaluje a že s každým mým krokem roste vzdálenost mezi mnou a zemí. Došel jsem skoro do poloviny, když tu jsem v tichém a stále ještě teplém večerním vzduchu v dálce zaslechl děsivé hvízdání vlaku. Vlaku! Představil jsem si, jak se viadukt –a s ním i lávka – za chvíli rozhoupá a roztřese.

Otočil jsem se a rozběhl se zpátky cestou, kterou jsem přišel… a tam byl cikán. Stál nehybně na konci lávky, vysoká hubená postava s tváří zastíněnou kloboukem, a díval se mým směrem – věděl jsem, že se dívá na mě. Tamtudy zpátky nemůžu! Nyní už jsem se trochu bál, ale řekl bych, že hlavně blížícího se vlaku. Tak či tak, cikán mi poskytl přesně tu motivaci, kterou jsem potřeboval, abych lávku přešel na druhou stranu a odpověděl tak na výzvu viaduktu. Znovu jsem se rozběhl.

Na druhý konec jsem doběhl s velkým předstihem před vlakem a pak jsem se ohlédl, jestli tam ten cikán ještě je. Nebyl. Tam, na bezpečném místě, kde se lávka zase stýkala se svahem, jsem počkal, dokud vlak nepřejel, celý rozechvělý pomyšlením, že jsem to nakonec přece jen dokázal, že jsem přešel lávku viaduktu. Už nikdy se jí nebudu bát. Pokud šlo o cikána, už jsem si na něj ani nevzpomněl. Nebyl to přece on, z koho jsem měl strach, to viadukt…

= = =

Příštího rána jsem vstal brzy, probuzen strýcem, který už chodil po domě. „Sandy?“ zavolal. „Jsi vzhůru? Odjíždím do Hardenu za truhlářem, panem Boulterem. Dokážeš si sám udělat snídani?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Udělám si pár sendvičů na pláž.“

„Dobře! Uvidíme se, až se uvidíme. Měj se. Kde je klíč, víš.“ A odešel.

Celý den jsem strávil na pláži. Plaval jsem v přílivových tůňkách, chytal malé kraby pro rybáře, kteří je používali jako návnadu, usnul jsem na bílém písku, a když jsem se probudil, celé tělo mě svědilo a spálená pokožka už se mi loupala. Byla to však jen další vrstva kůže, která se připojila k mnoha předchozím, jež skončily stejně, a já jsem si z toho mnoho nedělal. Už byl skoro večer, sendviče jsem už dávno snědl a slunce se pomalu klonilo k obzoru; měl jsem hlad, a proto jsem se převlékl z plavek a zamířil jsem domů.

Strýc mi tam nechal vzkaz, připíchnutý na pootevřené dveře své pracovny:

Sandy:

odjel jsem do vesnice, do dílny pana Boultera a pak se zastavím na vikářství. Domů se vrátím kolem deváté – možná. Pak se uvidíme, nebo jestli budeš příliš unavený, běž rovnou spát.

– Zach P.S.: V kuchyni máš nějaké sendviče!

Zašel jsem do kuchyně, odkud jsem se vrátil s hovězím sendvičem, a pustil jsem se do prohlídky strýcovy pracovny. Strýc zatáhl závěsy (tohle, pokud vím, ve dne nikdy nedělal) a nechal rozsvícenou lampu na čtení. Na jeho stole stál zvláštní vynález, který okamžitě upoutal mou pozornost. Byl to malý rám z neopracovaného, půl palce silného dřeva, stlučený do obdélníkového tvaru o délce asi dvacet centimetrů, šířce dvanáct a hloubce osm – jako nějaká krabice bez dna a víka. Tam, kde mělo být víko, byly v rozích čtyři malé západky, které přidržovaly na místě dvojici řezných břitů (řekl bych, že z nějakého dřevoobráběcího stroje), každý osmnáct centimetrů dlouhý, zasazených do drážek v rámu. Uprostřed boků rámu byly zasazeny malé elektromagnety, připojené dráty, které vedly k nějakému elektrickému přístroji a pak k hranaté tříkolíkové zástrčce. Na podlaze pracovny ležela prodlužovací šňůra, ale ta k ničemu připojená nebyla. Poslední, čeho jsem si všiml, bylo, že v boku dřevěného rámu byla vyvrtaná díra asi dva centimetry v průměru.

Prohlížel jsem si to zařízení ze všech stran, ale nedokázal jsem mu najít hlavu ani patu. Napadlo mě, že kdyby se tím bočním otvorem prostrčil doutník a odsunuly se zajišťovací západky, břity by mu čistě usekly špičku. Jenomže můj strýc nekouřil…

Přesto jsem si s tou věcí chvíli hrál, a když jsem přitáhl obě západky na jedné straně k magnetu, břit sklouzl v drážkách jako čepel malé gilotiny a zasekl se do desky stolu! Na okamžik jsem dostal strach, že jsem poškodil její leštěný povrch… a pak jsem si všiml, že už je stejně poničený spoustou podobných záseků a škrábanců, které bezpochyby znamenaly, že se strýc s tou věcí bavil stejně jako já. Až na to, že západky patrně uvolňoval dálkově, pomocí toho elektrického zařízení.

Samozřejmě jsem věděl, že v jeho pracovně nemám co dělat, a proto jsem uvedl vynález zpátky do stavu, v jakém jsem ho našel, a vrátil jsem se do kuchyně, abych dojedl zbytek sendvičů. Odnesl jsem si je do svého pokoje a pak jsem až do devíti poslouchal rádio – ale strýc Zachary se pořád nevracel. Nakonec jsem se umyl a převlékl jsem se do pyžama. Právě ten okamžik si strýc vybral ke svému příchodu a přivedl s sebou hardenského vikáře (reverenda Fawcetta), pana Forstera a jeho bratrance, truhláře Jacka Boultera. Jakmile vešli do domu, běžel jsem je přivítat.

„Sandy,“ zavolal na mě strýc, v obličeji brunátný vzrušením. „Podívej, je mi to líto, synovce, ale dnes jsem měl opravdu hodně práce. Vím, že to není správné, ale –“

„To je v pořádku,“ skočil jsem mu do řeči. „Užil jsem si skvělý den! A už jsem strašně unavený.“ Což byla pravda. „Budu si ještě chvilku číst a pak půjdu spát.“

„Hodný chlapec!“ pochválil mě zjevně šťastný, že si nestěžuji. „Uvidíme se zítra.“ A doprovodil své hosty do pracovny, tedy z mého zorného pole. Znovu však nechal dveře pootevřené a já udělal totéž se svými, takže jsem v tiché noci slyšel jejich hlasy – ne všechno, co povídali, ale většinu. Nebylo to zvlášť zajímavé. Několik minut jsem se snažil číst, pak mi ale začala padat oční víčka únavou a zhasl jsem světlo. Náhle jsem jejich hlasy slyšel mnohem zřetelněji, a než jsem usnul, některé útržky jejich konverzace se mi mechanicky uložily do paměti, takže jsem si je později dokázal vybavit:

„Opravdu nemohu říct, že bych tím byl nadšený,“ (vikářův pisklavý hlas, který vždycky zněl, jako by stál na kazatelně). „Ale… asi bychom niěli zjistit, co to vlastně je.“

„‚Kdo‘,“ (opravil ho můj strýc). „Kdo to je, Paule. A nejen zjistit, ale zničit to!“

„Ale… člověka?“

„Jistý druh člověka, ano. Bytost příbuzná člověku.“

Pak se ozval hlas pana Forstera. „Mně jde jen o to, že by mrtví měli odpočívat v pokoji. Jak by se asi paní Andersonová cítila, kdyby věděla, že do její rakve…“ (větu nedořekl).

„Copak to nechápeš?“ (zase hlas mého strýce, trochu silnější, možná vzrušením nebo zklamáním.) „Bude nástrojem Joeovy pomsty!“

„Hrozné slovo!“ (vikář). „Skutečně hrozné! Pomsta, to jistě! Možná jsi zapomněl, Zachary, že Bůh stvořil všechny tvory, velké i malé, a –“

„A nestvůrné? Ne, Paule, tyhle bytosti mají s Bohem málo společného. Poslouchej mě, mám úctu ke tvému postavení, ale řekni mi: kdybys zítra zemřel – Bože chraň – chtěl bys být pohřben na tomto hřbitově?“

Pak jako by hovor utichl, nebo jsem možná usnul. Ale ještě si vzpomínám na hlas Jacka Boultera, který říkal: „Poká‘ de vo mě, zrychtuju šecko tak, že nikdo nic nepozná. Její rakev bude nemlich jako každá jiná. Jenom se postarejte vo ty dráty, ať šecko funguje eště před druhou.“

A můj strýc mu odpověděl: „Bude, Jacku, neboj se…“

Už toho k vyprávění mnoho nezbývá.

Příštího dne jsem vstal pozdě. Když jsem se probudil, slunce už bylo vysoko na obloze a jeho paprsky se prodíraly šikmo oknem do mého pokoje. Promnul jsem si oči a šel jsem na svou pozorovatelnu. Dole na hřbitově už hrobníci John a Billy pracovali, začisťovali okraje velké jámy a zdobili je květinami, ale vykopali také plytký příkop, který vedl od hřbitova do kapradí na úpatí našeho pahorku. O to se staral především John, a proto jsem na něj zaostřil svůj dalekohled. V jeho chování bylo něco kradmého: v tom, jak se neustále rozhlížel, jako by se bál, že ho někdo pozoruje, a jak si zdánlivě bezstarostné pískal, když zasypával žlábek a maskoval svou práci větvemi. Připadalo mi, že tam zakopával nějaký kabel.

Pak jsem zamířil dalekohled na Slaterův hájek, ale závěsy v okně vozu byly zatažené a vypadalo to, že cikáni ještě nevstali. No, později si bezpochyby zase udělají piknik.

Umyl jsem se a oblékl, pak jsem sešel dolů a posnídal jsem kukuřičné lupínky s mlékem. Potom jsem se začal shánět po strýci – nebo jsem to alespoň měl v úmyslu, než jsem poprvé ve svém životě našel dveře jeho pracovny zamčené. Zevnitř jsem slyšel hlasy, a tak jsem zaklepal. „To bude Sandy,“ ozvalo se zevnitř a o chvíli později se otočil klíč v zámku. Ale místo aby mě pustil dovnitř, jen pootevřel dveře na štěrbinu. Zahlédl jsem uvnitř Jacka Boultera, jak pracuje na nějakém zařízení na strýcově stole – přístroj s vypínačem a malou barevnou žárovkou – ale to bylo vše.

„Sandy, Sandy!“ povzdechl si můj strýc a v zoufalství rozhodil rukama.

„Já vím.“ Usmál jsem se. „Máš moc práce. To je v pořádku, strejdo – protože jsem ti jenom chtěl říct, že zůstanu ve svém pokoji.“

To způsobilo, že se mu ve tváři objevil úsměv – první, který jsem u něho viděl po nějaké době. „Máš v sobě kus Ira,“ poznamenal. Pak ale rychle zvážněl. „Je mi to líto, synovče,“ řekl mi, „ale to, co dělám, je skutečně důležité.“ Pootevřel dveře trochu víc. „Vidíš, kolik máme práce?“

Podíval jsem se dovnitř a Jack Boulter na mě kývl, pak pokračoval v dotahování šroubů na tom zařízení na strýcově stole. Vedly od něj dráty k zácloně a dál ven z okna, kde byly upevněné, aby nesklouzly a aby je neskřípl okenní rám. Podíval jsem se na svého strýce, jestli mi k tomu dá nějaké vysvětlení.

„To je, ehm… elektrické vedení!“ vykoktal nakonec. „Zkoušíme elektrické vedení v domě, víš? Přece nechceme, aby ta stará barabizna vyhořela kvůli nějakým špatným drátům, že?“

„Ne, to ne,“ odpověděl jsem a vrátil jsem se nahoru.

Četl jsem si, poslouchal rádio a pozoroval okolí svým dalekohledem. Vlastně jsem chtěl jít zase na pláž, ale něco bylo ve vzduchu: skrývané vzrušení, atmosféra očekávání, jakési tiché napětí. Proto jsem zůstal ve svém pokoji a jen jsem čekal, až se něco stane. Nakonec jsem se dočkal.

Ohlásily to zvony, zvony ze starého hardenského kostela, které pomalu, pochmurně vyzváněly hranu za Muriel Andersonovou.

Ty zvony jako by všechno změnily. Slyším je i teď, stále vidím a cítím změny, které nastaly. Předtím se venku procházely párečky: tu a tam, po staré cestičce mezi dunami, v polích i na cestě. Ale sotva se ozvaly ty zvony, lidé najednou zmizeli, neptejte se mě kam. Dole na hřbitově dělali John a Billy poslední úpravy na svém díle, připravovali ho pro nejnovější přírůstek do Velké většiny; nyní však rychle dodělali, co bylo třeba, odběhli do přístěnku ve stinném koutě hřbitova, tam se převlékli do něčeho vhodnějšího a odspěchali k bráně, aby počkali na pohřební vůz pana Forstera. Protože zvony všem oznamovaly, že obřad v hardenském kostele skončil a že nejmenší možný cortege už vyrazil. Dva a půl kilometru při rychlosti dvaceti čtyř kilometrů v hodině, to znamenalo přesně šest minut jízdy.

Koho ještě zvony upozornily, že nastal čas? pomyslel jsem si.

Zamířil jsem dalekohled na Slaterský hájek a… byli tam, všichni čtyři, bledé postavy mezi stromy, zastíněné obličeje otočené k vížce v údolí napůl zakryté pahorkem. A když vyšly ze skrytu stromů a vydaly se na pole u hřbitova, uviděl jsem, že s sebou mají svoje piknikové koše: velký, který mezi sebou nesli muž a žena, a menší, o který se dělily děti. Jako obyčejně.

Přijel pohřební furgon, který vezl rakev s jejím obsahem, velké množství věnců a kytic a samozřejmě reverenda Fawcetta a pana Forstera, kteří se spolu s Johnem a Billym stali nosiči már. Zkušeně a bezvadně pak odnesli Muriel Andersonovou k jejímu hrobu, kde na ně čekal jen jediný další truchlící, Jack Boulter. Slezl do větvemi vyložené jámy (aby pomohl při ukládání rakve, samozřejmě), a když byl smutný náklad spuštěn na provazech dolů, s pomocí Johna a Billyho zase vylezl. Pak následovalo poslední rozloučení a do hrobu dopadly první hrsti hlíny.

Během toho všeho jsem soustředil veškerou svou pozornost na hřbitov; teď, když bylo po všem, jsem znovu zaměřil dalekohled na piknikáře. Seděli s nohama zkříženýma na dece ve vysoké trávě za hřbitovní zdí, piknikové koše postavené mezi sebou. Byli nehybní jako obyčejně, hlavy skloněné v tichém zadumání. Seděli tam – jako předtím pro Joea Andersona, zelinářku paní Jonesovou a starého George Cartera, vysloužilého horníka, kterému nakonec přestaly sloužit jeho sazemi zanesené plíce – a tiše se modlili, nebo dělali to, co dělali.

Mezitím na hřbitově:

Obřad už skončil a John s Billym se chopili lopat, zatímco reverend Fawcett, Jack Boulter a pan Forster se odebrali na pahorek k našemu domu, kde na ně už čekal u dveří můj strýc. Slyšel jsem, jak se s nimi vítá, a pak pisklavý hlas vikáře: „Zachu, tady Sam mi řekl, že máš nějakou knihu s obrázky? Rád bych se podíval, pokud by ti to nevadilo. A pak bychom si měli dohodnout hlídky. Když už jsme s tím začali, předpokládám, že v tom budeme pokračovat, takže to vypadá, že před sebou máme spoustu dlouhých, osamělých nocí.“

„Pojďte dál, pojďte dál,“ zval je strýc. „Knihu říkáš? Mám ji ve své pracovně. Ale pojďte už konečně dovnitř.“

Vyslechl jsem jejich rozhovor tak, jak vám ho teď opakuji, ale pak už nic – alespoň následující minutu nebo dvě ne. A pak –

Pak se ozvalo funění a dunění kroků, jak můj strýc s reverendem Fawcettem v patách spěchali po dřevěných schodech nahoru do podkroví a do mého pokoje. Vtrhli dovnitř, doslova přitom rozrazili dveře, a můj strýc byl třemi dlouhými kroky u mne.

„Sandy,“ vydechl, „jak jsi to myslel s těmi cikány?“ Odložil jsem dalekohled a překvapeně jsem se na něj podíval, a teprve pak jsem si všiml, že má v ruce lístek s mým vzkazem. Popadl mě za rameno. „Proč ses ptal, jestli je ten muž na obrázku cikán?“

Konečně jsem pochopil, o čem mluví. „Přece kvůli těm jejich očím!“ odpověděl jsem. „Jejich trojúhelníkovým očím.“ Vzal jsem dalekohled a znovu jsem ho zaostřil na piknikáře. „Odsud jim ale do tváře neuvidíš,“ dodal jsem, „protože mají ty široké klobouky…“

Můj strýc pohlédl z okna a brada mu poklesla. „Dobrotivý Bože!“ zašeptal a oči mu v náhle bledém obličeji vylezly z důlků. Dalekohled mi doslova vytrhl z ruky a přitiskl si ho k očím. Po chvíli řekl: „Můj Bože! Můj Bože!“ Jenom tohle; pak vrazil dalekohled do ruky reverendu Fawcettovi.

Reverend nebyl o nic méně vzrušený. Řekl: „Ježíši Kriste! Ach, Ježíši, Ježíši Kriste! Za bílého dne! Nebesa, Zachu – za bílého dne!“

Pak se můj strýc napřímil, takže se nade mnou tyčil jako věž, a jeho hlas zněl zase jistě a klidně. „Jejich košile – podívej se na jejich košile!“

Vikář se podíval a zachmuřeně přikývl. „Ano, jejich košile.“

Zdola se náhle ozval Jack Boulter. „Zachu, reverende – ste tam nahoře? Zachu, je mi to fakt líto, ale muselo se to pokazit. Ať se propadnu, esli ta žárovička nesvítí!“

„Pokazit?“ zvolal můj strýc a vyrazil ke dveřím s reverendem v závěsu. „Nic se nepokazilo, Jacku! Stiskni tlačítko, člověče – stiskni to tlačítko!“

Zůstal jsem zase sám a nemálo zmatený. Podíval jsem se na cikány sedící v trávě. Jejich košile? No co, vytáhli si je z kalhot, takže teď kolem nich tvořily malé osobní stany. Nejspíš, aby se v horkém odpoledni trochu zchladili. Věděl jsem, že když měli piknik, vždycky nosili košile takhle.

Ale co to? Jako by nestačil všechen ten zmatek v domě, začaly se dít podivné věci i venku! Co ty cikány tak vyděsilo? Co se jim, pro všechno na světě, stalo? Rozrazil jsem okno a vyklonil se ven, a aniž jsem věděl, proč se mi jazyk lepí na patro, naposledy jsem zaostřil dalekohled na cikány. Jak vysvětlit, co jsem uviděl? Vlastně jsem to jen zahlédl, předtím než do mého pokoje vtrhl strýc, zakryl mi oči dlaní, zavřel okno a zatáhl závěsy a pak mi vzal z křečovitě zaťatých prstů dalekohled. Zahlédl jsem to a uslyšel!

Cikáni vyskočili a snažili se utéct, ale tlusté bílé provazy je poutaly k zemi a táhly se za nimi, jak klopýtali z místa svého pikniku. Agónie jejich příšerného tance tam ve vysoké trávě, to, jak škubali za ty provazy v marné snaze vyrvat je ze země, až připomínali kosy tahající žížaly, jejich obličeje zkřivené hrůzou a ječící ústa, když jim spadly klobouky, rozevláté košile a ten neuvěřitelný křik. Všichni čtyři řvali jednohlasně, ale znělo to jako kvílení větru, jako syčení páry unikající z mlékovaru nebo humra hozeného zaživa do vroucí vody, a přitom to bylo mrazivé a cizí jako pot na mrtvé rybě!

Pak se provaz muže náhle vymrštil ze země – a po něm jeden po druhém i provazy jeho rodiny – a všechny byly živé, svíjely se jako hadi a z uťatých konců rozstřikovaly karmín!

To vše jsem ale zahlédl jen krátce, než zasáhl můj strýc, a to málo, co jsem viděl, moje mysl nedokázala přijmout – tehdy ještě ne. Samozřejmě že jsem si všiml vesničanů, kteří se hnali přes pole, vyzbrojení krumpáči a lopatami svého povolání. (Cože? Chtít po Johnovi a Billymu, aby o něčem takovém mlčeli? Třeba za guineu?) A cikánů, kteří vířili jako derviši, omotávali si ty hrůzné výrůstky kolem pasů – ale točili se stále pomaleji, až nakonec dopadli vyčerpaně na zem vedle svých piknikových košů, převržených a… prázdných.

Od té doby jsem se dozvěděl, že v některých cizích zemích ‚obour‘ znamená ‚noční démon‘, ‚duch‘ nebo ‚upír‘ V jiných to znamená prostě ‚ghúl‘. Pokud jde o cikány, jejich vůz byl spálen ještě té noci a jejich kosti se našly v popelu. Tenkrát jsem si s tím nedělal starosti a nedělám si je ani dnes, ale jsem rád, že už jich dnes není tolik vidět. Jenomže já jsem samozřejmě předpojatý.

Jak se říká na severovýchodě, sdílené břímě je poloviční břímě. Moje sny jsou strašlivé břemeno a nevím, proč bych je měl dál nést sám.

Tohle je tedy můj očistný rituál. Alespoň v to doufám…

PRINCEZNA U LEDU

John Morressy

Když vydavatelství Polaris zařadilo v roce 1992 do své první knihy, Říše fantasy, povídku Johna Morressyho Cvrček na krbu, nikdo netušil, ze se stane významnou hned třemi způsoby: vydáním série románů téhož autora se vydavatelství v následujících letech prosadilo na scifistickém literárním trhu; při zajišťování práv na vydání povídky navázalo kontakt s E.L.Fermanem, majitelem magazínu Fantasy & Science Fiction, což vyústilo ve spolupráci, na jejímž základě začal Polaris vydávat českou verzi tohoto časopisu; výše zmíněnou povídku rozvedl její autor v román Kedrigern a drak comme il faut, který se stal patrně prvním románem amerického autora vydaným pouze v České republice.

Od té doby jich přibylo několik a čaroděj Kedrigern si v srdcích českých čtenářů získal trvalé místo; alespoň se tak dá soudit z počtu prodaných výtisků Morressyho knih. Jeho zdánlivě prosté příběhy zjevně dokážou udeřit na struny ukryté hluboko v každém z nás, probudit vzpomínky na pohádky našeho dětství. Takže… tuhle určitě ještě neznáte:

– PC

Cestování, zvláště pak v zimě, nepatřilo ke Kedrigernovým oblíbeným činnostem. Ale když starý a věrný klient požádá o pomoc, čaroděj nemůže odmítnout. A je-li tím klientem Vosconu Otevřená ruka, je jisté, že na konci cesty bude čekat štědrá a včas vyplacená odměna. Stalo se tedy, že Kedrigem opustil svůj dům v Horách tichého hromu s prvními mrazíky a vrátil se o měsíc později, uprostřed sněhové vánice, aby zjistil, že jeho žena a domácí trol mezitím zmizeli.

Dům byl v dokonalém stavu, uklizený a čistý, všechno bylo na svém místě. Kedrigem nenašel žádné známky boje. Ani zvlášť pečlivé pátrání neodhalilo žádný vzkaz, nic nechybělo a nic nenasvědčovalo, že by vilku navštívil nějaký vetřelec. Jen Princezna a Spot byli pryč, zmizeli beze stopy.

První, co Kedrigem udělal, když se trochu vzpamatoval z počátečního překvapení, bylo, že rozdělal oheň. Dům byl mimořádně promrzlý. Očividně nebyl obýván od doby krátce po jeho odjezdu. Mohl být pouze vděčný za to, že okna a dveře byly zavřené. Když se mu konečně podařilo oheň zapálit a teplo se pomalu začalo šířit z krbu, přitáhl si k němu židli, nohy si položil na podnožku a snažil se přijít na to, co se tu mohlo přihodit.

Nikdo nevtrhl dovnitř, aby je odvlekl. Nikde nenašel žádné známky použití násilí. Kromě toho, Spot by určitě bojoval a Princezna by použila svou magii. Takže tato možnost odpadala.

Bylo možné, že Princezna dostala spěšnou žádost o pomoc a bez meškání odjela. Spota si s sebou mohla vzít jako ochránce a společníka. Ale v takovém případě by si zabalila alespoň několik nejdůležitějších součástí garderoby – přinejmenším plášť – a zanechala by vzkaz. Z její truhlice však nic nechybělo. A kdo by si žádal její pomoc tak naléhavě, že by odjela, aniž by počkala, až se Kedrigem vrátí? Takže ani tohle nevypadalo jako věrohodné vysvětlení.

Zbývala tedy už jenom magie. Zakletí. Čarodějnictví. Kouzlo, kletba, zaříkání, zaklínadlo nebo něco takového, a rozhodně nejvyšší kvality. Ano, to bylo velice dobře možné. Čím déle o tom Kedrigem přemýšlel, tím pravděpodobnější mu to připadalo.

Vstal, vytáhl medailon, který mu visel na krku, a pozvedl ho k oku.

Skrze Hledáček pravdivého vidění si prohlédl celou místnost, nejprve jen zběžně, pak pozorněji a nakonec ji prozkoumal palec po palci.

Na podlaze poblíž dveří nalezl první stopu magie, slabou, ale nezaměnitelnou. S vynaložením značného úsilí dokázal sledovat otisky nohou vedoucích od hlavních dveří do velké místnosti. Někdo, kdo ovládal magii, vešel dovnitř – soudě podle stop zcela otevřeně – a dostal se až do této místnosti. Dalo se předpokládat, že to byla právě ta osoba, která unesla nebo odvlekla jeho ženu a domácího trola neznámo kam.

Zbytková magie stop byla tak slabá a nepatrná, že bez pomoci nebyl Kedrigern schopen nic víc vyčíst. Okamžitě šel do své pracovny, stále studené jako hrob, vzal z polic tři obrovské svazky a spěchal zpátky k teplu krbu. Tam se usadil a začal pátrat.

Jeho prvním pomocníkem byla často používaná Zaklínadla pro každou příležitost. V kapitole Vyvolání si vyhledal zaklínadlo pod titulkem , Kterak k informačním účelům vyvolat blíže neurčenou podstatu, mrtvou, vzdálenou nebo spící‘. Přípravy na ně sice vyžadovaly určitý Čas, ale bylo to dobré a spolehlivé zaklínadlo. Okamžitě se pustil do práce.

Než nakreslil kruh a rozmístil zapálené svíčky, bylo v místnosti příjemně teplo. Kedrigern si zamnul ruce, odkašlal si a začal odříkávat zaklínadlo. Když ho dokončil, zůstal mlčky stát s očima upřenýma do středu kruhu, kde se měla objevit vyvolaná postava. Jenomže se neobjevilo nic. Čekal a postupně ztrácel trpělivost, když tu se konečně ozval hluboký, dutý hlas: „Podstata, kterou se snažíš vyvolat, není v současné době k dispozici.“

To bylo nanejvýš neobvyklé. „Tak mi řekni jméno té podstaty,“ odpověděl čaroděj.

„Tuto informaci nemohu poskytnout.“

Kedrigern se kousl do rtu a zhluboka se nadechl. Jakkoliv bývali duchové často nesnesitelní, křičet na ně nemělo smysl. „Dobře, tak mi ukaž její podobu.“

„Ani tuto informaci ti nemohu poskytnout.“

„Tak mi řekni alespoň něco! Chci vědět, kdo vnikl do mého domu a unesl mou ženu a domácího trola, a ty jsi mi v tom zatím moc nepomohl.“

Po dlouhé odmlce hlas odpověděl: „Zaklínadlo je blokováno. Navrhuji, abys zkusil jiné.“

„Kdo je blokuje?“

„Tuto informaci nemohu poskytnout.“

Kedrigern zavrčel a sfoukl svíce. S nesrozumitelným mumláním se vrátil ke knize, chvíli v ní listoval až našel kapitolu Identifikace, která obsahovala jediné zaklínadlo. Zasténal. Jakékoliv kouzlo tak obecné povahy bude mít jistě rozsáhlý a matoucí výběr blíže určujících možností. Ale s tím se nedalo nic dělat. Identifikace stop by okruh jeho pátrání značně zúžila. Proto se rozhodl zaklínadlo vyzkoušet, znovu nakreslil kruh a zapálil dvanáct svící, rozmístěných v párech.

Tentokrát byla odpověď rychlejší. Hlas, vyšší než předchozí, bezvýrazný a neosobní mu řekl: „Děkujeme vám, že jste použili Identifikace. Přejete-li si identifikovat osobu, sfoukněte první svíci vlevo. Pokud chcete identifikovat zvíře, sfoukněte druhou svíci vlevo. Pokud si přejete identifikovat neživý předmět –“

Hlas ztichl v okamžiku, kdy Kedrigern sfoukl třetí svíci po své levé ruce. Po krátké odmlce hlas pokračoval. „Vítejte v Identifikacích neživých předmětů. Pokud je předmět, který si přejete identifikovat, menší než kotlík, sfoukněte první svíci vpravo. Jestliže je větší než kotlík, ale menší než –“

Kedrigern sfoukl patřičnou svíčku, povzdechl si a čekal. Za okamžik se ozval nosový hlas: „Prosím, jmenujte předmět, který si přejete identifikovat.“

„Magické stopy v kruhu.“

„Okamžik, prosím.“

Po delší odmlce při které se mu zdálo, že slyší vzdálené vzrušené šeptání, hlas, který teď zněl poněkud nedůtklivě, řekl: „Počkejte, prosím. Vyskytly se nečekané komplikace.“

„Jaké komplikace?“

„Stopy patří staré babizně, ale vypadají spíš na to, že je zde zanechal ledový obr.“

Kedrigern se na chvíli zamyslel a pak řekl: „Možná že ledový obr uměl měnit podobu. Někteří to dovedou.“

Následovala dlouhá odmlka a pak se znovu ozval nosový hlas. „To je možné.“

„Je to víc než jen možné – je to vysoce pravděpodobné. V domě byla větší zima, než by měla být. Ledoví obři se takto projevují, i když na sebe vezmou jinou podobu.“

„Pokud jste s identifikací spokojen, ukončíme vyhledávání.“

Kedrigern vůbec nebyl spokojen. Na druhé straně nečekal, že by se ještě něco dozvěděl, a proto zabručel: „Ano, ano, klidně to skončete.“ V místnosti znovu zavládlo ticho.

Ledový obr nebyl zrovna postava, se kterou by se člověk rád setkal, zvláště pokud uměl měnit podobu. Ledoví obři ovládají nejrůznější druhy odporné magie a žijí na hrozných místech plných sněhu a ledu, kde mrazivé větry z nějakého důvodu vždycky vanou člověku přímo do obličeje. To bylo vše, co o nich Kedrigern věděl, a ani literatura/mu v tomto ohledu příliš nepomohla. Ale ledový obr unesl Princeznu a Spota, takže mu nezbývalo nic jiného než zamířit na sever a připravit se na magický souboj. Za tohle mu někdo zaplatí a zaplatí za to draze.

Vzal si svůj nejteplejší plášť, rukavice a boty a pak vyhledal Čapku pohodlí, kterou mu daroval jeden vděčný klient před několika desítkami let a kterou používal jen zřídka. Byla to malá čepička, ne větší než jeho dlaň, ale tomu, kdo ji nosil, zajišťovala příjemnou teplotu v jakémkoliv počasí. Kedrigern ji nepoužíval proto, že nebyl zvyklý nosit čepice a klobouky. Teď mu ale mohla být užitečná.

Když si připravoval jídlo na cestu, vzpomněl si, že lesní čarodějnice Bess kdysi studovala runy u skalda z dalekého severu. Její chatrč nebyla daleko a ležela na cestě na sever. Když ji navštíví, určitě získá nějaké užitečné informace.

Vyrazil následujícího rána. Jel na Nepojmenovaném, svém velkém černém oři se stříbrným rohem, stříbrnými kopyty a ohnivýma očima a dechem. Měl pocit, že je to ideální kůň na střet s ledovým obrem. Sněžení ustalo a vítr během noci víceméně vyčistil cesty. Sněhové návěje, které se místy vyskytovaly, nepředstavovaly pro jeho koně žádný problém.

Míli od Bessiiny chatrče byly cesty čisté a sníh se nedržel ani na stromech. Vzduch byl ostře aromatický a typický odér směrem k chatrči ještě sílil. Když nakonec Kedrigern seskočil z koně, oči mu slzely. Nepojmenovaný vydechl z nozder dva tenké plamínky, které ve vysoce obohaceném vzduchu okamžitě zaplály modře.

„Bude to jen krátká návštěva, příteli,“ ujistil ho čaroděj a popleskal ho po šíji. „Kdybych se tu zdržel více než několik minut, už bychom se z toho nemuseli vzpamatovat.“

Rychle zamířil přímo k malé chatrči, ze které unikala mračna páry. Věděl proč. Bess připravovala novou várku nápoje, který používala při svém řemesle. Kedrigern otevřel dveře a zavrávoral zasažen plnou silou horké a velice silné páry.

„Keddie, lásko moje, to je ale milé překvapení!“ zajásala Bess, když ho uviděla. Její hlas byl tlumený šátkem, který si uvázala přes dolní polovinu obličeje. „Poslyš, raději si zakryj ústa a nos a pojď kousek dál, kde se dá dýchat.“

Kašlaje, lapaje po dechu, s očima plnýma slz si Kedrigern zakryl oběma rukama v rukavicích ústa i nos a pozpátku vyvrávoral ven. Když se trochu vzpamatoval, řekl: „Potřebuji, abys mi pomohla, Bess. Princezna je pryč.“

„Ta by tě nikdy neopustila! Tomu nevěřím! Vždyť jste byli jako dvě –“

„Ne, ne, Bess. Unesl ji ledový obr – a Spota vzal taky.“

„Aha. Hm.“ Bess zamyšleně nakrčila své vrásčité čelo. „Nestalo se to asi tak před měsícem, Keddie?“

„Asi ano. Viděla jsi něco, Bess?“

„Neviděla jsem nic, ale vzpomínám si, že tehdy zachvátil celý kraj nezvyklý mráz. Zmínila jsem se o tom svému pomocníčkovi. ‚Je to, jako by tu prošel nějaký zatracený ledový obr,‘ řekla jsem mu. Přesně takhle jsem mu to řekla.“

„Musíš mi říct všechno, co víš o ledových obrech.“

„Zbyl už jenom jeden. Jmenuje se Harmr a žije na severu v Rimegardu, v bouřném hradě postaveném na zamrzlém moři. Je to pěkný mizera, Keddie. Vyprávěl mi o něm starý Gnurri.“

„Řekl ti, jak se s ním vypořádat?“

„To ne. Ale ukázal mi spoustu run, zaříkadel, tajemství a podobných věcí. Pojď se mnou do chatrče a já ti povím všechno, co vím.“

Uvnitř Bessiiny polorozpadlé chatrče byl vzduch mnohem dýchatelnější a Kedrigern se pohodlně usadil, zatímco ona mu vyprávěla všechno, co věděla o Harmrovi, ledových obrech obecně a o jejich zvycích, moci, síle a slabostech. „S těmi svými runami a zaříkadly ti můžou natropit spoustu potíží, ale spolehlivě tě před nimi ochrání zaklínadlo proti kousnutí velblouda. Je to zvláštní, ale účinkuje skvěle i proti ledovým mužům. Znáš ho?“

Kedrigern se rozzářil. „Vlastně jsem ho použil docela nedávno! Jeden můj starý zákazník dostal velblouda a měl strach, že ho pokouše. Zrovna jsem se vrátil z cesty, jejímž cílem bylo právě ochranné kouzlo proti pokousáni.“

„Tak to tě ochrání i před Harmrovou magií. Ale dej si na něj pozor, Keddie, je mazaný. Když zjistí, že jeho kouzla neúčinkují, začne na tebe zkoušet svoje finty. A Harmr zná hodně všelijakých triků a fint.“

„Dám si pozor.“

„A ještě jedna věc: máš s sebou něco, co patří Princezně? Harmr obvykle očaruje unesené lidi kouzlem zapomnění, a to dokáže zlomit pouze nějaká oblíbená součást z jejich vlastnictví.“

„Zabalil jsem její nejlepší teplý plášť, zimní boty a palčáky. K tomu pár cetek, které má ráda.“

„To bylo velice rozumné. Budeš to potřebovat. A tohle si vezmi s sebou,“ řekla lesní čarodějnice a podala mu malou křišťálovou lahvičku. „Měla by ti být velice užitečná. Je to koncentrovaný výtažek. Nejstarší recept na světě.“

Kedrigern si od ní lahvičku opatrně vzal. Byla velká asi jako jeho ukazováček a obsahovala možná dvě čajové lžičky mléčně bílé tekutiny. Uznale se na Bess usmál. „Je to teplé. Je to báječně teplé.“

„Měj ji stále u sebe a nepocítíš zimu bez ohledu na to, kolik jí proti tobě Harmr pošle. Zahřeje to i tvého koně, pokud se od něj nebudeš příliš vzdalovat. Ale ať se stane cokoliv, nepij to.“

„To je to tak silné?“

„To, co jsem ti dala, by dokázalo roztopit Harmra, jeho hrad a polovinu ledovců v severních mořích, a navíc proměnit všechno v dohledu v něco jiného. Dávej na to pozor. Považuj to za lahvičku poslední záchrany.“

„Budu, Bess. A děkuji ti i za Princeznu a Spota.“

„Vždycky ti ráda pomůžu, Keddie. Dlužím ti to za všechny ty problémy, které jsem vám tenkrát způsobila.“

„Už je to dávno pryč,“ odpověděl Kedrigern.

„To mi připomíná, že budu muset připravit další várku Sliny bahenní zmije,“ poznamenala Bess. „Hlavní ingredienci už mám hotovou.“

Kedrigern se při vzpomínce na účinky Bessiiny speciality, nápoje, který vyráběla za účelem konzumace při různých společenských událostech, mimo volně zachvěl. „Máš teď hodně práce, že?“

„Vyrobit Slinu bahenní zmije vůbec žádnou práci nedá,“ mávla rukou Bess. „Stačí kapka z lahvičky, kterou jsem ti dala, do šesti věder čisté vody z horské bystřiny a budu mít dostatečnou zásobu na několik let.“

Kedrigern si lahvičku opatrně zasunul do opasku a vstal. „Není divu, že ochrání mě i koně před mrazem. Jenom doufám, že se oba neuvaříme.“

„Přesně tohle by se ti stalo, kdybys ji rozbil,“ poznamenala čarodějnice. „Příjemnou cestu.“

Cestu na sever by sice jen stěží kdo popsal jako příjemnou, ale alespoň byla rychlá a prostá všech komplikací a zdržení, stejně jako života v jeho rostlinné i pohyblivé podobě. O devět dní později dorazil Kedrigern k úpatí sněhem pokrytých hor známých jako pohoří Rimegard. Na jeho hřebenu zahlédl něco temného a obrovského, co vzdáleně připomínalo hrad, ale neustále to měnilo tvar a podobu. Sestávalo to z vířícího sněhu, sněhové břečky, krup a úlomků ledu spolu s těžkými sněhovými mračny a byl to nade vší pochybnost Skutherheim, bouřný hrad sněhového obra Harmra.

Kedrigern se zastavil jen na tak dlouho, aby se ochránil zaklínadlem proti kousnutí velblouda, a pak pobídl svého oře k další cestě. Velký černý hřebec vystupoval jistým krokem po zledovatělém svahu, po úzkých římsách a přes skalní brány do Harmrovy pevnosti. Ledový vítr bičoval zvíře i jezdce ledovou tříští a kroupami ostrými jako jehly, ale oni neohroženě projeli bránou z runami pokrytého ledu až do rozlehlé síně, kde na trůně pokojně odpočíval obklopen sněhovou smrští a fujavicí obr. Kedrigern zastavil, ale zůstal sedět na koni. Jednou rukou si shrnul kapuci pláště do týla a zadíval se do bezvýrazného obličeje individua, jež sedělo před ním; bledého, modrovlasého, ledookého obra v lesklé stříbrné kroužkové košili pokryté pláštěm z ledu.

„Přišel jsem si pro svou ženu a trola,“ prohlásil Kedrigern. „Chci je zpátky a chci je okamžitě.“

„A kdo jsi, že jsi tak odvážně přišel do Skutherheimu?“

„Jsem čaroděj – v této chvíli velice netrpělivý čaroděj – Kedrigern z Hor tichého hromu.“

„Nevypadáš jako čaroděj.“

„Ty zase nevypadáš jako obr.“

„Hlupáku! Jsem doma, tak si snad můžu dopřát trochu pohodlí! Když si to přeju, jsem vysoký jako hora a dokážu překročit moře jediným krokem.“

„Mně je to fuk, i kdybys byl tak velký, že by sis mohl nacpat celý svět do ucha. Okamžitě mi vrať Princeznu a Spota. Až je propustíš, můžeme se začít bavit o kompenzacích za obtíže, které jsi mi způsobil.“

Harmr se z výše svého trůnu ušklíbl. „Čaroděj,“ řekl opovržlivě. „Ty si asi myslíš, že zamumláš nějaké zaklínadlo a pak si vezmeš z mé pevnosti, co se ti zlíbí.“

„Když budeš tak hloupý, abys mě k tomu přinutil, tak přesně tohle udělám.“

„Mám runy a mocná zaříkadla, po kterých se scvrkneš jako suchý list. Stačí, abych řekl –“

„O ta svoje zaříkadla a runy se pokoušíš už od chvíle, kdy jsem přešel skalní římsu, a není ti to k ničemu. Vzdej to, Harmre. Tvoje runy jsou zastaralé a všechna zaříkadla jsou slabá proti mé magii. A nepokoušej se měnit podobu. Na to mám taky kouzlo. Raději udělej, co po tobě chci.“

Severák zakvílel a sníh za vířil vzduchem, když Harmr zvolal: „Já jsem Harmr, poslední a největší z ledových obrů, pravnuk Aurgelmirův, vnuk Thrudgelmirův a syn Bergelmirův! Mám právo na tvou úctu a vděčnost, čaroději, ne na urážky. Věz, že tím, že jsem přivedl nízké smrtelníky na svůj hrad, jsem jim prokázal čest a obdařil jsem je neměnnou dokonalostí!“

„Možná o to nestáli.“

Tón Harmrova hlasu se změnil a jeho hlasitost klesla na normální úroveň. „Ale co když ano? Nemůžeš vědět, na čem jsme se já, tvoje žena a ten trol domluvili. Jsi si jist, že se chtějí vrátit do měnícího se světa smrtelníků, kde život je jen mihnutí stínu a nic nemá dlouhého trvání? Přemýšlej o tom, čaroději. Tvoje manželka je teď nejpůvabnější ze všech žen, ale čas jí její krásu brzy ukradne. Jedině ve Skutherheimu bude věčně mladá, věčně krásná a dokonalá. Říkal jsi, že ji miluješ –“

„Samozřejmě.“

„Tak proč ji chceš odsoudit k stárnutí, smrti a rozkladu? A jak staletí poplynou, tvůj trol, který je ti nyní tak oddaný, se bude stále víc a víc podobat chováním vlastnímu druhu. Bude zlý a surový, stane se z něj nepřítel lidstva a nakonec budeš nucen podniknout vůči němu drastická opatření.“

„Myslím, že Spot bude v pořádku. Vychoval jsem ho dobře.“

„A co ty, příteli čaroději?“ řekl Harmr a naklonil se ke Kedrigernovi. Jeho obličej získal skoro starostlivý výraz. „I ty podléháš času. Ještě několik století, tvá magie tě opustí a tvoje paměť zeslábne.“

„To je život, Harmre.“

„Přesně tak,“ opáčil ledový obr vítězoslavně. „To je život! Ale já ti mohu nabídnout něco lepšího. Přemýšlej, čaroději. Mohu zařídit, že budeš zase se svou ženou a svým trolem, ona zůstane věčně mladá a krásná, Spot poslušný a oddaný a ty sám budeš neustále na vrcholku svých sil – sil, které jsou o tolik větší než mé vlastní, jak jsem se právě přesvědčil – a společnost ti budou dělat největší, nejdokonalejší a nejskvělejší ze všech bytostí.“

Pozor na jeho triky, připomněl si Kedrigern. Tenhle byl stejně kluzký jako klouzačka na návsi. Harmr byl nejspíš po meči potomek Lokiho. Vlastně, když šlo o Lokiho, mohlo to být i po přeslici. Nebo obojí. S těmi, co dokážou měnit podobu, je to vždycky ošidné. Takže mluv s ním, ale dávej si pozor.

„Kdo jsou ti skvělí společníci? Nikoho tady nevidím.“

„Zavedu tě k nim,“ řekl Harmr a vstal. „Následuj mě.“

„Nepřišel jsem sem na prohlídku hradu. Přišel jsem si pro svou ženu a trola.“

„Bojíš se? Tak mocný čaroděj, jako jsi ty, se přece nemusí bát ubohého ledového obra, jehož magie je slabá a nemoderní.“

Kedrigem se zamyslel. Obrovi sice nevěřil, ani co se za nehet vešlo, ale žádné nebezpečí před sebou neviděl. Kouzlo proti velbloudímu kousnutí jej zatím chránilo docela uspokojivě a Bessiina lahvička zajišťovala jemu i jeho oři dostatek tepla. Zatím ani nemusel použít Čapku pohodlí. Riziko se zdálo minimální a možná, že uvidí něco zajímavého. „Veď mě. Pokud ti to nevadí, zůstanu na koni,“ řekl.

Na hřbetě svého koně měl Kedrigern oči ve stejné výšce jako obr. Zatímco procházeli zmrzlými chodbami a schodišti přitesanými z ledových kvádrů, přátelsky spolu rozmlouvali. Harmr při tom několikrát pochválil jistý krok Kedrigernova hřebce.

„Skvělý kůň, čaroději. Dokonalost sama. Jak se jmenuje?“

„Zatím jsem ho nijak nepojmenoval. Až po nějakém jménu zatouží, dá mi vědět.“

„Ach, kdyby byl můj, já bych mu dal patřičné jméno. Ale běda, to se nikdy nestane,“ řekl Harmr a žalostně si povzdechl.

Schodiště končilo mohutnými dvoukřídlými dveřmi z modrobílého ledu. Harmr pronesl patřičné slůvko a dveře se v ledových pantech pomalu otevřely. Za nimi se rozprostírala prostorná síň. Strop byl tak vysoko, že jej nebylo přes mrazivou mlhu, jež se pod ním vznášela, vůbec vidět. Stěny lemovalo něco, co Kedrigern v první chvíli považoval za okna. Harmr ho k jednomu z nich dovedl a pokynul rukou.

„Pohleď na svou ženu, čaroději. Nevypadá pokojněji a půvabněji než kdy předtím? Nevypadá tvůj trol spokojeně?“

„Naštěstí pro tebe ano. Teď je odtamtud propusť.“

„Hned. Nejprve mi ale dovol, abych ti ukázal některé vybrané exempláře své sbírky,“ odpověděl Harmr a vydal se na obchůzku po obvodu síně. Za dalšími okny viděl Kedrigern ženy nebývalé krásy, muže v hrdinných postojích a hromady pokladů. Někteří z mužů a žen patřili k rasám, jaké Kedrigern ještě nikdy neviděl a ani neměl tušení, že vůbec existují. Byli oděni v exotických šatech a na první pohled bylo zřejmé, že se jedná o význačné jedince svého druhu. Povětšinou byli ověšeni šperky a klenoty nesmírné ceny.

„Mám taky krásný exemplář draka nebo paláce nejrůznějších slohů, pokud bys je chtěl vidět –“

„Možná později, Harmre,“ odmítl čaroděj. „Nejprve se vrátíme k Princezně, ty ji osvobodíš a hezky se jí omluvíš. A mně. A Spotovi.“

Zastavili před oknem – vlastně to byla křišťálově čistá tabule ledu tak silná, jak dokáže rozpažit dospělý muž – a chvíli mlčky pozorovali Princeznu. Na sobě měla zářivě bílý plášť lemovaný hebkou bílou kožešinou prošitou stříbrnou nití s malými diamanty. Na šíji se jí třpytil diamantový náhrdelník a zápěstí jí zdobily diamantové náramky. Na prstech měla diamantové prsteny a diamanty zdobily i její střevíčky. Vypadala dokonale uvolněná: spočívala na pohodlné lenošce, přičemž se o ni jednou rukou opírala a druhou hladila Spota. Také Spot vypadal docela spokojeně, ale u trola seto pohledem těžko pozná.

„Kde vzala ten bílý plášť a střevíčky? A všechny ty diamanty? Nevzpomínám si, že by je měla.“

„Můj dárek.“

„Dárek té staré babizny, chtěl jsi říct.“

„Měl jsem vědět, že tak mocný čaroděj odhalí mou lest,“ odpověděl Harmr a uklonil se. „Ano, přišel jsem k ní jako laskavá stařenka nesoucí dary od starých známých. Už dávno jsem zjistil, že ženy jsou mnohem ochotnější uvěřit něčemu takovému než se vybavovat s ledovým obrem.“

„Takže Princezna si tvůj dárek vyzkoušela, pak vyšla ven, aby se podívala na diamanty v denním světle, a ty jsi ji odvlekl.“

Harmr ucouvl a zatvářil se ukřivděně. „Křivdíš mi, čaroději. O žádném odvlečení nemůže být ani řeč. Nejsem únosce. Zeptej se své paní sám.“

Zamumlal něco nesrozumitelného, pokynul rukou a okno se nejprve zamlžilo, pak se proměnilo v bílou páru, která se vznesla ke stropu a postupně se rozptýlila. Kedrigern vjel do poměrně prostorné místnosti a seskočil z koně. Sevřel Princeznu do náručí. Lehce se zachvěla. Pleť měla studenou, ale barvu docela zdravou, dech pravidelný a nezdálo se, že by trpěla chladem. Z radosti, že je zase u ní a že se zjevně těší dobrému zdraví, zapomněl Kedrigern na chvíli na svého hostitele. Když se však za ním ozvalo syčení a praskot, rychle se obrátil – právě včas, aby uviděl, že ledové okno už je zase na svém původním místě. A za ním se Harmr chechtal, až se za břicho popadal.

„Děkuji ti, že jsi přidal do mé sbírky další dva exempláře, čaroději,“ zašklebil se zlomyslně na Kedrigerna. „Jsi v moci starší magie než znáš. Proti té bys bojoval marně. Led, který tě obklopuje, je starší než sám svět. Ven se nedostaneš a tvoje magické teplo ti taky nevydrží věčně. Ale nebuď smutný. Neoddělím tě od tvé ženy. Budete spolu navěky. Těšte se ze své společnosti.“

Harmr se ještě nějaký čas chvástal, ale když Kedrigern na jeho posměšky nijak nereagoval, ledového obra to postupně přestalo bavit. Brzy se s vítězoslavným smíchem vzdálil a Kedrigern se pustil do rozboru situace, ve které se nacházel. Bessiin nápoj jej stále udržoval v teple, ale teď, když sesedl, začala jeho koně postupně pokrývat jinovatka. Rychle se mu zase posadil na hřbet.

Nápoj ještě nějaký čas vydrží. Jakmile začne slábnout, může použít Čapku pohodlí, takže bezprostřední nebezpečí mrazu mu zatím nehrozilo. Měl dost času, aby si pořádně promyslel, co dál. Nejaktuálnější a nejdůležitější problém byl vysvobodit Princeznu a Spota ze zakletí, do kterého je Harmr uvrhl, a pak se budou muset dostat všichni tři ven.

Ale všechno popořádku. Vyzkoušel na Princeznu postupně několik jednoduchých zahřívacích zaklínadel, ale žádné neúčinkovalo. Bylo to mnohem vážnější, než čekal. Harmr musel udělat něco víc, než že na ni uvrhl prosté zaklínadlo nebo zaříkadlo nebo že nad ní přečetl nějaké staré runy. Začal si bedlivě Princeznu prohlížet, pátraje po nějakém znamení. Jeho kůň netrpělivě zahrabal kopytem a Kedrigern jej poplácal po krku, aby jej uklidnil.

Pak si vzpomněl, že se Bess zmiňovala o kouzlu zapomnění. I kdyby se mu podařilo Princeznu probudit, vzpomněla by si na něj vůbec? Sáhl do sedlového vaku a vytáhl Princeznin oblíbený plášť, ten zářivě červený lemovaný zlatým rounem. Nebyl jen pohodlný, ale i teplý – ideálně vyhovoval daným podmínkám – rozhodně byl mnohem vhodnější než ten, který měla na sobě. Bílá barva a diamanty jí prostě neslušely. Nejlépe vypadala v barvách léta a podzimu. Jak ji ta stařena mohla přesvědčit, aby na sebe oblékla něco tak –

Vtom Kedrigern radostně vykřikl, zasmál se a seskočil z koně. Samozřejmě, klíčem bylo její oblečení. Plášť a šperky Princeznu očarovaly a přes ni zasáhla magie i Spota. Kedrigern rychle svlékl své ženě bílý plášť a zul jí střevíčky zdobené diamanty. Pak jí oblékl jasně červený plášť, který přivezl s sebou, obul jí vysoké boty podšité kožešinou a na ruce jí nasadil teplé palčáky. Nakonec jí ještě pověsil kolem krku zlatý řetízek, zapnul na zápěstí zlaté náramky a na hlavu jí dal Čapku pohodlí, přes kterou vkusně naaranžoval její zlatou čelenku. Pak poodstoupil a znovu vyzkoušel zahřívací zaklínadlo.

Princezna se zavrtěla. Zamrkala. Zvedla jednu ruku a otřela si čelo. Pak otevřela oči, uviděla Kedrigerna, který se na ni usmíval, a v příštím okamžiku už se svírali v objetí, jež přerušilo až Spotovo tázavé , Ja?‘

„Keddie, kde to jsme? Jak jsem se sem dostala?“ zeptala se Princezna, když se zmateně rozhlédla kolem sebe. „Proč mám na sobě…? To ty jsi…? Jak se ti podařilo…?“

„No, věděl jsem, že máš tenhle plášť ráda. A napadlo mě, že budeš potřebovat teplé boty a palčáky. Řetízek a náramky se k nim hodily, takže…“

Tu a tam se upravila, usmála se, uhladila si záhyby a prohlásila: „Byla by z tebe skvělá komorná. Děkuji. Ale co se vlastně stalo? Jak jsem se sem dostala? Poslední, na co si vzpomínám, je, že jsem klábosila s příjemnou stařenkou, která mi přinesla nové šaty od tvé známé čarodějky. Vzpomínáš si na Ulurel?“

„Samozřejmě že vzpomínám, byla to moje dobrá přítelkyně. Bohužel, o té příjemné stařence se to říct nedá. Byl to přestrojený ledový obr.“

„Tak to muselo být dokonalé přestrojení. Měřila sotva čtyři stopy.“

„Tenhle ledový obr umí navíc měnit podobu. A je sběratel dokonalých zástupců druhu.“

Princezna se nad tím na okamžik zamyslela a pak přikývla: „Takže si mě zařadil do své sbírky.“

„Ano, spolu s jinými. Ale teď už jsi zase v pořádku, takže se jen musíme dostat odsud pryč.“

„Zahřívací zaklínadlo?“

„Možná to ani nebude třeba.“ Kedrigern sáhl do opasku a opatrně vytáhl lahvičku, kterou mu dala Bess. Odzátkoval ji a pak foukl páry, které z ní vystupovaly, směrem k oknu. Jeho povrch se okamžitě zamlžil. Rychle začalo vlhnout, pak z něj začaly stékat potůčky vody a do minuty zmizelo úplně.

„Co to je?“ zeptala se Princezna s posvátnou bázní v hlase.

„Bessiina specialita v koncentrované, čisté formě, jak ji nabrala z kotle. Díky ní jsme pořád v teple.“

„Je to mnohem mocnější než všechno, čím disponuje Harmr.“

„To bych řekl. Zakrátko roztají všechna ta okna a pak společně navštívíme majitele sbírky.“

Kedrigern postavil otevřenou lahvičku doprostřed síně. Během minuty začala všechna okna tát a během dalších patnácti minut byly všechny položky Harmrovy sbírky na svobodě. Tou dobou už bylo v síni po kolena vody a stěny začaly vykazovat příznaky rozpouštění. Hustá mlha skoro znemožňovala vidění. Konečně Kedrigern lahvičku zase zazát-koval a zastrčil si ji do opasku. V síni vládl čilý ruch tvořený vzrušenou výměnou názorů osvobozených vězňů, kapáním vody ze stropu a šploucháním. Čaroděj pozvedl ruce a zavolal: „Poslouchejte mě, všichni! Jsme uvězněni na hradě ledového obra. Když teď uděláte, co vám řeknu –“

„A kdo vůbec jsi?“ skočil mu do řeči statný muž v kroužkové košili a kožešinových kalhotách. Na hlavě měl rohatou helmu a v ruce svíral dvoubřitou sekeru. Jeho dřevěný štít byl pobitý pásy železa a pomalovaný pestrými barvami.

„Ano, kdo jsi?“ otázal se vysoký černý bojovník. Ten měl štít dlouhý a úzký, pokrytý kůží nějakého neznámého zvířete, a oštěp, který držel v ruce, převyšoval o dobrou stopu péřovou ozdobu na jeho hlavě.

„Jsem ten, kdo vás vysvobodil z vašeho mrazivého vězení. A pokud se mnou budete spolupracovat, postarám se, abyste se dostali všichni tam, kam patříte.“

„A co když je to lest? Jednou už mě přelstili –“ začal muž v bohatě zdobeném hávu, ale byl okamžitě umlčen malou štíhlou ženou s pletí bledou jako slonovina a oděnou od hlavy k patě v ryzím zlatě. „Zmlkni! Tento dobrý muž je naší jedinou nadějí, že se vrátíme do našich říší, takže ho laskavě nech mluvit!“ Pak se žena čaroději uklonila a řekla: „Pověz, co máme dělat, ó moudrý.“

„Děkuji.“ Kedrigern jí úklonu oplatil. „Nejprve bychom odsud měli zmizet dříve, než se všichni utopíme ve vodě z roztátého ledu.“

„Ale jak to uděláme?“ otázala se ošperkovaná dáma.

„Stejným způsobem, jako jsme se dostali z těch vitrín.“

Vytáhl z opasku lahvičku a zamířil k nejvzdálenějšímu konci síně. Náhle se za jeho zády ozvalo mocné šplouchání a křik. Když se obrátil, uviděl velkého zlatozeleného draka, který si zrovna protahoval krk a mrskal ocasem, čímž kolem sebe způsobil menší vlnobití.

„Drak! Ohnivý drak! Obrovská bestie! Zabijeme ho!“ zvolal viking v rohaté helmě a pozvedl sekeru.

„Nic takového neuděláš!“ okřikl ho Kedrigern. „Polož tu sekeru. Ten drak byl vězeň stejně jako my. Pokud se mezi sebou začneme hašteřit, nikdy se odsud nedostaneme.“ Pak se obrátil k drakovi a pokáral ho: „Raději nedělej žádné potíže, jinak se– Fingarde! Jak ses sem dostal?“

„Ledový lotr lží Fingarda lákal sladkými slovy o skvělých skvostech, nepatřících nikomu neb někomu neznáménu. Hloupý Fingard honem se hnal, by pošetile do pasti pad‘.“

Pak se drak poněkud zahanbeně rozhlédl kolem sebe, sklonil svou špičatou hlavu a mnohem tišeji dodal:

„Kedrigern zase se Fingarda zastal, znovu zachránil zbloudilé zvíře. Stačí slovo a své spoluvězně snadno dobrý drak do bezpečí dopraví.“

„Ty ho znáš?“ Viking se zatvářil zmateně.

„Před lety jsem mu vytáhl šíp z tlapy. Od té doby jsme přátelé.“ Pak se obrátil k drakovi a řekl: „To je ten správný přístup, Fingarde. Doufám, že stejně budete spolupracovat vy všichni. A teď ty dveře…“

Znovu zamířil k východu. Sotva však ušel tucet kroků, dveře se prudce rozletěly a v nich stál Harmr. Svým tělem je zaplňoval od prahu po překlad. Už nevypadal jako člověk. Nafoukl se do obří velikosti a doplnil svou fyziognomii o několik hrůzných rysů: kly se mu z nestvůrně zvětšené tlamy stáčely nahoru i dolů, hlavu měl zploštělou a rozšířenou, spánkové kosti se mu prodloužily ve výhružně čnící rohy a na prstech rukou i nohou mu vyrostly dlouhé drápy. Vztekle zařval, až mu z tlamy vyrazila krajně neestetická pěna, a pak se předklonil tak, že se lokty opíral o zem a oči měl ve výši Kedrigernova obličeje. Jedním zahnutým drápem ukázal na čaroděje.

„Ty! To ty jsi to způsobil! Vykradl jsi mou sbírku vynikajících exemplářů a zničil jsi svou lacinou magií smrtelníků můj krásný palác! Ale nyní proti tobě použiju prastaré runy Yamiru a Prvních, jejichž moci se nemůžeš vzepřít! Mráz tě zmrazí, led tě sevře, rampouchy tvé srdce probodnou, nohy tvé ztuhnou a ruce jako z kamene-’„

Náhle a bez varování jedna jeho ruka vystřelila a sevřela se kolem Kedrigerna. Čaroděj se lekl a upustil lahvičku. Příliš by mu však nepomohlo, ani kdyby mu zůstala; Harmr držel jeho ruce i nohy železným stiskem a jedním z ledových prstů mu ucpal ústa, čímž ho dokonale umlčel. Kedrigern, zbavený možnosti vyslovit zaklínadlo nebo udělat rukou magické gesto, byl dokonale bezmocný. Harmr se zvedl do své plné výšky a natáhl ruku, aby si lépe prohlédl svého vězně. Velice nepříjemně se zasmál a pokračoval v zaříkání: „,-ti rozdrtí žebra.‘ Rozmačkám tě na marmeládu. A až s tebou skončím, postarám se o svou sbírku.“

Chlad Harmrova stisku začal pronikat Kedrigernovými kostmi ještě dříve, než ho obr začal mačkat. Veškeré jeho úsilí osvobodit se bylo marné, nedokázal hnout ani prstem, dokonce ani otevřít ústa, aby mohl zasténat bolestí. Harmr se hlasitě smál a vyžíval se v mukách své oběti.

Najednou Kedrigern zahlédl v mlze, která vyplňovala horní část síně, mihnutí temného stínu. Rychle jako jestřáb proletěl obrovi za zády Fingard, zakroužil kolem jeho hlavy a Princezna, která mu klečela na zádech, hodila něco do Harmrových otevřených úst. V příštím okamžiku byla i se svým nosičem v bezpečí.

Stisk okamžitě ustal. Harmr pustil čaroděje a chytil se za hrdlo. Než Kedrigern přestal kašlat a mohl se soustředit na kouzlo měkkého přistání, Fingard jej zručně zachytil ve vzduchu. V příštím okamžiku mu Princezna nasadila na hlavu Čapku pohodlí. „Teďji potřebuješ víc než já,“ řekla.

Kedrigernovým tělem se okamžitě začalo rozlévat příjemné teplo – ne příliš rychle, ale ani ne pomalu – a prohřívalo mu kosti. „Dobrá práce, má milá, ať už jsi udělala cokoliv,“ zachroptěl.

„Hodila jsem mu tu tvou lahvičku do tlamy. Nemyslím, že by se mu to líbilo.“

„Skvělý nápad a velice pohotový. Děkuji za záchranu.“

„Už o tom nemluv,“ mávla rukou Princezna a pomohla mu sestoupit z drakových zad.

Jakmile byli oba na pevné zemi, podívali se na obra. Změny už na něm začínaly být patrné. Jeho kly, tesáky a drápy se značně zmenšily a patrného úbytku výšky doznala i celá jeho postava. Jednu ruku si tiskl na prsa, druhou na břicho, kvílel: „Horko! Žár!“ a přitom se stále scvrkával.

„A bude ti ještě tepleji, Harmre. Ale možná že bych s tím mohl svou lacinou magií smrtelníků něco udělat. Nejprve se ovšem musíme domluvit na náhradě škoď pro všechny tyhle lidi a draka a pak o tom, jak je dopravíš domů.

„Nikdy! Nikdy! Nikdy!“ řval Harmr, který už byl jenom třikrát větší než člověk. Pak klesl na kolena, stiskl si břicho oběma rukama a zaječel: „Ano, ano, ano! Hned, hned, hned!“

„No dobře. Až se zmenšíš na naši velikost, obalím lahvičku v tvém žaludku ochranným kouzlem. Dočasným, přirozeně.“

„Nebylo by pro něj poučné, nechat ho ještě chvíli trpět, ó moudrý?“ zajímala se žena ve zlatě.

„Dlouhou chvíli,“ upřesnil někdo a mezi shromážděnými výjimečnými vzorky se ozvalo souhlasné mručení.

Kedrigern zavrtěl hlavou. „Bezpochyby by si to zasloužil, ale voda stoupá. Navíc je tady velice chladno a někteří z nás nejsou pro podobnou příležitost nejvhodněji oblečení. Myslím, zeje v zájmu nás všech postarat se co nejdříve o dopravu do svých domovů.“

Nastala chvíle mlčení, následovaná dalším souhlasným mručením. Když se Harmr, který si oběma rukama tiskl břicho a s obličejem zkřiveným hlasitě vyl bolestí, zmenšil na Kedrigernovu úroveň, pronesl čaroděj zaklínadlo, které lahvičku obklopilo bublinou magie. Harmr okamžitě přestal skučet. Po tváři se mu rozlil výraz úlevy. Zhluboka se nadechl a poté, co to několikrát zopakoval, řekl: „Děkuji ti, čaroději. Už je to mnohem lepší.“

„Dobře. Nyní můžeme prodiskutovat kompenzace, jež nám dlužíš za nepříjemnosti, které jsi nám způsobil, a pak nás můžeš dopravit do našich domovů. Vzhledem k tomu, že dokážeš měnit podobu, nebude pro tebe problém proměnit se v něco pro tento účel příhodného a dostatečně rychlého.“

„Co když se nás pokusí obelstít? Jednou už nás obelstil –“ začal si stěžovat bohatě oděný muž, ale Kedrigern mu skočil do řeči.

„Pokud by na nás náš hostitel zkoušel nějaké triky, zaklínadlo by uvolnilo obsah lahvičky a on by se proměnil v obláček páry. Rozumíš, Harmre?“

„Dokonale,“ přisvědčil obr schlíple.

„Teď už zbývá jenom rozdělit poklad a pak se můžeme rozloučit.“

Harmr zbledl ještě víc. „Můj poklad? Celý?“

„To je jen malá cena za to, cos nám provedl,“ řekla Princezna. Zlověstné mručení ze strany těch, kteří stáli kolem ní, a hrozící pěsti rychle umlčely obrovy protesty.

„Ano. Samozřejmě. Dárky na rozloučenou,“ povzdechl si a odvedl ostatní do komnat, kde na blyštivých mokrých hromadách leželo navršeno jeho jmění.

Dělení zabralo pozoruhodně krátký čas. Až na několik málo výjimek nebyli Harmrovi bývalí vězni nijak hrabiví. Plná kapsa rubínů tady, pytlík zlatých mincí tam a byli docela spokojení. Až na zdobený meč a pestrý štít, které si vzal viking, se větší kusy nesetkaly se zájmem. Navíc všichni spěchali. Bouřná pevnost začala pomalu, ale jistě připomínat tajícího sněhuláka. Ledová voda už všem dosahovala po kolena.

Venku se Harmr proměnil v obrovského orla. Osvobození vězňové se mu vyškrábali na záda, pohodlně se uvelebili v jeho peří, vděčně zamávali Kedrigernovi a Princezně a vydali se na cestu.

„Nakonec to skončilo docela dobře,“ prohlásil Kedrigern, když se Harmr změnil v malou tečku daleko nad obzorem.

„Myslím, že jsi k němu byl příliš velkorysý,“ řekla Princezna.

„Přišel o svou pevnost, o svou sbírku a většinu svého bohatství k tomu, má milá. A lahvička Bessiina speciálního nápoje v břiše ho bude nutit, aby se choval správně, ať už si to přeje, nebo ne. Možná, že má před sebou docela plodnou budoucnost.“

Princezna se na něj dlouze zadívala. „Matně si vzpomínám, že jsi mě označil jako ‚přehnaně útlocitnou‘.“

„Já nejsem přehnaně útlocitný. Harmr je poslední ledový obr, který na světě zbyl. Velice nerad bych byl zodpovědný za vyhubení celého živočišného druhu.“

Princezna si pohrdavě odfrkla, ale už nenamítala nic.

„Radostně Fingard teď rychle se rozletí na vlnách větrů a vánků domů se dostane. Chce kouzelník Kedrigern, mocný mág a Princezna půvabná svézt se s ním ušetřit útrapy a potíže putování?“ ozval se hluboký a dunivý hlas za jejich zády.

„Vážíme si tvé nabídky, Fingarde, ale –“ začal Kedrigern, avšak hned zase umlkl, když uviděl, jak se Spot spokojeně usazuje drakovi za krkem, zatímco jeho černý hřebec se otírá svou hlavou o jeho. Pak do něj spokojeně šťouchl čenichem a vypustil z nozder dva malé plamínky.

„Vypadá to, že už se spřátelili,“ poznamenal Kedrigern. „Což o to, Spot by šel klidně s každým, ale trochu jsem se obával, jak bude můj kůň reagovat na draka.“

„Titěrný trol téměř nic neváží a ohnivé obludy jsou přátelé od přírody. Kupředu, kamarádi, na mě nasedněte družku drahou drak zas rád by zřel a plno práce čeká na čaroděje!“

Všichni se pohodlně usadili na Fingardových širokých zádech. Drak rozevřel svá mohutná křídla, za zvukového doprovodu připomínajícího letní bouři jimi zamával a zamířil kupředu a vzhůru, pryč od sněhu a ledu vstříc Horám tichého hromu.

PODFUK S HEMINGWAYEM

Joe Haldeman

„On vlastně pořád přepisoval svůj život,“ říká hlavní postava následující novely, profesor John Baird, o Hemingwayovi. „Všichni to svým způsobem děláme.“ Joe Haldeman věděl, o čem mluví, když tohle napsal. Sám se totiž neliší od Bairda o nic víc, než se Baird lišil od Hemingwaye. Také on je profesorem středního věku, bydlí v Bostonu, má rád vlaky a plnící pera, a kdykoliv je to jen trochu možné, tráví dovolenou na Key Westu. Hemingwayův život a dílo studoval podle svého vyjádření pětadvacet let. Z Vietnamu si přinesl stejná zranění, jaká připsal Bairdovi; hrozila mu i amputace nohy, ale naštěstí k ní dojít nemuselo (alespoň ne v tomto vesmíru). Jeho žena má sice trochu jiný postoj k životu než Lena (patří totiž do jiného románu, koneckonců, jmenuje se Mary Gay), ale Pansy údajně stvořil podle jedné půvabné dívky, se kterou se setkal na conu – i ona si přivydělávala jako call girl a nevadilo jí o tom mluvit. Podle koho stvořil podvodníka a bezohledného zabijáka Sylvestra Castlemaina Haldeman sice neuvádí, ale klidně bych se vsadil, že při vykreslování jeho charakteru myslel na svého vydavatele.

Myšlenka podfuku s Hemingwayem Haldemana napadla, když ho jeden z jeho studentů vezl na letiště. Let se tehdy zpozdil, a tak spolu zabíjeli čas rozhovorem. Přišla řeč na ztracené Hemingwayovy rukopisy a Haldeman vyslovil názor, že člověk bez skrupulí, který by je ‚objevil‘, by na tom mohl vydělat miliony. V tomto vesmíru ovšem Haldeman/Baird vzápětí přišel na způsob, jak na nápadu vydělat sice jen zlomek této sumy, zato bez rizika kriminálu. Je jím, samozřejmě, tato novela, jejíž osnovu měl hotovou dříve, než se ze své cesty vrátil a za kterou obdržel v roce 1991 Huga i Nebulu.

– MH

1. Jarní přívaly

Náš příběh začíná v jednom zchátralém baru na Key Westu, v době ne příliš vzdálené. Bar nepatří k těm, ve kterých Hemingway pil, ani k těm, které to o sobě tvrdí, protože oba tyto typy jsou příliš drahé a přeplněné turisty. Nachází se v zajímavější části města a je kubánský. Není ani čistý, ani dobře osvětlený, ale dostanete v něm vychlazené pivo a dobrou silnou kubánskou kávu. A právě zdejší nízké ceny a záludné kouzlo svedly dohromady vědce a darebáka.

Jejich první setkání nemělo ani pro jednoho z nich větší význam, ačkoliv vědec, John Baird, na ně nikdy nezapomněl. John Baird totiž zapomínat neuměl.

Key West se jen hemží spisovateli, většinou ubohými v tom či onom smyslu toho slova. Našeho darebáka Sylvestera Castlemaina chudí lidé nezajímali, takže si zprvu muže, který seděl v koutě a něco si čmáral do žlutého bloku, nijak zvlášť nevšiml. Zase jeden rádoby spisovatel, který sem přišel v naději, že na něm ulpí něco z kouzla Papá. Nestojí za práci vloženou do podvodu.

Ale Castlovy profesionální pozorovací schopnosti zaregistrovaly několik maličkostí a na ty zaostřil svou pozornost. Ten muž měl na sobě džíny a vybledlou flanelovou košili, ale na nohou měl drahé italské mokasíny. Vousy mu zastřihl holič. Pil heineken. Pero, kterým si čmáral, byl tlustý diplomat Mont Blanc za dvě stě babek i se slevou za platbu v hotovosti. Castle si vzal svůj šálek kávy a posadil se dva stoly od spisovatele.

Počkal, až se muž zarazí, odloží pero a chopí se sklenice. „Píšete povídku?“ zeptal se ho.

Muž se na něj překvapeně podíval. „Ne… jenom článek.“ Se suchým cvaknutím nasadil uzávěr na pero. „Článek o povídkách. Jsem univerzitní profesor.“

„Publikuj nebo padni,“ zavtipkoval Castle.

Muž se trochu uvolnil. „To máte pravdu.“ Zalistoval ve žlutém bloku. „Tohle mi moc nepomůže. Nikam to nevede.“

„Víte co… vsaďte se o pivo, že je to Hemingway nebo Tennesee Williams.“

„Příliš snadné.“ Kývl na barmana. „Dos cervazas. Hemingway, rané povídky. Znáte jeho práci?“

„Trochu. Četli jsme ho ve škole – Stařec a ryba? Četl jsem ještě pár dalších, když jsem přišel sem na jih.“ Přesunul se k mužovu stolu. „Jsem Castle.“

„John Baird.“ Otevřený, upřímný výraz; nijak zvlášť slibné. Nemůžete podvést někoho, kdo si nemyslí, že podvede vás. „Učím v Bostonu.“

„Já většinou rybařím. Teď zrovna garnáty.“ Castle samozřejmě normálně nelovil, alespoň ne mořské živočichy, ale to s těmi garnáty byla pravda. Klesl už tak hluboko, že byl nucen usekávat na Catalině garnátům hlavy za pět dolarů za kýbl. „Tak co je s těmi ranými povídkami?“

Barman před ně postavil dvě piva a obdařil Castla unaveným pohledem.

„Tedy… neexistují.“ John Baird si opatrně nalil pivo po stěně sklenice. „Byly ukradeny. Nikdy nevyšly.“

„Tak co o nich můžete psát?“

„No právě. Přesně tuhle otázku jsem si také položil.“ Usrkl piva a pohodlně se opřel. „Ukradli je před čtyřiasedmdesáti lety. V prosinci 1922. Právě proto jsem se do toho pustil. Měl jsem takovou představu, že bych z toho mohl udělat článek, monografii k pětasedmdesátému výročí té události.“

Vypadalo to čím dál méně nadějně, ale také to bylo první dovozové pivo, které Castle pil po mnoha měsících. Pomaloučku si ho vychutnával.

„Tehdy bydlel se svou první ženou Hadley v Paříži. Víte něco o raných etapách Hemingwayova života?“

„Hmm-mm. V Paříži?“

„Dětství prožil v Oak Parku, v Illinoisu. To bylo takové snobské, samolibé předměstí Chicaga.“

„Jo, byl jsem tam.“

„Nelíbilo se mu tam. V mládí vlastně utekl z domova. Odjel do Kansas City, kde si našel práci u novin.

Pak začala první světová válka a Hemingway se stejně jako plno jiných mladých nedostal do armády, protože špatně viděl. Proto se dal k Červenému kříži a jako řidič pojízdné ambulance odjel do Itálie. Rozvážel jednotkám cigarety a čokoládu.

To ho málem stálo život. Zrovna rozdával ty cigarety a čokoládu, když začala dělostřelecká palba. Chlápka vedle něj to zabilo, dalšího zranilo a Hemingwaye škrábla střepina minometného granátu. Tvrdí, že si toho poraněného naložil na záda a odtáhl ho do příkopu, přestože ho kulka z kulometu zasáhla do kolena.“

„Co to znamená, ‚tvrdí‘?“

„Vy jste příliš mladý na to, abyste byl ve Vietnamu.“

„Jo.“

„Buďte rád. Já jsem kulku z kulometu do kolena koupil. Okamžitě jsem šel k zemi a pět týdnů jsem se nezvedl. Nedokázal by nikoho odnést ani o jediný krok.“

„To je zajímavé.“

„On vlastně pořád přepisoval svůj život. Všichni to svým způsobem děláme. Ale u něho to vypadá jako posedlost. Je to jedna z věcí, co z něho dělá tak zajímavý objekt bádání.“

Baird si nalil do sklenice zbytek piva. „Tak či tak, byl první Američan zraněný v Itálii. Udělali z toho velkou slávu. Do Oak Parku se vrátil jako válečný hrdina. U žen s tím pěkně zaskóroval.“

„Nebo to tvrdí?“

„Správně. Bůh ví, jak to bylo. V každém případě se ale seznámil s Hadley Richardsonovou. Byla to starší žena, ale kus. Prožili si bouřlivé námluvy a pak se vzali, a on si řekl, k čertu s tím vším, odstěhovali se do Paříže, kde žili bohémským životem, a Hemingway se zdokonaloval v umění. Tohle si nevymyslel. Zapracoval na sobě a stal se jedním z nejlepších spisovatelů své doby. Čímž se dostáváme ke ztraceným rukopisům.“

„Povídejte.“

„Hemingway si přivydělával bokem jako novinář. Vypravil se do Švýcarska, aby pro jednu zpravodajskou agenturu monitoroval mírovou konferenci. Když konference skončila, zatelegrafoval Hadley, aby si s ním přijela zalyžovat.

Tady to začíná být divné. Hadley si s sebou z vlastni iniciativy sbalila i všechny Hemingwayovy hotové práce. Všechny. Nejenom strojové přepisy, ale i původní rukopisy a průklepy.“

„To je něco jako xerokopie?“

„Přesně tak. Všechno to strčila do neceséru a pak si sbalila kufr. Na nádraží v Gare de Lyon jí nosič odnesl zavazadla do vlaku. Na chvíli vystoupila, aby si sehnala něco ke čtení – a když se vrátila, byly pryč.“

„Její kufr a všechno?“

„Ne, jenom ty rukopisy. Spolu s průvodčím převrátila naruby celý vlak. Ale marně. Někdo si jejího neceséru všiml a seknul ho. Byl ztracen navždy.“

V Castlovi to vzbudilo záchvěv profesionálního zájmu. „To je zvláštní. Člověk by čekal, že pak dostanou zprávu, něco jako: Jestli ještě někdy chcete vidět svoje povídky, přineste k Eiffelově věži milion babek‘.“

„O několik let později by se to stát mohlo. Hemingway se rychle proslavil. Ale tehdy o něm vědělo jenom pár zasvěcených z literárních kruhů.“

Castle potřásl hlavou soucitem s dávno mrtvým zlodějem. „Ten chlápek, co je čajznul, nejspíš ani neuměl anglicky. Zahodil je do řeky.“

John Baird se viditelně zachvěl. „Bezpochyby. Ale lidé po nich nepřestali pátrat. Možná, že se jednou najdou na nějaké půdě.“

„To by se mohlo stát.“ Kolečka se roztočila.

„S literárními díly už k tomu několikrát došlo. Některé z Boswellových deníků byly objeveny jen díky tomu, že jeden vědec poznal rukopis na papíře, do kterého balil prodavač ryby. Svou poslední knihu sestavil Hemingway ze zápisků, které byly třicet let ztracené. Byly v Paříži, v několika kufrech ve sklepě hotelu Ritz.“ Vzrušeně se naklonil dopředu. „Po jeho smrti našli tady na jihu, v zadní místnosti jedné putyky, další hromadu papírů. Pořád ještě by se to mohlo stát.“

Castle se zhluboka nadechl. „Taky by se tomu dalo trochu napomoct.“

„Napomoct?“

„Myslím jenom co kdyby, však víte, teoreticky. Předpokládejme, že by nějakej chlápek, kterej se v Hemingwayovi vyzná skutečně dobře, napsal povídky tak, aby vypadaly jako ty staré, našel pětasedmdesát let starej papír a starej… jak se tomu říká, textový procesor…?“

„Psací stroj.“

„To je ono. Myslíte, že by je mohl vydávat za pravé?“

„Nevím, jestli by dokázal ošálit mě,“ odpověděl Baird a zaťukal si ze strany na hlavu. „Mám bestiální paměť: eidetickou, fotografickou. Mám v ní uložené skoro každé slovo, které Hemingway kdy napsal.“ Zatvářil se lehce zahanbeně. „Samozřejmě, to ze mě ještě nedělá odborníka, který dokáže rozpoznat padělek. Jenom bych nemusel pátrat v žádných knihách.“

„Tak si vezměte sebe, nebo někoho podobnýho, kdo strávil celej život studiem Hemingwaye. Dal by do napsání těch povídek všecko, co ví – zná lidi, kterej je budou číst, ví, co čekají. A najme si špičkového padělatele, který se postará, aby stránky vypadaly jako z Hemingwayova psacího stroje. Mohlo by to vyjít?“

Baird našpulil rty a chvíli vypadal jako profesor. Pak se zvláštním způsobem zasmál, vyrazil ten krátký zvuk nosem. „Možná že ano. Když jsem byl ještě malý kluk, udělal jeden člověk něco podobného. Podvrhl paměti Howarda Hughese. Vydělal na tom miliony.“

„Miliony?“

„V době, kdy to ještě byly skutečné peníze. Když na to později přišli, šel samozřejmě do basy.“

„A když ho pustili, prachy na něj ještě čekaly.“

„O tom jsem nic nečetl. Ale asi ano.“

„Takže další otázka je, o jakém množství se tady vlastně bavíme? Kolik toho v tom starém neceséru mohlo bejt?“

„Přijde na to, komu se rozhodnete věřit. Byla tam půlka románu a nějaké básně. Pokud jde o povídky, mohlo jich tam být něco mezi jedenácti a třiceti.“

„Napsat je by trvalo hromadu času.“

„Trvalo by to věčně. Nestačilo by jen ‚napsat‘ Hemingwaye; musel byste zjistit, o čem ty povídky byly, pak rekonstruovat jeho raný styl –víte vůbec, kolik je na světě vědců, kteří se Hemingwayem zabývají?“

„Hmm-mm. Pár jich nejspíš bude.“

„Tisíce. Možná deset tisíc akademiků, kteří vědí dost, aby okamžitě odhalili odfláknutý padělek.“

Castle zamyšleně přikývl. „Musel byste být skutečně pečlivej. Ale na druhý straně, nemusel byste přece napsat všecky povídky a básně, že ne? Mohl byste říct, že jste našel jen ten kus románu. Sakra, mohl byste ho klidně prodat jako knížku!“

Baird se znovu zasmál svým podivným způsobem. „To bych asi mohl. Vydělal bych na tom balík.“

„Kolik? Milion babek?“

„Milion… možná. Vlastně určitě. Poslední nový Hemingway vydělal minimálně tolik, když započítáme inflaci. A teď je ještě mnohem populárnější.“

Castle se zhluboka napil piva a odhodlaně odložil sklenici. „Tak, k čertu, na co čekáme?“

Bairdův ironický úsměv byl rázem ten tam. „Vy to myslíte vážně?“

2. ZA NAŠICH ČASŮ

Po Hemingwayově kanálu se rozběhly vlny.

Zase dvacátá léta?

Ne, je to zvláštní, ale tohle je z devadesátých. Podívej se, jestli to dokážeš lokalizovat.

Jistě. Takže nejprve do zbrojnice a pak –

Poslyš – tentokrát žádné krveprolévání. Vyřešíš jeden problém a na deset dalších jich založíš.

S tím se nedá nic dělat. Amerika dvacátého století není žádný čajový dýchánek.

Postupuj uvážlivě. Ten chlápek Ransom…

Manson. Jasně. To byla chyba.

3. Takoví nikdy nebudete

Sylvester Castlemaine sice dobře věděl, že čestného člověka podvést nemůžete, ale na druhé straně, nikdy neškodí přesvědčit se, nakolik je ten člověk doopravdy čestný. John Baird jeho plán nejprve odmítl jako vtip, ale když Castle trval na svém, jeho odmítání získalo sarkastické zbarvení, možná náznak rozhořčení. Castle zařadil zpátečku a změnil téma, asi půl hodiny hovořil o komerčním rybolovu kolem Key Westu a pak prohlásil, že už musí běžet. Na odchodu strčil Johnovi do kapsy u košile svou vizitku. (Sylvester Castlemaine, konzultant, stálo na ní.)

John odešel z baru brzy, pomalu kráčel odpoledním horkem. Byl rád, že nepřijel na kole: bylo příjemné kráčet ve stínu velkých voňavých stromů a na tváři cítit lehký větřík vanoucí od zálivu.

Dalo by se to udělat. Šlo by to. Celý problém se skládal ze tří částí: napsat nedokončený román, padělat rukopis a vymyslet věrohodný příběh o tom, jak byl nalezen.

Psaní z toho bylo to nejtěžší. Parodovat Hemingwaye je poměrně snadné – čtvrtina závěrečných domácích slohových prací, které zadal v 733.semináři z anglické literatury, byly hemingwayovské pastiše, a někteří z jeho postgraduálních studentů odvedli věrohodnou práci –jenomže parodie je přesně to, co nemohl potřebovat.

Ztracené rukopisy představovaly klíčové období v Hemingwayově uměleckém vývoji, tři roky jeho učňovské fáze. Dvě povídky z té doby se zachovaly a vůbec si nebyly podobné. Povídka ‚Můj táta‘, která zapadla za zásuvku, je sama o sobě pastiš, který se čte jako velice dobrý Sherwood Anderson, ale na konci se zvratem jako od O’Henryho –naprosto nepodobným té ponuře zdrženlivé kvalitě, jíž se vyznačují povídky, kterými se Hemingway proslavil. Druhá, ‚Nahoře v Michiganu‘, byla v době, kdy se ostatní ztratily, v poště. Mnohem víc se blíží Hemingwayovu konečnému stylu: jedná se o strohé a na svou dobu pornografické vylíčení první sexuální zkušenosti ženy.

John rychle přeběhl svoje zápisky ve žlutém bloku. Šlo spíše o pověrčivé gesto, protože si bez větší námahy dokázal zapamatovat kteroukoliv stránku. Ale pohled na slova a dotek papíru mu někdy pomáhaly při přemýšlení.

Něco takového by se samozřejmě dělat nemělo. Možná jen jako mentální cvičení. Nikomu to neukázat. Určitě ne na tom vydělat.

Jako vzor by se určitě nedal použít ‚Můj táta‘; nikdo by nestál o to publikovat pastiš na pastiš v době, kdy byl Anderson neprávem opomíjen. Takže ‚Nahoře v Michiganu‘. A první povídka, kterou napsal po té ztrátě, ‚Mimo sezónu‘, by se také hodila. Je doslova nabitá Hemingwayovou energií.

Pouštět se do nedokončeného románu samozřejmě nemá smysl, ne jako rozcvička. Více než sto stránek…

Aniž by na to myslel, upadl John, jak kráčel zchátralým předměstím, do známého stavu odcizení, jeho mimořádná paměť převzala vládu nad jeho tělem a vedla ho jako autopilot. Takto si většinou vybavoval stránky. Přenesl se do Hemingwayovy sbírky v Bostonské knihovně JFK. Byl minulý listopad a za velkými okny s výhledem na přístav poletoval sníh. V místnosti byla taková zima, že si nechal kabát i rukavice a od úst se mu kouřilo. Za normálních okolností vám nedovolí, abyste si na sobě nechali kabát, když jdete dovnitř, protože se bojí, že byste jim mohli ukrást list z jejich rukopisné sbírky, ale jelikož se jim porouchalo tepelné čerpadlo, udělali tentokrát výjimku.

Listoval ohmatanými xerokopiemi rozhovoru, který udělal Carlos Bakers Hadley. Strana 52: ‚Ukradený kufr‘. Barker se zeptal: „Ztracený román?“

Strojopis její odpovědi před ním vyvstával jasněji než popraskaný chodník, po kterém kráčel. „Ten román byl trhák o Nickovi nahoře v Michiganu – loví, rybaří a zažívá všechno možné – něco jako , Velká řeka s dvěma srdci‘, ale akčnější. Dívčí zážitky, také dobře zpracované.“ S tajuplným dodatkem, evidentně napsaným Hadleyiným písmem: „Dívčí zážitky zpracované až příliš dobře.“

To bylo zajímavé. John nad tím dříve neuvažoval, protože se soustředil na povídky. Příliš dobře zpracované? V osmdesátých letech se hodně mluvilo o Hemingwayově sexuální nevyhraněnosti – vlastně nevyhraněnosti v rodě – mohlo se Hadley po šedesáti letech dotknout, že Hemingway ve svém románu odhalil světu nějaké důvěrnosti, něco, co je jasné děvčatům, ale co by chlapci vědět neměli? Nějaký rozmarný rozhovor v posteli, který si Hemingway zapamatoval pro pozdější literární využití?

Svůj život takhle obyčejně využíval. Dobrý spisovatel si pamatuje všechno, a když se posadí ke psaní, zapomene to, aby to při psaní zase objevil a jeho dílo tak bylo realističtější než vzpomínky. Zkušenost je nutná, ale představivost je ještě důležitější.

Možná bych byl lepší spisovatel, pomyslel si John, kdybych uměl zapomínat. Stejně jako kterýkoliv jiný den litoval už nejméně po desáté, že se nepokusil prorazit jako spisovatel, dokud ještě měl nezávislý příjem. Přednášení a výzkum ho v mládí fascinovaly – byl to koníček na plný úvazek pro bohatého hocha – ale na konci tohoto fiskálního roku mu přestanou přicházet měsíční šeky ze svěřeneckého fondu. Jinými slovy, plat z Bostonské univerzity už nebudou jen peníze na útratu, ale i na nájem a nákupy v centru, které pro něj najednou budou příliš drahé.

Ano, psaní by z toho bylo to nejtěžší. Padělat rukopis by ovšem také nebylo snadné. Každý vědec má přístup ke kopiím tisíců stránek, které Hemingway napsal před ztrátou a po ní. Dal by se sehnat psací stroj, jaký Hemingway používal? Pak přesně napodobit jeho charakteristický styl psaní – chvilka soustředění a vybavil se mu vzorek, mezery před i za tečkami a čárkami…

Jeho pravá noha narazila do stupně zadního schodiště pronajatého bytu a to ho vytrhlo ze snění. Automaticky přeskočil pátý schod, který byl shnilý, a když otvíral síťové dveře, myslel na sklenku ledového čaje.

„Škorpioni!“ zaječela mu jeho žena půl metru od obličeje.

„Cože?“

„Máme škorpiony!“ Lena ho popadla za ruku a odvlekla do kuchyně.

„Podívej se!“ Ukázala na plastový stropní světlík. Přes mléčný plast bylo vidět ostře se rýsující siluety tří patnácticentimetrových štírů. Jedna se pohybovala.

„No ne!“

„No ne?“ Zaujala známou pózu s rukama v bok, oči stále upřené nahoru na tři členovce. „Co s nimi budeme dělat?“

„Měli bychom je pojmenovat.“

„Johne.“

„Já nevím.“ Otevřel ledničku. „Zavolej exterminátora.“

„Exterminator tady byl včera. Ten je nejspíš vyplašil z jejich úkrytu.“

Nalil si sklenici ledového čaje a nasypal si do něj dva sáčky umělého sladidla. „Promluvím si o tom s Juliem. Ale víš přece, že tu jsou pořád. Nikomu nepřekážejí.“

„Mně rozhodně překážejí!“

Usmál se. „Dobře. Promluvím s Juliem.“ Nahlédl do trouby. „Co bude na večeři?“

„Cokoliv uvaříš, zlatíčko. Ať se propadnu, jestli tady budu stát, když na mě budou ti tři… jedovatí… členovci zírat shora.“

„Připravení skočit,“ řekl John a znovu vzhlédl. Tentokrát uviděl jen dva a okamžitě mu z toho naskočila husí kůže.

„Když jsem si jich všimla, nebyl Julio doma. Bylo to asi před hodinou.“

„Zjistím to.“ John sešel dolů a Julio, jejich domácí, sice doma byl, ale jejich problém ho nezajímal. Souhlasil s tím, že vinen je exterminator, a vyjádřil názor, že se škorpioni určitě brzy zase vrátí, odkud vylezli. Pak dal Johnovi plácačku na mouchy.

John předal plácačku Leně a doporučil jí, aby nebrala zajatce, a pak se vydal do čínské restaurace o několik bloků dál, kde koupil pár kartónů s jídlem. S nimi se posadili do obývacího pokoje, mlčky se oháněli hůlkami a přitom naslouchali šramocení drobných nožiček.

„Dnes jsem se setkal s opravdovým podvodníkem.“ Položil na stůl mezi ně Castlovu vizitku.

„Konzultant?“ četla.

„Měl šílený nápad, jak padělat chybějící povídky.“ Lena věděla o chybějících rukopisech víc než devadesát osm procent lidí, kteří se Hemingwayem živili. John rád přemýšlel nahlas.

„Hmm. Zase ty povídky,“ řekla a připravila se na nejhorší.

„Vlastně to není zase tak špatný nápad… pro někoho se zlodějskou náturou.“ Na chvíli se soustředil na kluzké mo ku čchao fan. „Je v tom milion babek.“

Sklonil se nad svým kartónem. Přísně se zadívala na lysinu na jeho hlavě. „Co přesně měl na mysli?“

„Vlastně jsme se podrobnostmi vůbec nezabývali. Prostě půjdeš a seženeš…“ V očích se mu objevil nepřítomný výraz, o kterém už věděla, že znamená, že čte stránku v knize vzdálené tisíce kilometrů. „Ano. Přenosnou Coronu 1921, jako byla ta, kterou mu dala Hadley ještě než se vzali. Opatříš si starý papír. Napíšeš povídky. Pak je odneseš k Sothebymu. Peníze budeš utrácet po celý zbytek života. To je všechno.“

„Vynechal jsi kriminál.“

„Pouhý detail. Stejně jako napsání povídek. Trvalo by to týdny. Možná by ses nejdřív měla nechat zavřít, v base napsat ty povídky a prodat je, až tě pustí.“

„Tobě přeskočilo, Johne.“

„Jasně. Nijak jsem ho v tom nepodporoval.“

„Možná jsi měl. Příští rok by se nám pár milionů sešlo.“

„Nějak se protlučeme.“

„‚Nějak se protlučeme.‘ Tohle říkáš pořád. Jak to víš? Nikdy ses ‚protloukat‘ nemusel.“

„No tak dobře. Tak se neprotlučeme.“ Nabral si poslední kousek smažené rýže. „Nedokážeme zaplatit nájem a vyhodí nás na ulici. Budeme žít v kartónové krabici nad výduchem z kotelny. Budeš muset prodávat svoje tělo, abych si mohl kupovat laciné víno. Budeme spolu velice šťastní, lásko.“ Zasněně se na ni podíval. „Chudí, ale šťastní.“

„K popukání.“ Znovu se podívala na vizitku. „Jak víš, že je podvodník?“

„Nevím to. Typ obchodníka. Říkal, že dělá v rybolovu, ale nezdálo se mi, že by ho to bavilo.“

„Neříkal nic o… však víš, zločinech, které spáchal v minulosti?“

„Hmm-mm. Dělal na mě dojem, že není zvyklý marnit čas úvahami nad etikou a morálkou.“ John pozvedl pero Mont Blanc. „Než za mnou přišel a představil se mi, zíral přímo na ně. Myslím, že ucítil peníze.“

Lena zapíchla obě hůlky do napůl snědené porce smažené rýže a narovnala se. „Měli bychom ho pozvat.“

„Je to slizoun, Leno. Nelíbil by se ti.“

„S opravdovým podvodníkem jsem se ještě nesetkala. Bude to legrace.“

Podíval se do setmělé kuchyně. „Uvaříš něco?“

Sledovala jeho pohled v očekávání, že uvidí nějaké obludy. „Když budeš stát na stráži.“

4. Milostný román je mrtvý Houby je mrtvý

„Byla by to zatracená fuška,“ řekl Castle, zatímco vytíral zbytky omáčky ze špaget kouskem česnekového chleba. „Ne jako ten váš Howard Hughes nebo Hitlerovy deníky.“

„Koukám, že jste se připravoval.“ Johnyho hlas zněl trochu rozbředle. Koupil dva litry portugalského vína. Láhev byla zabalená v proutí jako levné chianti, které ale není zdaleka tak dobré. Když se vám podaří vypít ho pár skleniček, všechno vám připadá oukej. Johnovi už nějakou dobu všechno oukej připadalo.

„Jo, zašel jsem do knihovny. Ti chlápci, co udělali Hitlerovy deníky – sakra, nikdo ještě opravdickej Hitlerův deník neviděl – nacvičili si jeho rukopis z dopisů a tak, a pak si přečetli, co dělal den po dni. S Howardem Hughesem to bylo nemlich to samý, jenom ještě snazší, protože o Hughesovi po většinu času nikdo nevěděl, co sakra dělal. Pořád seděl zavřenej ve svým pokoji.“

„Pokud si vzpomínám, s tím Hughesovým padělkem to málem vyšlo,“ řekl John. „Kdyby nepromluvil sám Hughes…“

„To bych řek, že museli mít kurva odvahu. Promiňte, Leno.“ Mávla rukou a zasmála se. „Vyjít s tím ještě za Hughesova života.“

„Co pohnojili ti s tím Hitlerem?“ zeptala se Lena.

„Je zvláštní, kolik lidí na to tenkrát skočilo. Později každý prohlašoval, jak mizerný padělek to byl. Ale můžeš se vsadit, že než za to noviny nabídly miliony dolarů, ukázali to nejlepším hitlerologům, jaké našli, a všichni potvrdili, že deníky jsou autentické.“

„Protože chtěli, aby autentické byly,“ opáčila Lena.

„Jo. Ale jeden list v sobě měl nějakou chemikálii, která před rokem 1945 v papíru být nemohla. Úplná blbost.“

„Lidé by chtěli, aby byly Hemingwayovy povídky autentické,“ pošeptala Lena Johnovi.

John nespouštěl oči z prostředku stolu, kde v plastové míse pomalu chladlo a sesychalo se několik zbylých špaget. „Nebylo by to čestné.“

„To rozhodně,“ odpověděl Castle bujaře. „Ale na druhé straně to ani není ozbrojené přepadení.“

„Hrubé zneužití intelektuální… intelektuální…“

„Už jsi měl být v posteli, Johne,“ řekla Lena. „My to tady uklidíme.“ John přikývl, odsunul se od stolu a ztěžka odkráčel do ložnice.

Lena mlčela, dokud neuslyšela, jak zaskřípaly pružiny v jeho posteli. „Není vždycky takový,“ řekla tiše.

„Jo. Nechová se jako absťour.“

„Byl to pro něj těžký rok.“ Znovu si dolila. „Pro mě taky. Peníze.“

„To je zlý.“

„No, věděli jsme, že to musí přijít. Říkal vám o tom dědictví?“

Castle se předklonil. „Hmm-mm.“

„Narodil se v celkem bohaté rodině. Měli prádelny nahoře v New Hampshiru. Johnyho prarodiče zahynuli ve čtyřicátých letech při autonehodě a rodina prádelny prodala – právě včas. Dnes už by neměly skoro žádnou cenu.

Johnovi rodiče zemřeli v šedesátých letech, když studoval na univerzitě. Vykonavatelé závěti založili svěřenecký fond a vypadalo to, že má do smrti vystaráno. Jenomže jeho peníze nezajímaly. Dokonce vstoupil do armády, aby zjistil, jaké to je.“

„Ježíši.“

„Později nosil na protiválečných demonstracích transparenty – však víte, Vietnam.

Získal doktorát z filozofie, začal učit. Když začínal, byl jeho měsíční příjem asi padesátkrát vyšší než plat, který dostával. Ještě před pár lety byl pořád desetkrát vyšší.“

„Páni… to zírám.“ Castle provedl rychlý mentální propočet, ve kterém místo proměnných figurovaly porsche a motorové čluny.

„Jenomže ho nechal na starost sestrám. Nechal je reinvestovat kapitál.“

„Nebyly dost rychlé?“

„Byly úplně pitomé! Bezpečné cenné papíry a akcie města osvobozené od daní jim připadaly příliš ‚nudné‘ a všechno ztratily na spekulacích s komoditami.“ Zašklebila se. „Vepřové žaludky. Nakonec jsem Johna donutila, aby odjel do Chicaga a přivezl, co zbylo z jeho peněz. Moc toho nebylo.“

„Ale na mizině nejste.“

„Skoro. Máme dost velký příjem, abychom si mohli platit pojištění a finanční úřad si taky nějak udržíme od těla. Ale platby v hotovosti za dva měsíce skončí. Pak budeme muset žít z Johnova platu. Myslím, že si budu muset sehnat práci.“

„Raději byste měla sehnat psací stroj.“

Lena se zasmála a protáhla se v křesle. „To by bylo něco.“

„Myslíte, že by to zvládl? Myslím, kdyby chtěl, myslíte, že by to dokázal?“

„Je dobrý spisovatel.“ Zamyslela se. „Už mu pár povídek vyšlo, víte, v různých literárních časopisech. V takových, co platí čtyřmi nebo pěti autorskými výtisky.“

„Tomu říkám terno.“

Pokrčila rameny. „Dlouhodobá investice. Jméno. Ale nevím, jestli to, že dokáže napsat dobrou povídku, znamená, že je schopen napsat dobrou imitaci Hemingwaye.“

„Ví toho o něm dost, co?“

„Možná až příliš mnoho. Mohl by být ochromen vlastními nároky.“ Potřásla hlavou. „V jistém smyslu je hemingwayovský maniak. Jejím posedlý. Nesvědčí mu to.“

„Možná, že by ho to pustilo, kdyby to napsal.“

Usmála se na něj. „Jste mazaný jako opice.“

„Promiňte. Nechtěl jsem –“

„Ne.“ Zvedla obě ruce. „Neomlouvejte se, mně se to líbí. Líbíte se mi, Castle. John je hodný, ale někdy příliš velký dobrák.“

Dolil oběma víno. „Z něčeho takového mě nikdo obvinit nemůže.“

„Řekla bych, že ne.“ Odmlčela se. „Měl jste někdy potíže s policií? Ptám se jen ze zvědavosti.“

„Proč?“

„Jsem prostě zvědavá.“

Zasmál se. „Nějaká ta maličkost, když jsem byl malej kluk. Znáte to, chtěl jsem vědět, co všechno mi projde.“ Zvážněl. „Pak jsem koupil dva měsíce natvrdo za něco, co jsem neudělal. Když se to stalo, nebyl jsem ani ve městě.“

„Co to bylo?“

„Ozbrojená loupež. Ten chlápek se vrátil a udělal ten samej zatracenej kšeft podruhy! Byl to pěknej vůl. Přiznal se i k tý první práci, a tak mě pustili.“

„Proč vás vlastně obžalovali?“

„Kdysi jsem si myslel, že to na mě někdo hodil. Třeba ten prodavač, co na mě ukázal prstem.“ Napil se vína. „Ale k čertu. Byl to prostě pech. A blbí policajti. Ten chlápek byl asi tak velkej jako já, stejná barva vlasů, bydleli jsme ve stejný čtvrti. Poldové se s tím nechtěli párat. Tak mě šoupli do basy a bylo to.“

„Takže máte záznam v rejstříku?“

„Hmm-mm. Jedna holka z VOP se postarala, aby ho vymazali. Chtěla, abych jim to nedaroval, neoprávněné zatčení, protiprávní uvěznění. Jediný, co jsem chtěl já, bylo vypadnout z města.“

„To nebylo tady?“

„Ne. V Daytonu v Ohiu. Už to bude takovejch osm, devět let.“

„To je dobře.“

„Pročpak ten třetí stupeň?“

Naklonila se kupředu a jemně ho poplácala po ruce. „Říkejte tomu třeba pracovní pohovor, Castle. Mám takový pocit, že možná budeme parťáci.“

„Fajn.“ Pomalu se na ni usmál. „Chcete vědět ještě něco?“

5. Pan doktor a paní doktorová

Příštího rána John dovrávoral do kuchyně, šálku s kávou si ani nevšiml a vytáhl si z chladničky zelenou láhev piva. Vzhlédl ke světlíku. Čtyři štíři a ani jeden se nehýbal. Dnes bude muset zavolat exterminátora. Kocovina z červeného vína, ta nejhorší. Na tohle už byl příliš starý.

Na kocovinu z laciného červeného vína. Klesl do měkkého křesla a opatrně, po skle, si nalil pivo do sklenice. Jen žádný velký hluk, prosím.

Když moc pijete, měli byste si dát před spaním pár aspirinů, nějaké vitaminy a tolik vody, kolik v sobě udržíte. Jenomže když moc pijete, na tohle si samozřejmě nikdy nevzpomenete.

Lena v koupelně zastavila sprchu a ozvalo se hluboké zaškroukání v potrubí. John bolestně zamrkal a zhluboka se napil, ale příliš mu to nepomohlo. Když uslyšel vrznutí otevíraných dveří, zavolal na svou ženu, aby mu vzala aspirin, až půjde do kuchyně.

O několik minut později přišla a dala mu ho. „Jakpak se dnes cítí doktor Baird?“

„Doktor Baird cítí, že potřebuje doktora. Nebo hrobníka.“ Vytřepal dva aspiriny a spláchl je posledním douškem piva. „Líbí se mi tvoje šaty.“

Měla na sobě jen ručník ovinutý kolem hlavy. Potutelně se usmála, zaujala taneční pózu a svůdně se zatočila. „Myslíš, že se to ujme?“

„Že váháš.“ V pětatřiceti pořád ještě měla štíhlou postavu modelky, která ho před patnácti lety tak zaujala na semináři. Po celém těle byla stejnoměrně opálená, především díky soukromé opalovací ploše na střeše – soukromé s výjimkou pravidelných nízkých přeletů helikoptéry, každý pracovní den vždy ve čtvrt na dvě. Vždycky se snažila být tam včas, aby jim zamávala. Pilot měl takové bílé zuby. Napadlo ji, kolik opalujících se žen má na své trase.

Sundala si ručník a energicky si jím vyfrotýrovala svoje dlouhé světlé vlasy. „Říkala jsem si, že se trochu ochladím, než se zase obléknu. Přehnal jsi to s vínem, co?“

„Copak jsi to nepoznala z mých brilantních poznámek už včera večer?“ Zaklonil se, oči zavřené, příjemně chladivou sklenici si odvaloval sem a tam po čele.

„Chceš další pivo?“

„Jo. I když káva by byla rozumnější.“

„Stála tu celou noc.“

„Zaplať za mé hříchy.“ Díval se, jak lehce odtančila do kuchyně, a víc než kdy jindy si uvědomoval věkový rozdíl, který byl mezi nimi. Sedmnáct let; tehdy byl dvakrát starší než ona. Mladík by řekl, k čertu s kocovinou, popadl by tu sladkou bytůstku a odnesl si ji do postele. Jenomže jediný orgán, který na jeho meditaci zareagoval, byl jeho žaludek – a učinil tak velice hlasitě.

„Jsou tu i topinky. Nebo chceš něco extrovnějšího?“

„Topinka stačí.“ Proč je k němu tak milá? Obvykle to od ní ráno pěkně schytal, když to večer přepískl s pitím.

„Brr.“ Všimla si štírů. „Už je jich tu pět.“

„Zajímalo by mě, kolik jich ten světlík unese, než pod nimi praskne. Všude budou samí omráčení škorpioni. Pak naštvaní.“

„Exterminator si s nimi určitě poradí.“

„V Africe věří, že když kolem nich zapálíš kruh z benzínu nebo petroleje, zblázní se, popadne je amok a sami se ubodají k smrti. Možná že by to exterminator mohl vyzkoušet.“

„Castle a já jsme včera večer vymysleli plán. Je trošku bláznivý, ale mohlo by to vyjít.“

„Četl jsem to v knize Zákony džungle Bylo mi osm a věřil jsem každému slovu.“

„Vymysleli jsme způsob, jak to udělat legálně. Posloucháš mě?“

„Hmm-mm. Dej mi normální cukr a mléko.“

Nalila trochu mléka do šálku a strčila ho do mikrovlně trouby, aby se ohřálo. „Možná bychom si o tom měli později promluvit.“

„Ale ne. Padělaný Hemingway. A našli jste způsob, jak to udělat legálně. Tak do toho. Jsem jedno velké ucho.“

„Tak podívej, vydavateli o tom řekneš předem – že jsi to napsal ty a pak jsi to nechal naťukat na stroji, aby to vypadalo autenticky.“

„Jasně, zákazníci se o to poperou.“

„Vlastně je to docela možné. Musel by ses o to trochu přičinit, ale povést by se to mohlo.“ Topinka vyskočila z topinkovače a Lena mu ji přinesla na tácu se dvěma šálky kávy. „Podívej, padělaný rukopis by byl jen část knihy.“

„To nechápu.“ Roztrhal topinku na kusy, které si namáčel do silné kubánské kávy.

„Zbytek knihy by byl exegese tvého vlastního textu.“

„Jestli ten podvodník ví, co je to exegese, tak já dokážu udělat kasu.“

„Tohle jsem vymyslela já. Ve skutečnosti napíšeš knihu o Hemingwayovi. Svůj vlastní text použiješ k ilustraci různých aspektů – ‚Napsal jsem to takhle a nejinak, protože…‘“

„To by mohlo být něco jiného,“ připustil. „Možná druhé nejegoističtější pojednání o Hemingwayovi v dějinách. Trochu pochybná zásluha.“

„Ale mohl bys to napsat lehce ironicky. Bylo by to zábavné a zároveň vědecké.“

„Bože, museli bychom se nechat vyškrtnout z telefonního seznamu, vydavatelé by nám volali ve dne v noci. Filmoví producenti. Možná bychom prodali deset výtisků, kdybych si jich devět koupil sám.“

„Vůbec jsi to nepochopil, Johne. Nemáš v sobě ani trochu zločinecké povahy.“

Položil si ruku na srdce a sklopil oči. „Srdeční komory a předsíně. Nehynoucí láska k tobě, tu a tam pálení záhy. Smetí žádné.“

„Podívej, ty řekneš vydavateli pravdu… ale vydavatel pravdu říct nemusí. Alespoň ne v den vydání.“

„Dobře. Pořád to nechápu.“

Delikátně uždibla kousek topinky. „Je to takhle. Falešného Hemingwaye vytisknou v několika exemplářích, jako falešné sloupcové obtahy. Přísně tajné.“

„Moje exegese bude pečlivě vynechána.“

„V tom je právě ten vtip. Pošlou to několika vybraným vědcům, spolu s xerokopiemi několika stran rukopisu. K tomu napíšou něco ve smyslu: , Připadá vám to autentické? Z pochopitelných důvodů to, prosím, zachovejte v tajnosti.‘ Pak už budou jen shromažďovat reklamní textíky na záložku.“

„Už vidím, jaké textíky dostanou například od Scotta, Mikea nebo Jacka. Něco jako: ‚Považujete mě za naprostého idiota?‘“

„Takovým lidem to nepošleš, ty hlupáčku! Pošleš to těm, kteří se považují za experty a přitom jimi nejsou. Castle říkal, že takhle to málem vyšlo s tím Hitlerem – ani je nenapadlo ukázat to historikům obecně. Vytipovali si pár lidí a necitovali ty, kteří to považovali za podvrh. Určitě bys dokázal sestavit seznam lidí, kteří se dají snadno napálit.“

„To by dokázal každý vědec. A každý by napsal jiný; na některých z nich bych se určitě objevil i já.“

„Vyjde to prvního dubna, na apríla. Budeš na první stránce v knižních recenzích New York Times. Publishers Weekly ti napíše článek. Každý se na tom vtipu bude chtít podílet. Ocitneme se na seznamu bestsellerů.“

„Jo, jistě, ale nedomýšlela jsi to do konce.“ Zaklonil se a šálek s kávou si opatrně postavil na břicho. „Co ti chlápci, co nám napíšou vyjádření, ti druhořadí vědci? Budou vypadat pěkně trapně.“

„Na to jsme taky mysleli. Když budeme volit slova v doprovodném dopise k obtahům pečlivě, nebudou nás moct zažalovat. Nemusíme říct –“

„Nemyslel jsem na žaloby. Šlo mi o to, že nemíním pokazit kariéru jiným – možná ji úplně zničit, pokud by byl někdo ve svém vyjádření příliš extravagantní a někdo to proti němu použil. Znáš přece katedrální politiku. Člověka odepíšou za mnohem menší prohřešek, než že udělá ze sebe i ze svého ústavu v tisku osla.“

Položila šálek na stůl, až to zařinčelo. „Pořád myslíš jen na druhé. Proč jednou nemyslíš pro změnu taky na sebe?“ Slzy měla na krajíčku. „Mysli na nás.“

„No dobře, tak to tedy uděláme. Ale jak myslíš, že dopadne moje kariéra na BU, pokud se mi tímhle vtípkem podaří naštvat nesprávné lidi? Za jak dlouho myslíš, že pak ze mě udělají řádného profesora? Myslíš, že se na BU může stát řádným profesorem člověk, který použil své odbornosti k zinscenování zlomyslného kanadského žertíku?“

„Udělej mi laskavost a přemýšlej o tom. Uklidni se a zvaž klady a zápory. Pokud by se to udělalo správně, tvoje katedra bude nadšená – a bože, Harry se chce tolik zbavit předsednictví, že by ho předal i vrahovi se sekerou. Dobře víš, že se řádným profesorem staneš třicet sekund předtím, než ti Harry předá klíč od kanceláře a vezme nohy na ramena.“

„To je fakt.“ Dopil kávu a s tichým zapraštěním vstal. „Promyslím si to. Horizontálně.“ Zamířil k ložnici.

„Chceš společnost?“

Dlouze se na ni zadíval. „Jasně že chci.“

6. ZA NAŠICH ČASŮ

Už zpátky?

Je třeba najít metapříčinu. Vypadá to, že jeden chlápek vytváří v různých časových liniích nebezpečné situace. John Baird, který je v některých z nich vědec, v jiných voják a v ještě jiných bohatý playboy. Ve všech je ovšem posedlý Hemingwayem. Dělá něco, co způsobuje vlny v ’95, ’96, ’97; podle toho, v které je časové linii – ale nějak je nedokážu zahladit. Je na něm něco divného, něco, co se Hemingwaye bezprostředně netýká.

Ale vlny určitě dělá on?

Musí to být on.

Dobře. Najdi metapříčinu, kterou mají všechny osudné linie společnou a na ostatní zapomeň. Pak si s ním promluv.

Dojde k rezonanci –

Koho to zajímá? Po roce 2006 to bude čistě akademická záležitost.

To je pravda. Takže vezmu všechny osudové linie najednou. Neutralizuji metapříčinu, pak se přenesu dopředu a udělám několik místních kontrol.

Dobře. A tentokrát žádné zabíjení.

Rozumím. Ale –

Jsi příliš blízko k 2006. Náhodou zabiješ někoho nesprávného a všechno se prozradí.

V tomhle se asi neshodneme. Určitě bychom to zjistili, kdyby svět na konci těch linií nezanikl.

Jak říkáš, v tomhle se neshodneme. A moje mínění je, že bys raději neměl nikoho zabíjet – pokud ovšem nechceš, abych tě poslal hlídkovat do čtrnáctého století.

Chápu. Ale nemůžu zaručit, že se mi podaří neutralizovat meta-příčiny aniž bych eliminoval Johna Bairda.

Čtrnácté století. Jsou i tací, co ho zbožňují. Většina si ale myslí, že bylo odporné, brutální a velice dlouhé.

7. Čistý, dobře osvětlený podnik

Většina bádání, které je hlavní náplní literární vědy, se odehrává na místech neutrálních nebo nepříjemných. Staré regály knihoven, půdy metaforické i fyzické, prach a rybenky, žloutnoucí papír a vybledlý inkoust. Knihy a dopisy, které nejsou v policích, ale v lepenkových krabicích.

Hemingwayovští badatelé mají svoje útočiště za Bostonem, v Hemingwayově sbírce Knihovny Johna F. Kennedyho na Massachusettské univerzitě. Je to místnost s trojúhelníkovým půdorysem a jedné její stěně dominuje široké okno vyhlížející na bostonský přístav a moře. Kolem konferenčního stolku jsou rozestavěna pohodlná křesílka, ale John ještě neviděl, že by je někdo použil. Pro počítače a nepořádek, který tu vládne, vytvářejí vhodnější prostor pracovní stolky pod oknem. Z podlahy na vás cení zuby kůže zvířat, které Hemingway posílal z Afriky, a celá jedna stěna je věnována Hemingwayovým memorabiliím a fotografiím. V nirvánu však místnost mění až police plné krabic obsahujících desítky tisíc xerokopií Hemingwayovy korespondence, rukopisů, výstřižků – všechno od nákupního seznamu z jeho chlapeckých let až po veškeré dochované verze každé jeho povídky, básně a románu.

John sem rád chodíval ráno, aby mohl obsadit jeden ze tří počítačů. Zapnul ho, založil disk do CD mechaniky a naťukal svůj kód. Pak naindexoval databázi a spustil vyhledávání.

Častěji vyhledávané položky se na požádání objevily na obrazovce – kdykoliv někdo projevil zájem o fyzickou kopii, založila se její elektronická podoba do databáze – ale většina z toho, co hledal John, byla obskurní, a proto musel sundávat lepenkové krabice a přehrabá vat se v nich jako nějaký ubohý učenec z prvních devíti desetin dvacátého století.

Jakmile opustil své poznámky a začal se řídit instinktem, čas pro něj přestal existovat. Přeskakoval z dopisu na rukopis, z načmárané poznámky na interview, zkrátka dělal přesný opak vědecké práce: vědec by se za normálních okolností snažil zjistit, o čem ty povídky byly. Naproti tomu John se pokoušel vyslídit každou zmínku, jež by zúžila témata, ze kterých si může vybírat, až bude povídky napodobovat.

Největší omezení si uvědomil, už když odcházel z baru, kde se poprvé setkal s Castlem. Byl jím jednoodstavcová odpověď, kterou dala Hadley Carlosu Bakerovi na jeho dotaz ohledně nedokončeného románu; že to byl příběh Nicka Adamse o tom, jak lovil a rybařil nahoře v Michiganu. O lovu ovšem John nic nevěděl a většina jeho rybářských zkušeností se omezovala na pozorování splávku v naději, že se nepotopí a nenaruší tak tok jeho myšlenek.

Existovala jedna povídka, kterou Hemingway nezveřejnil, ‚Mezi kluky a děvčaty‘, víceméně neobratná parodie sebe samotného. Pokrývala správné období a zabývala se správnými aktivitami, ale použít ji by byla ošidná věc, tancování mezi vejci. Sáhl by po ní každý, kdo by chtěl odhalit padělek. John samozřejmě mohl odjet do lesů Michiganu, utábořit se tam, všechno si tam prohlédnout a pak to zpracovat v Hemingwayově stylu. Možná později. Nejdříve se musí přesvědčit, že v celé této ohromné sbírce není něco, co by celý jejich projekt mohlo potopit – nějaká pohlednice, na které Hemingway píše: ‚Román se ti bude líbit, protože je tam skvělá scéna s čištěním ryb.‘

Povídky by tematicky tolik omezené nebyly. Podle Hemingwaye pojednávaly o jeho dětství v Oak Parku a Michiganu a o italských bojištích.

John se zarazil a začal přemýšlet. Jediná dramatická zkušenost, kterou s Hemingwayem sdílel, byl boj – jistě, o padesát let později, ve Vietnamu, ale základní situace se přece nemohly tolik změnit. Hrůza, hrdinství, zbabělost. Pušky a granáty byly sice modernější, ale dělaly lidem stejné věci. Možná by byla povídka z první světové války dobrá rozcvička, zkouška věrohodnosti předtím, než se pustí do rozsáhlejšího falzifikátu o dospívání v Michiganu.

Udělal si o tom poznámku do počítače, dostatečně nejasnou, aby se mu nemohla stát osudnou, a pak se vrátil k okamorné práci prohledávání Hadleyiny korespondence, kde se snažil najít nějaké další odkazy na ztracený román– zatraceně!

V dopise Ernestově matce se Hadley zmínila, že ‚taxikář rozbil jeho psací stroj‘ cestou na konstantinopolskou konferenci – nechal ho opravit, nebo ho prostě vyhodil? Rychlá kontrola ukázala, že po červenci 1924 se typ písma na strojopisech skutečně změnil. Takže ho nikdy nenajdou. Psací stroje byly uschovány v Hemingwayových svatostáncích na Key Westu, v Billingsu a Schrunsu; podle původního plánu chtěl zjistit, který z nich je ta stará Corona, sehnat stejnou a nechat Castla, aby se postaral o záměnu.

Takže se budou muset vrátit k plánu B. Castle o sobě prohlašoval, že to se stroji umí, a myslel si, že kdyby nenašli Coronu z roku 1921, dokázal by zakroutit s typy tak, aby byl strojopis přesvědčivý – malé ‚s‘ o vlásek níže, ‚e‘ o vlásek výše a tak dál.

Jak si mohl být tak jistý, že se mu to podaří, když ani neviděl útroby mechanického psacího stroje, John netušil. Osobně mu příliš nedůvěřoval.

Na druhé straně to nemusela být dokonalá napodobenina, protože nechtěli oklamat celý svět, jenom pár recenzentů, kteří navíc uvidí jen xerokopie dvou nebo tří stran. Takže nejspíš odvede přijatelnou práci. John to pustil z hlavy a soustředil se na další dopis.

Jakousi zvláštní náhodou právě ve chvíli, kdy myslel na Castla, myslel Castle na něj. Nebo se na něj přinejmenším vyptával.

8. Nadějný muž

„Jakej byl, když byl mladší?“

„On nikdy nebyl mladší.“ Zasmála se a otočila se Castlovi v náručí tváří k němu. „Myslím než ty. Když jsme se potkali, byl to už třicátník. Tobě nemůže být moc přes pětadvacet.“

Políbil ji na špičku nosu. „Letos mi bude třicet. Ale občas po mně pořád ještě chtějí občanku

„Tak to jsem o rok starší než ty. To znamená, že musíš dělat, co ti řeknu.“

„Zatím to nebylo tak zlý.“ Když odešla do koupelny vzít si pesar, prohledal jí peněženku, a proto věděl, že je jí třicet pět. „Zkusíme to teďs bičíky a pouty?“

„Až příští týden. Musíme se k tomu dopracovat pomalu.“ Odtáhla se od něj a utřela se vpředu prostěradlem. „Ty přece umíš být pomalý.“

„Mám rád, když mě zvou zpátky.“

„Co takhle dnes večer a zítra ráno?“

„Když mě nacpeš vitaminy. Jak dlouho myslíš, že zůstane v Bostonu?“

„Zpáteční lístek má na středeční vlak. Ale říkal, že když na něco narazí, zůstane tam déle.“

Castle se zasmál. „Nebo když si někoho narazí. Myslíš, že by tam mohl mít holku? Nějakou studentku, jako jsi bývala ty?“

„To by byla legrace. Myslím, že nemožné to není.“ Hřbetem ruky si zakryla oči. „Manželky se takové věci vždycky dozvědí jako poslední.“

Oba se zasmáli. „Ale ve skutečnosti si to nemyslím. Je zlatíčko, ale sexy doopravdy není. Myslím, že ho studentky vidí spíš jako oblíbeného strýčka.“

„Ty ses do něj kdysi zamilovala.“

„Hmm-mm. Tehdy měl všechny svoje nynější přednosti plus plno vlasů na hlavě a neměl pivní mozol – zapomněla jsem na něco?“

„Měl ho jako slon?“

„Ne, myslím, že to byly ty miliony dolarů. Ty mohou být docela sexy.“

9. Bloudění

John naštěstí rád slídil a nakupoval v obskurních čtvrtích – nemůžete jen tak vejít do K-martu a vybrat si tam přenosnou Coronu 1921. Vlastně nemůžete ani vejít do obchodu s psacími stroji v Bostonu a koupit si ji, alespoň ne v kterémkoliv. V dnešní době se v nich prodávají už jen specializované textové procesory, nanejvýš v zadní místnosti uchovávají pár zaprášených psacích strojů. V několika obchodech našel elegantní mechanické psací stroje z Itálie a Švýcarska; Američané nevyrobili stroj na psaní, který by se obešel bez elektroniky, už nejméně třicet let.

Trochu větší štěstí měl v zastáváme. Plno Smith-Coron, pár L.C.Smithů a dvě skutečné Corony, které mohly být dost staré. Jedna z nich měla příliš velké typy, druhá byla sice stejná jako Hemingwayova, ale chybělo jí několik písmenek: ychlá hnědá liška př skočila líného psa. Nezdálo se, že by dokázal napsat věrohodného Hemingwaye bez použití písmenek ‚r‘ a ‚e‘. Přesto stroj nakonec koupil s tím, že mohou koneckonců poskládat jeden funkční ze dvou nebo více rozbitých.

Starý zastavárník částku namarkoval, vrátil mu drobné a zabouchl zásuvku pokladny. „Ehm, nepřipadáte mi jako člověk, co by měl druhýmu za zlý, dyž…“ Pokrčil rameny. „Ehm, dyž vám něco prodá a teprve pak si vzpomene, že ví vo místě, kde maj těchdle krámů plno?“

„Samozřejmě že ne. Kšeft je kšeft.“

„Neznám méno toho chlápka ani jeho vobchodu; myslím, že tomu říká muzeum. Nahoře v Brunswicku, v Maine. Má tam tisíce psacích mašin. Kupuje, prodává, vyměňuje. Řek‘ bych, že je to jediný místo na světě, kde byste moh‘ sehnat ty chybějící tentononc.“

„Typy.“ Strčil si starožitný psací stroj pod paži – rukojeť taky chyběla – a potřásl staříkovi rukou. „Mockrát vám děkuji. Ušetří mi to celé týdny shánění.“

S jistou námahou si John opatřil krabici a balicí papír a poslal stroj spolu s xerokopiemi několika tuctů stran povídek z Hemingwayova psacího stroje a vzkazem Castlovi, aby se podíval, co se s tím dá dělat, do Key Westu. Pak se vrátil do knihovny a vyhledal brunswický telefonní seznam. Pod heslem ‚kancelářské stroje a potřeby‘ našel Museum a prodejní království psacích strojů Bláznivého Torna. Vypůjčil si vůz a vyrazil na sever.

Když tam dorazil, malé město už mělo stažené rolety. Projel kolem obchodu Bláznivého Torna a zamířil do motelu. Svítil na něm sice neon VOLNÉ POKOJE, ale majitele musel zburcovat z hlubokého spánku. Zapsal si Johnovo číslo kreditky, poslal ho do pokoje číslo 14 a ostentativně otočil ceduli na NERUŠIT. Na motelovém parkovišti byly jen dva další vozy.

John si ráno přispal a v místní jídelně si dopřál kompletní ‚truckerskou‘ snídani: dvě pořádné vepřové kotlety s vajíčky a bramborovou kaší. Do krámu se vypravil pěšky, čímž asi deset kalorií zase spálil.

Bláznivý Tom byl mladší, než John čekal, třicátník s vrabčím hnízdem černých vlasů na hlavě. Na neposkvrněném pracovním stole ležel převrácený psací stroj, ale zbytek místnosti měl do neposkvrněnosti daleko. Podlaha byla doslova pokrytá tisícem skořápek burských oříšků. Bláznivý Tom je do sebe ládoval z velké dřevěné mísy. Když ve dveřích uviděl stát Johna, okamžitě mu nabídl. „Nesolené,“ řekl. „Zdravé.“

John přešel křupavý koberec z burákových skořápek. Místnost osvětlovala jediná holá žárovka, která visela nad pracovním stolem, přestože po jeho stranách byly přichyceny dvě nerozsvícené pracovní lampy. Stěny byly odshora dolů pokryty policemi se stovkami psacích strojů, většinou černé barvy.

„Nechtě mě hádat,“ řekl muž, když si John nabral hrst buráků. „Přišel jste kvůli psacímu stroji.“

„Kvůli jednomu konkrétnímu. Přenosná Corona 1921.“

„Hmm.“ Zamyšleně zavřel oči. „Hemingway. Jeho první. Nebo alespoň první po tom, co začal psát. Corona ’27 by byl Faulkner.“

„Shánějí se po nich lidé hodně?“

„Párkrát do roka. Dozví se o mém krámu a přijedou se podívat, jestli by tu nesehnali stroj, který používal mistr, ať už je tím jejich mistrem kdokoliv. Kouzlo kongeniality a tak dále. Ale vy nejste spisovatel.“

„Nějaké povídky mi už vyšly.“

„Jo, ale vypadáte příliš blahobytně. Živíte se něčím jiným. Učíte ve škole.“ Rozhlédl se v šeru. „Corona. Corona.“ Pak těch šest slabik zazpíval na melodii ‚Corina, Corina‘. Na chvíli zmizel ve tmě a vrátil se s malým psacím strojem, který položil na stůl. „Podle stylu tady toho loga ‚Corona‘, byl vyroben po roce 1920. Podle zarážek tabelátorů to ale bylo před rokem 1927.“ Našel kus papíru a židli. „Do toho, zkuste si ho.“

John naťukal několik rychlých lišek a nejlepších přátel člověka. Typy byly shodné s těmi na stroji, který Hadley dala před svatbou Hemingway o vi. Posunutí některých písmenek nahoru a dolů bylo sice jiné, ale s tím už si Castle poradí, až si to vyzkouší na rezervním stroji.

John si rozlouskl oříšek. „Kolik?“

„Na co ho potřebujete?“

„Proč to chcete vědět?“

„Tenhle je jediný, který mám. Raději bych vám ho pronajal, než prodal.“ Nevypadal na to, že lže, aby zvedl cenu. „Za tisíc je váš, za stovku měsíčně vám ho pronajmu.“

„Co kdybychom se dohodli takhle? Koupím ho a jestli mi nepřinese štěstí, koupíte ho ode mě zpátky za sníženou cenu. Mých tisíc babek mínus deset procent měsíčně.“

Bláznivý Tom napřáhl ruku. „Na to si spolu dáme pivo.“

„Není na ně trochu brzy?“

„Ne, když celé dopoledne jíte buráky.“ Vytáhl z chladničky dva budwaisery s dlouhým hrdlem a postavil je na papírové ubrousky na stole. „Co vlastně píšete?“

„Povídky a někdy básně.“ Po tučné snídani mu pivo přišlo docela vhod. „Nejspíš jste ode mě nic nečetl – pokud nekupujete časopisy jako Iowa Review a Triquarterly“

„Jasně že jo. Příloha s Gertrude Steinovou a HD. Možná jsem od vás něco četl.“

„John Baird.“

Potřásl hlavou. „Možná. Nemám paměť na jména.“

„Kdybyste si moje jméno pamatoval z Iowa Review, byl byste první, kdo to o sobě může říct.“

„S tím Hemingwayem jsem to uhodl?“

„Samozřejmě.“

„Ale pro nějaké Iowa Review přece nepotřebujete psát jako Hemingway. Stačí krátké oznamovací věty, je to tak a tak.“

„Ne, ale uhodl jste i to, že jsem učitel. Učím Hemingwaye na Bostonské univerzitě.“

„Ale k čemu potřebujete ten psací stroj? Chcete si se studenty hrát ‚co je to‘?

„To také. Ale hlavně bych si chtěl zkusit, jaký je to pocit.“

Ze zadní části krámu naslouchala jejich rozhovoru s velkým zájmem třetí osoba. Vlastně to nebyla ‚osoba‘, i když tak vypadal: nikdy se nenarodil a nikdy neumře. Jenomže on ani neexistoval, alespoň ne v takovém tom ‚štípni mě, ať se probudím – au!‘ smyslu, jakým existujeme vy a já.

Na druhé straně zase více než existoval, protože mohl cestovat mezi jednotlivými místy způsobem, pro který ani nemáme označení.

Měl hůlku, která se dala na jednom konci nastavit na infarkt, mrtvici nebo metastázovanou rakovinu; druhý konec způsoboval něco jako afázii. Hůlku však nemohl použít, dokud se nematerializoval. Přistoupil k oběma mužům a skořápky pod jeho nohama nezapraskaly, protože vážil méně než myšlenka. Ze vzdálenosti několika desítek centimetrů si prohlédl obličej Johna Bairda.

„Myslím, že je to mystická záležitost, i když tohle slovo moc rád nemám. Uvidíme, jestli se mi podaří pochopit, jak pracuje jeho mysl.“

„Zvláštní,“ řekl Bláznivý Tom. „Vlastně jsem si ho nikdy nepředstavoval, jak píše povídky na stroji. Pořád posedával po nějakých kavárnách, čmáral si do zápisníku a dával si jednu kávu za druhou.“

„Hodně jste toho o něm přečetl?“ Další důvod, proč si s falšováním nic nezačínat. Tenhle chlapík se může zjevit zničehonic a prohlásit: „Prodal jsem Johnu Bairdovi přenosnou Coronu 1921.“

„Sakra, já čtu pořád. Když mám za den dva zákazníky, jeden z nich sem přijde omylem a druhý se chce zeptat na cestu. Četl jsem veškerou Hemingwayovu beletrii, většinu toho, co napsal pro noviny, a myslím, že i všechny básně. Nejenom z období Querschnitt; i zajímavější věci.

Neviditelný muž byl zmatený. John Baird zjevně plánoval nějaký podvod s Hemingwayem. Ale pak by mu prodavačovy nebezpečné znalosti měly působit starosti. Místo toho úlevou doslova zářil.

Má něco podniknout, nebo ne? Mohl se o několik hodin vrátit v čase a psací stroj ukrást, ale v tom případě by se musel materializovat, a to by mohlo vzbudit podezření. A Baird by mohl najít jiný. Mohl zabít jednoho z nich nebo oba, hned, minulý týden nebo příští, jenomže to by znamenalo službu ve čtrnáctém století na dobu delší, než je věčnost – když existujete mimo čas, století nepříjemností je dost dlouhé na to, aby vznikly a zanikly celé planety.

Nebýt silného příčinného nexu, nepřitáhlo by ho to sem. Ale musely existovat i dřívější, protože John Baird přece jen tak nezašel do postranní uličky v malém městě a nerozhodl se, že změní historii tím, že si koupí psací stroj. Ty předchozí však musely být slabé nebo je něco maskovalo.

Možná tohle byl dobrý místočas, aby se s Johnem Bairdem setkal o samotě a všechno mu vysvětlil. A pak se ho dotkl hůlkou. Ne, ne dříve, dokud nebude přesně vědět, čemu zabrání. Se značným vypětím vůle a s vynaložením něčeho jako energie zmrazil čas v tomto okamžiku a přenesl se do několika stovek sousedících existencí, které se nacházely ve stejném svazku osudových časových linií.

Ve většině z nich byl John Baird tady, v Museu a prodejním království psacích strojů Bláznivého Torna. V některých byl na podobném místě v New Yorku. Ve dvou byl ještě v Hemingwayově sbírce. V jedné John Baird neexistoval; celá planeta byla sežehlá koule strusky bez života. O téhle časové linii věděl; bylo to něco jako zkouška nanečisto.

„Dělal obojí,“ řekl John ve většině časových linií. „Někdy používal psací stroj, jindy plnicí pero nebo tužku. Viděl jsem nečistopisy jeho prvního románu. Byl napsaný v sedmi francouzských školních sešitech.“ Rozhlédl se, jeho paměť pracovala naplno. Neškodilo by trochu odvést pozornost. Nikdy sice nenarazil na zmínku o jiném psacím stroji, který Hemingway používal, ale možná, že ten hoch ano. „Víte, jaký psací stroj používal na Key Westu nebo v Havaně?“

Bláznivý Tom se zatahal za bradu. „Ne. Ale přineste mi vzorek strojopisu a možná to poznám. A podívám se na to – máte vizitku?“

John vytáhl svou vizitku a šekovou knížku. „Berete šeky Bostonské banky?“

„Jistě. Vzal bych i šek banky v Tierra del Fuego. Kdo by platil nekrytým šekem za sedmdesát let starý psací stroj?“ Například Sylvester Castlemaine, pomyslel si John. „Tenhle obchod mám už skoro dvacet let,“ pokračoval Tom. „Za tu dobu jsem nenarazil na jediný falešný šek nebo kradenou kreditku.“

„Jo,“ řekl John. „Proč by měl podvodník chtít starý psací stroj?“ Neviditelný muž se zasmál a odešel.

10. Banální příběh

Milá Leno a Castle, tohle píšu na svém novém/starém stroji, abyste si udělali představu, co bude třeba upravit, aby se napodobil stroj EH:

abcdefghijklmnopqrstuvwxyz

ABCDEFGHIJKLMNOPQRSTUVWXYZ234567890,./

Další věci k zamyšlení- –

1. Papír – jedna z věcí, které usvědčily falzifikátory Hitlerových deníků, je, že odborníci vědí, Ne starý papír také staře páchne. Ten osudový omyl ohledně chemické složky to samozřejmě zpečetil.

Když jsme se o tom bavili, nejdřív mě napadlo, že by jeden z nás odjel do Paříže, tam prohrabal staré půdy a tak podobně a zkusil najít balík 75 let starého papíru nebo starý nepopsaný sešit, ze kterého bychom vyřízli stránky. Ale ve sbírce knihovně JFK jsem se dozvěděl, že si s sebou EH přivezl nějaký papír americké výroby. Velká část nečistopisu Za našich časů – napsaná v Paříži rok nebo dva po našem ‚nálezu‘ – byla na zadní straně dopisních papírů 6 x 7“ z prázdninového sídla jeho rodičů ve Windermere. Xerokopii přikládám. Nemělo by být obtížné napodobit je na ručním lisu, rozhodně mnohem snazší než sehnat 75 let starý americký papír. Bohužel se to trochu komplikuje tím, že jsem ten papír neviděl na vlastní oči, jenom jeho xerokopie. Bude třeba najít nějakou záminku, abych se mohl podívat do trezoru, nebo si nechat jednu stránku přinést a ověřit si barvu inkoustu, zapamatovat si gramáž a lemovku, zjistit, jak je ořezaný…

Začínám se chovat jako skutečný falzifikátor. Ale jak se říká, můžu viset stejně dobře za krávu jako za tele. Některý z kritiků, kterým pošleme ukázku, by mohl chtít vidět originál a porovnat ho s dochovanými papíry z Windermere.

2. Barvy. Tohle by neměl být problém. Tady je recept na barvu na pásky do psacích strojů podle výrobního předpisu z roku 1918:

8 uncí lampové černi

4 unce arabské gumy

1 kvart metylalkoholu

To poslední je dřevný líh. Pokud to ostatní neseženete v Rocku, určitě to budou mít v Miami.

Udělat, aby barva vypadala staře, může být ošidná záležitost. Ve zdejších knihovnách jsem o tom nic nenašel, žádné PADĚLATELSTVÍ PRO POBAVENÍ I PRO PENÍZE. Než se vrátím, kouknu se po tom ještě v New Yorku.

(Jestli nenajdeme nic lepšího, navrhuji, abychom popsané stránky pekli několik dní v troubě při teplotě tak nízké, že se papíru nic nestane, pak je proložili prázdnými listy starého papíru a na několik dní je slisovali, aby stránky získaly pach staroby zatímco prázdné listy absorbují zbytky rozpouštědel barvy.)

Pohrával jsem si s myšlenkou, že bych mohl nechat popsané stránky zplesnivět, ale mohlo by se nám to vymknout z rukou a dojít ke zničení části z nich – nebo bychom také mohli při vší smůle použít nějaký druh plísně, která neumí francouzsky. Uvažovat takhle jako skutečný padělatel je možná ztráta času, ale uznávám, že je to také legrace. Hrát si na policajty a zloděje v mém věku!

Dnes večer zavolám. Chybíš mi, Leno.

Váš komplic

11. Pokyn boží

Když se John vrátil do svého pokoje v Bostonu, měl na záznamníku vzkaz: „Johne, tady Nelson Van Nuys. Harry mi řekl, že jsi ve městě. Nechal jsem ti něco ve tvé přihrádce v kanceláři a vřele ti doporučuji, aby sis to vzal dříve, než to udělá někdo jiný. Teď budu týden mimo město, ale jestli tu budeš příští pátek, zavolej mi. Můžeš mne a Doris pozvat na večeři do Chocholu.“

Chochol je nejdražší restaurace v Cambridgi. Zajímavé. John se podíval na hodinky. Neplánoval jít do kanceláře, ale bude mít dost času se tam stavit, až pojede vrátit vůz. Vlak odjížděl až za čtyři hodiny.

Van Nuys byl jeho kolega hemingwayolog a občas jeho kumpán na tahu. Učil na Brownu. Copak ho asi přimělo urazit sto padesát kilometrů, jen aby mu předal něco, co mohl poslat poštou? Pravděpodobně byl zrovna ve městě a rozhodl se zaskočit. Stejně to ale stálo za to zjistit.

Jelikož bylo poledne, v kanceláři byla jen sekretářka, za což byl John jistým obskurním způsobem vděčný. V jeho přihrádce byly tři mezikatedrální oběžníky, katalog učebnic a hnědá lepenková krabička, ve které při zatřepání něco šplouchalo. Všechno si to odnesl do kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Jakmile se ocitl uvnitř, padla na něj jako vždycky únava. Napadlo ho, jestli se i tento rok budou zase všichni stěhovat. Katedra ráda udržovala profesory ve formě tím, že je každých pár let nutila tahat po chodbách tuny knih a šanonů.

Letmo se podíval na oběžníky a vyhodil je; jelikož v létě neučil, netýkaly se ho. Katalog si strčil do kufříku. Pak opatrně otevřel lepenkovou krabici.

Byla v ní třetinková láhev Jacka Danielse, ale bourbon v ní nebyl. Kalná nazelenalá kapalina. John odšrouboval uzávěr a se štiplavým zápachem pernodu se mu rozbřesklo. Před lety promarnil spolu s Van Nuysem půlku odpoledne v Paříži hledáním zdroje pravého absintu. Takže ho konečně našel.

Absint. Nektar bohů, zkáza několika generací francouzských umělců, studentů i dělníků – v roce 1915 postavený mimo zákon pro návykovost a halucinogennost. Kdepak ho asi Van Nuys vypátral?

Znovu uzávěr zašrouboval, láhev vrátil do krabice a tu strčil do kufříku. Jestli byl jeho účinek skutečně tak silný, nebylo by nejspíš radno řídit pod jeho vlivem. I když v bostonském dopravním ruchu by nějaké to šněrování a lehčí kolize patrně prošly bez povšimnutí.

Až bude bezpečně ve vlaku, dá si jednoho nebo dva panáky. Přece to nemůže být tak silné. Jako dítě šedesátých let John vyzkoušel LSD, psilocybin, extázi a meskalin a halucinační účinky každé z těchto drog si pamatoval do nejmenších podrobností. Účinky absintu nejspíš nebudou tak silné jako jeho novodobějších následníků. Přesto bude rozumnější vyzkoušet je na místě, kde bezvědomí, imitace Steva Allena nebo mluvení z cesty projde bez povšimnutí.

Vrátil vypůjčený vůz, a aby se nemusel s kufříkem, kufrem a psacím strojem plahočit metrem, vzal si na South Station taxík. Když se tam dostal, dal si pivo, které pak hodinu usrkával, zatímco sledoval, jak Yankeeové masakrují Red Sox, potom si najal vozík a dopravil s jeho pomocí svá zavazadla na třetí nástupiště. Tam ho usměvavý průvodčí usadil do Stříbrného meteoru, jenž teprve nedávno prodloužil svou trasu z Bostonu až do Miami.

Vlaky miloval už od svého dětství v New Yorku. Jeho matka odmítala létat, a tak často jezdili klapy-klap z jednoho místa na druhé v útulném pohodlí kupé první třídy. Potěšení z moderní verze Amtraku mu kalila jeho eidetická paměť. Kupé sice bylo stejně velké jako ta, ve kterých si četl a luštil křížovky před čtyřiceti lety – udivoval svou matku a probouzel v ní nadšení svou zdatností při řešení jazykových rébusů – ale vůně staré dobré kůže byla pryč, nahrazená plastem. Také kování už nebylo z leštěné mosazi, nýbrž z pochromované oceli. Na červeném plastovém sedadle ležel svačinový balíček, krabička zabalená v plastové fólii, obsahující trojúhelníček nezničitelné ‚sýrové pochoutky‘ – jako by ten sýr byl k jídlu – malá plastová láhev levného kalifornského vína, plastová sklenka na ně a jablko – pravděpodobně nikoliv plastové.

John si pověsil sako a kravatu do malé skříňky vedle prostoru, kam se mělo sklopit lehátko, a několik minut se zájmem pozoroval, jak ostatní pasažéři a jejich doprovod spěchají nebo se loudají k vagónům. Většinou se samozřejmě jednalo o staré lidi. John doufal, že je mezi nimi dost mladých, aby udrželi vlaky při životě ještě nějaké to desetiletí.

„Pan Baird?“ John se otočil a uviděl černého průvodčího, který se lehce uklonil a obdařil ho oslepujícím úsměvem zářivé běli a zlata. „Jmenuji se George a budu vám k službám až do Atlanty. Je všechno v pořádku?“

„V pořádku. Ale kdybyste mi mohl opatřit sklenici ze skla a pár kostek ledu, pamatoval bych na vás ve své poslední vůli.“

„Minutku, pane.“ Ve skutečnosti to trvalo méně než minutu. John musel připustit, že přinejmenším tohle se v poslední době zlepšilo: služby Amtraku v šedesátých a sedmdesátých letech se příliš nelišily od těch poskytovaných v Alcatrazu nebo hanojském Hiltonu.

Zavřel kupé, zamkl ho a pak si opatrně nalil do skleničky na dva prsty absintu. Stejně jako pernod se ve styku s ledem mléčně zakalil.

Zamíchal jím a zhluboka vdechl vůni. Podobala se pernodu, ale s ostře štiplavým přídechem, patrně pelyňku. Zkusmo usrkl: pelyněk chuť lékořice nepřebil, ale byl tam.

„Díky, Nelsone,“ zašeptal a vypil celý obsah sklenice jediným statečným douškem. Postavil sklenici a vlak se dal do pohybu. Po jeden kratičký zmatený okamžik měl pocit, že je to halucinace, ale tak tomu bývá vždycky, když se vlak rozjíždí tiše a hladce.

Asi deset minut necítil nic neobvyklého. Vlak se sunul kolem nejošklivějších dvorků Bostonu. Průvodčí, který mu zkontroloval lístek, vypadal jako normální lidská bytost, což ovšem mohla být jen halucinace.

John věděl, že některé drogy, jako amylnitrát, vás zasáhnou s prudkostí úderu, zatímco jiné se do vaší mysli vplíží jako opatrní špehové. Právě tak účinkoval absint: všechno, co cítil, bylo lehké alkoholové opojení a zrovna si chtěl dát dalšího panáka, když začal nenápadně působit.

Na periferii jeho vidění se pohybovaly věci, zvláštní, nehmotné věci bez tvaru, které samozřejmě zmizely, když se na ně podíval přímo. Současně uslyšel šeptání, přes hluk vlaku skoro neslyšitelné a nesrozumitelné, jako jazyk, který jste už slyšeli, ale kterému nerozumíte. Z nějakého důvodu byl výsledný efekt příjemný, i když to také mohlo člověka, který by něco takového nečekal, pořádně vyděsit. Několik minut si tu iluzi vychutnával, zatímco krajina venku se měnila v zalesněné předměstí. Pak hlasy i vidiny náhle ustaly.

Nalil si další skleničku a tentokrát absint zředil vodou. Vzpomněl si na smutnou ženu z ‚Kopců jako bílí sloni‘, která si stěžovala, že všechno chutná jako sladké dřevo, a troufal si uhodnout, co asi Hemingway pil, když tuhle zvláštní povídku psal.

John se zasmál vlastnímu – čemu? Cynismu? – vytáhl Coronu 1921, položil si ji na kolena a založil do ní list papíru. První dva řádky hemingwayovského pastiše z první světové války už měl vymyšlené; naťukal je a pokračoval:

Bláto na stěnách zákopu nebylo po ránu nikdy úplně vyschlé. Kdyby se Nickovi podařilo najít staré noviny, dal by si je mezi sebe a špínu, když se ráno opíral o předprseň a čekal, až vyjde slunce. Úsvit byl tou nejlepší dobou.

Mohli jste mít štěstí a zahlédnout záblesk hlavně. Ale trpělivost byla lepší než štěstí. Čekat, až uvidíte helmu nebo hlavu bez helmy.

Nick sledoval nepřátelskou linii skrz dřevěné obdélníkové střílny, které se táhly na úrovni země podél celého zákopu. Z druhé strany byly zakryté maskovací sítí v barvě bláta. Člověk, který je upřeně pozoroval, mohl zahlédnout záblesk z hlavně, když Nick vypálil. Ale při troše štěstí to bude to poslední, co uvidí.

Nick střelil skrz síť už šestkrát a možná zabil tři nepřátele. V maskovací síti teď zela rozšklebená díra.

Fajn, pomyslel si John, přes díru uvidí lépe, ale současně mu zmenší zorné pole, takže se bude mimovolně snažit dívat na jednu nebo na druhou stranu. Jak to napsat co nejjednodušeji? Někdo si odkašlal.

John vzhlédl od psacího stroje. Přímo proti němu seděl Hemingway, ten větrem ošlehaný, moudrý Hemingway ze známé Karshovy fotografie.

„Bojím se, že toho budete muset nechat,“ řekl Hemingway.

John se podíval na poloprázdnou sklenici absintu a zase zpátky. Hemingway tam byl pořád. „Ježíši Kriste,“ řekl.

„To není absintem.“ Hemingwayův obraz se zavlnil a změnil se v pohledného mladíka, který odjel do války – do války, o které John psal. „Jsem naprosto skutečný. Svým způsobem jsem mnohem skutečnější než ty.“ Zatímco mluvil, stárnul: kníratý, pohledný Hemingway – hrdina dvacátých let; lehce obtloustlý a stále mediálně velice zajímavý hrdina třicátých a čtyřicátých let, jeho vous zbělel, rysy se prohloubily a zesmutněly, až se zkřivily nemohoucností a šílenstvím; pak se ozvala ohlušující rána a temeno jeho lebky explodovalo, krev, mozek a úlomky kostí se rozprskly po lesklém mahagonu. Ve vzduchu byl ostrý pach korditu a krve. Skoro bezhlavá mrtvola pokrčila rameny a rozhodila rukama. „Mohu vypadat jako kdokoliv.“ Nepořádek zmizel a před Johnem zase seděl mladý Hemingway.

John nasucho polkl.

„To, s čím jsi právě začal, nesmíš dokončit. Myslím ten hemingwayovský pastiš. Zničilo by to něco velice důležitého.“

„Co by to mohlo zničit? Dokonce ani neplánuju –“

„Tvoje plány jsou bezpředmětné. Jestliže v tom budeš pokračovat, vážně ovlivníš budoucnost.“

„Vy jste z budoucnosti?“

„Jsem z budoucnosti a minulosti a jiných časových kategorií, které nedokážeš pochopit. Jediné, co potřebuješ vědět, je, že nesmíš napsat tu Hemingwayovu povídku. Jinak bych tě musel já nebo někdo podobný zabít.“

Mávl rukou a objevila se mu v ní hůlka o velikosti vycházkové hole, napůl černá a napůl bílá. Bílým koncem poklepal Johnovi na koleno. Ucítil lehké mravenčení.

„Teď o mně nebudeš moci nikomu vyprávět, ani o tom nic napsat. Pokud by ses o to pokusil, vzpomínka by zmizela – a objevila by se o okamžik později spolu s vědomím, že tě zabiju, když nebudeš spolupracovat.“ Znovu se změnil v zkrvavenou mrtvolu. „Pochopil jsi?“

„Samozřejmě.“

„Když budeš hodný, už mě nikdy neuvidíš.“ Muž se začal rozplývat.

„Počkej te. Jak vypadáte doopravdy?“

„Takhle…“ Po několik sekund hleděl John na ebenovou přítomnost temnější než čerň, na to, co bývalo body, délkami, povrchy, objemy a náznaky dalších dimenzí. „Víš, ve skutečnosti mě nemůžeš vidět ani pochopit,“ zašeptal hlas v jeho hlavě. Sáhl do prázdnoty a okamžitě ruku zase stáhl, omrzlou a necitlivou. Pak to zmizelo.

Strčil si ruku do podpaždí a cit se mu do ní vrátil. To poslední zjevem bylo znepokojivé. Hemingwayovu podobu z každého období jeho života měl uloženou v paměti a jeho mrtvolu si v duchu vybavoval dost často. Droga to všechno mohla spojit a vytvořit ten fantastický požadavek – vlastně to mohl být jen jeho vlastní hlas rozumu, který se ho snažil přesvědčit, aby přestal marnit čas na ten hloupý projekt.

Ale ta věc. Ruku už měl zase v pořádku. Možná mohla i tohle způsobit droga: ten pocit mrazu v ruce. LSD dokáže vytvořit hlubší zážitky. Jenomže ne při dohadování o rukopisu.

Uvažoval, co se zbytkem absintu. Možná by si mohl dát ještě jednoho velkého panáka a zjistit, jestli se Ernie vrátí. Nebo ne – existoval jednodušší způsob, jak si to ověřit.

Bar byl o čtyři kolébající se a drkotající vagóny dál a cestou narážel do oken a stěny, což mu pomohlo vystřízlivět. Když tam dorazil, znovu se mu vybavily vzpomínky na minulost. Pobryndané umakartové stoly. Obsluha žádná: člověk si musel zajít k baru na druhé straně. Cigaretový kouř štípal do očí. On ještě pamatoval lněné ubrusy a nekonečné láhve coly s názvy všech možných měst vyražených na dně, a když s nimi byl otec, vznášel se kolem něj hutný dým havan. Tlustí Churchillové z Punche, které rozedma zastavila dříve, než k tomu měl příležitost Castro. „Colu, prosím.“ Uvažoval, co ho deprimuje víc, zda červená plechovka nebo plastový kelímek s miniaturními kostkami ledu.

Zkouška. Neměl ve zvyku oslovovat cizince ve veřejných dopravních prostředcích. Uviděl muže asi tak svého věku, sedícího o samotě, hipík žijící z podpory, s lennonkami na očích, bílé vlasy až po ramena, hustý šedý plnovous. Kývl, když se John posadil proti němu, ale nahlas neřekl nic. Pomalu upíjel pivo a tupě zíral do houstnoucí tmy.

„Promiňte, prosím,“ řekl John, „ale chci vás požádat o něco neobvyklého.“

Muž se na něj podíval. „Neobvyklé věci mi nevadí. Ale nesnažte se mi, prosím, prodat něco ilegálního.“

„To bych si nedovolil. S drogou to sice něco společného má, ale jen s tou, kterou jsem si vzal.“

„Vypadáte divně. Jste v rauši?“

„Necítím se tak. Ale možná mi… něco uniklo.“ Opřel se a promnul si oči. „Právě jsem mluvil s Hemingwayem.“

„S tím spisovatelem?“

„Jo, ve svém kupé.“

„Páni. Musí být dost starý.“

„Je mrtvý! Více než třicet let.“

„Páni, páni. Tak to je fakt divné. Co říkal?“

„Víte, co je to pastiš?“

„Francouzské pečivo?“

„Ne, je to, když opíšete… když vytvoříte imitaci psaní jiné osoby. V tomto případě Hemingwaye.“

„Je to legální? Myslím, když už je po smrti a tak.“

„Samozřejmě že ano – pokud se to nepokoušíte vydávat za pravého Hemingwaye.“

„Tak co se stalo? Chtěl vám s tím pomoct?“

„Vlastně ne… říkal, abych toho raději nechal.“

„Pak toho raději nechtě. S duchy není žádná sranda.“ Ukázal na starý mosazný náramek na Johnově zápěstí. „Byl jste ve Vietnamu?“

„V osmašedesátém,“ přisvědčil John. „V Hué.“

„Tak to byste měl o duchách něco vědět. S duchy není žádná sranda.“

„Jo.“ Odtažitost, o níž si předtím myslel, že ji vidí v mužových očích a kolem jeho úst, byla vlastně osamocenost, tedy něco trochu jiného. „Jste v pořádku?“

„Jo, jasně. Chvíli jsem nebyl, ale už jsem se vzpamatoval.“ Zadíval se z okna a řekl něco stejně divného jako Hemingway. „Naučil jsem se to brát ze dne na den. Den, ve kterém žijete, je jediný, který je skutečný. Minulost jsou sračky a budoucnost, sqkra, jednoho dne bude vaše budoucnost to, že už žádnou budoucnost nemáte. Tak co s tím? Jo, den ze dne.“

John přikývl. „U které zbraně jste sloužil?“

„Jak jsem říkal, člověče – minulost jsou sračky. Neurazilo vás to?“

„Ne, to je v pořádku.“ Nalil zbytek coly na ledové kostičky a zvedl se k odchodu.

„O těch duchách si raději s někým promluvte. Myslím s nějakým cvokařem, víte? Jasně že neexistují. Ale stejně byste se s nimi měl vypořádat.“

„Díky. Udělám to.“ John si u barmana přibral víc ledu a vydal se kolébavou chodbou zpátky do svého kupé. Přitom se snažil nerozlít si pití a zároveň žonglovat s fantazií, realitou, minulostí, přítomností, pamětí…

Otevřel dveře a byl tam Hemingway. Popíjel absint. Podíval se na něj s výrazem unavené zloby. „Vážně tě musím zabít?“

To, co John v příštím okamžiku udělal, by Castelmaina, který ho považoval za ubožáka, překvapilo. Zavřel za sebou dveře a posadil se proti přízraku. „Možná mě můžete zabít a možná nemůžete.“

„S tím si hlavu nelámej. Můžu.“

„Říkal jste, že o vás nebudu moci s nikým mluvit. Právě jsem byl v baru a udělal jsem to.“

„Já vím. Proto jsem se vrátil.“

„Pokud nefunguje jedna z vašich schopností, možná nebudou fungovat ani ostatní. Každopádně, když mě teď zabijete, nikdy se nedozvíte, co se zvrtlo.“

„To jsi sice vymyslel hezky, ale nepomůže ti to.“ Dopil absint, přejel prstem po obrubě sklenice a ta se opět naplnila.

„Tvoje předpoklady o kazualitě jsou nevyhnutelně naivní, protože nedokážeš obsáhnout ani polovinu dimenzí, které obýváš.“

„Přesto jste mě ještě nezabil.“

„A tvoje předpoklady ohledně mé ‚psychologie‘ jsou prostě směšné. Nejsem o nic více lidská bytost než ty nálevník.“

„To mohu přijmout. Ale i s nálevníkem se mohu dohodnout, pokud mi to přinese nějakou výhodu.“

„O čem bych se tak s tebou mohl dohadovat?“

„Vím o sobě něco, co vy zjevně nevíte a díky čemuž dokážu vzdorovat vašemu zákazu mluvení. Kdybyste to věděl, hodně by vám to pomohlo.“

„Možná trochu.“

„Výměnou za to požaduji přirozeně svůj život a vysvětlení, proč nesmím napsat pastiš Hemingwaye. Pak ho nenapíšu.“

„Když tě zabiju, nenapíšeš ho taky.“

John se napil coly a čekal.

„Dobře. Je to asi takhle. Vesmír není jen jeden; ve skutečnosti jich jsou nespočetné ziliony. Jsou zhruba stejně velké a složité jako tento a dá strašnou práci udržet je všechny v pořádku.“

„A to děláte vy? Jste Bůh?“

„Nejsem na to sám. Vlastně nemá smysl označovat nás číslem, ale myslím, že v součtu jsme Bůh… a také Ďábel, Kosmický loutkař, Velká unifikační teorie, Velká tykev a všechno ostatní. Když nás budu považovat za skupinu, pak by její překlad do lidského jazyka zněl, hm… řekněme Řízení interkontinuálních záležitostí.“

„ŘÍZ?“

„Zní to trochu nešťastně. Každopádně by sis měl činnost ŘIZ představit spíš jako práci skalpelu než nože.“ Hemingway se poškrábal na nose a absint nechal zavěšený volně v prostoru. „K událostem má docházet určitým způsobem a v určité posloupnosti. Díváš se, jak se něco přihodí, a říkáš si příčina a následek, souhra okolností nebo, páni, tohle se přihodí jednou za milion let – ale nechápeš vůbec nic. Ani se o tom nepokoušej přemýšlet. Je to jako by se mravenec snažil pochopit obecnou teorii relativity.“

„Neměl by žádné vodítko. Nevěděl by, čím začít.“

Přízrak se na něj ostře podíval a pokračoval. „Vesmíry se vyskytují v jakýchsi svazcích. Po stovkách, po tisících, prakticky stejné. A vzájemně se ovlivňují. Rezonují spolu. Když se v jednom něco pokazí, rezonancí se to přenese i na ostatní.“

„Chcete říct, že když napíšu pastiš na Hemingwaye, stovka vesmírů půjde k čertu?“

Přízrak rozpřáhl ruce a zadíval se ke stropu. „Tak jednoduché to není. Jediná jednoduchá věc je, že nic není jednoduché.

Jsem svým způsobem odborník na literaturu. Na americkou literaturu devatenáctého a dvacátého století. Normálně. Většinu mého vesmíru zabírají chlápci jako Hemingway, Teddy Roosevelt, Heinlein, Bierce, Crane, Spillane a Twain.“

„William Dean Howells ne?“

„Ne, a ani James nebo Carver nebo Coover nebo Cheever nebo kdokoliv z nich. Kdybych měl s každým tak málo práce jako s Williamem Deanem Howellsem, strávil bych většinu svého časoprostoru na nějaké planetě, kde dobře berou ryby.“

„Maskulinní typy?“ zeptal se John. „Ale ne všechny machistické typy s chlupatou hrudí.“

„Píšu ti výbornou – za tohle. Jedná se o spisovatele, kteří mají akumulační vliv na maskulinní stránku americké národní povahy. Neexistuje pro to jednoslovní označení, ačkoliv je to určité specifikum: individualismus, zbožnění schopnosti, krátkodobý optimismus, dlouhodobý existencialismus. ‚Až umřu, možná už nebude nic, ale dokud jsem tady, ať se propadnu, jestli svou práci neodvedu, i když mám kolem sebe samé idioty.‘ Už chápeš, jak to myslím?“

„Dobře. A taky chápu, jak do toho zapadá Hemingway. Ale jak to můžu narušit tím, že napíšu pastiš Hemingwaye?“

„Tady mám jistá omezení. Přesně nevím. Vím, že je životně důležité, aby zájem o Hemingwaye ze sedmdesátých let pokračoval až do devadesátých. V Sovětském svazu stejně jako ve Spojených státech. Cítím, že by to tvůj pastiš narušil.“ Protáhl sklenici absintu do metr dlouhého jantarového krystalu a ten proměnil v černobílou hůlku. Sklenice se znovu objevila v držáčku na pití u okna. „Teď je řada na tobě.“

„Nezabijete mě, až uslyšíte, co vám řeknu?“

„Ne. Do toho.“

„Takže… mám absolutní eidetickou paměť. Všechno, co jsem kdy viděl – nebo cítil, nebo ochutnal, nebo uslyšel, nebo ohmatal, nebo co se mi jen zdálo – si pamatuji navždy.

Všichni ostatní majitelé zázračné paměti, o kterých jsem kdy slyšel, byli nějak omezení – na čísla, data, triky s kalendářem, historické podrobnosti – a většina z nich byli idiots savants. Já mám přinejmenším normální inteligenci. Ale od svých tří let jsem nic nezapomněl.“

Hemingway se přátelsky usmál. „Děkuji. To je přesně ono.“ Pohrál si s černým koncem hůlky a něco cvaklo. „Kdyby sis mohl vybrat, zemřel bys raději na infarkt, mrtvici nebo rakovinu?“

„Takže takhle je to?“ Hemingway přikývl. „Nu, jste natolik člověk, že podvádíte. Lžete.“

„To bys nepochopil. Mrtvici?“

„Nebude to fungovat.“

„Hned se o tom přesvědčíš.“ Sklonil hůlku.

„Počkejte! Co je to smrt? Je… něco, co bych měl udělat, něco, o čem víte?“

Konec hůlky se zastavil pouhý palec nad Johnovým kolenem. „Podle mě je to prostě tvůj konec. Je to tak zlé?“

„V porovnání s tím, že bych skončit nemusel, ano.“

„To jen dokazuje, jak málo toho víš. Já a ostatní jako já nikdy nezemřeme. Jestli chceš něco, čím by ses zabýval v posledním okamžiku, čemu bys věnoval svou poslední myšlenku, polituj mě.“ John se mu podíval přímo do očí. „Polib mi prdel!“ Hůlka dopadla. V jeho hlavě explodovala ohnivá koule.

12. Sňatek je nebezpečná hra

„Budeme ho vydírat.“ Castle a Lena byli spolu ve velké starožitné vaně, v moři růžové pěny, ona zády přitiskla k jeho hrudi.

„Jistě,“ řekla. „Jestli nás nenecháš, abychom tvůj rukopis vydávali za pravý, řekneme všem, že jsi ho zfalšoval.‘ Něco se mi na tom nezdá, ale pořád to nedokážu uchopit.“

„Koukni, já uchopím tohle…“

Zahihňala se. „Až potom. Jak jsi to myslel s tím vydíráním?“

„Už jsem to všechno promyslel. Mám jednu kamarádku, Pansy, a ta bývala call girl. Takových sedm, osm let už v branži nedělá, ale pořád vypadá na milion babek.“

„Jistě. Dáme Johna s tou šlapkou dohromady –“

„Call girl není šlapka. To je úplně jiná třída.“

„Tak zaprvé, John by nikdy nezaplatil za sex. Ve Vietnamu to dělal a dodnes z toho má výčitky.“

„O placení nepadlo ani slovo. Ona se do něj zabouchne. Přičemž ho samozřejmě ošuká tak, že mu oční bulvy vyskočí z důlků.“

„Líbí se mi obraty, které používáš, Sylvestře. A až bude mít ty bulvy z důlků v šukané, přijdeš ty s foťákem.“

„Jo, ale jsi nejmíň o šest kroků napřed.“

„V pořádku, takže krok dva: jak je dáme dohromady? Na církevním večírku?“

„Přestěhuje se sem.“ O patro výš byl volný byt. „Ty, já a Julio budeme shodou okolností někde jinde, když se sem přihrne se všemi těmi těžkými krabicemi a bude mít před sebou pekelnou spoustu schodů.“

„Jistě, John jí pomůže. Má takovou povahu, pomohl by jí, i kdyby byla ohyzdná ježibaba s leprou. Odnese jí ty krabice a možná si s ní i vypije šálek čaje. Ale neskočí s ní do postele.“

„Fajn, ty ho znáš lip.“ Jeho hlas se změnil ve smyslný šepot a dlaněmi jí podebral ňadra. „Jenomže já znám chlapy a znám Pansy… a Pansy by ho postavila i mrtvému.“

„Jistě, a pak by se mu postarala o ty bulvy. S mrtvým by to měla lehčí.“

„Co?“

„Ale nic. Pokračuj.“

„Takže… podívej. Víš, co dělají call girls?“

„Předpokládám, že jim člověk zavolá a řekne, že má problém s bul-vama.“

„Kašli na bulvy. Pracuje jako placená společnice. Tahle část je legální. Chlápek přijede do města, služebně, nebo si orazit, zavolá si do agentury a tam se ho zeptají, jakou společnici chce. Když řekne něco jako, že chce pořádnou macandu s těsnou prdýlkou, která by ocucala i chrom z kulového čepu – odpoví mu: ‚Promiňte, pane, ale tento druh služby my neprovozujeme.‘ Většina zákazníků už ale ví, co a jak, a řeknou prostě, hm, nějakou hezkou mladou blondýnku, která ráda tancuje.‘“

„A přitom myslí na kulové čepy a bulvy.“

„To je ono. Začne to jako schůzka a chlápek vysolí agentuře nějakých dvacet babek za zprostředkování. Pořád nebyl porušen zákon.

No a v jednom ze tří, čtyř případů to je vše. Chlápek sice ví, o co kráčí, ale nemá odvahu se zeptat, nebo to ani neví, a pak je z toho normální zívačka. Ale nemyslím, že se Pansy někdy tohle stalo.“

„Když to jde, jak má, přijde brzy řeč na kulové čepy.“

„Hmm, ale Pansy s tím nezačne. Tu otázku musí položit chlápek. V případě, že by to byl polda, je to navádění k trestnému činu.“

„Víš, jestli už Pansy někdy zabásli?“

„Ne. Policajti kurvu většinou jen ojedou, obvykle požadují vykouření. V tomhle městě jich polovina požaduje vykouření od chlapů.

Takže chlápek se zeptá a Pansy se začervená, řekne, pro vás bych to, myslím, mohla udělat. Cestou do motelu nebo kam pak řekne, víš, nechtěla bych to po tobě, kdybychom nebyli opravdoví přátelé, ale zítra musím zaplatit splátku na auto a potřebovala bych splašit ještě takových dvě stě babek.“

„A bere MasterCard a VISA.“

„Ne, ale ví naprosto přesně, kde najde nejbližší bankomat. Dokonce ti napíše potvrzení.“ Castle se zasmál. „Říkala mi, že jeden chlápek z Toleda od ní má potvrzení už na pět papírů.“

„To je všechno hezké, ale pokud jde o Johna, není to k ničemu. Mohla by mu ocucat chrom z celého blatníku a pokud by nerozeznala Hemingwaye od hemenexu, ani by se na ni nepodíval.“

Castle ji olízl vzadu za uchem až se jí naježily chloupky na krku. „To je můj trumf. Pansy je do čtení jako drak. Má nejmíň tisíc knížek. Takže jsem jí ráno zavolal a zeptal jsem se jí na Hemingwaye.“

„A?“

„Přečetla od něj všecko.“

Pomalu přikývla. „To není špatné, Sylvestře. Takže budeme jejich milostný románek podporovat a dříve nebo později je překvapíš při činu. Pohrozíš mu, že pokud se nedá na dráhu zločinu, řekneš to mně.“

„Myslíš, že by to mohlo vyjít? Neřekne, že na to kašle, ať ti to klidně vyklopím?“

„Ne, pokud sehraju svou roli… a začnu s tím hned zítra. Budu ta nejlepší, nejsladší a nejoddanější ženuška v tomto sexy městě. Pak za pár dní vstoupí do jeho života Pansy a on bude nejšťastnějším mužem na světě. Bude mít to nejlepší z obou světů. Dokud je náhodou nenačapáš in flagranti delicioso.“

„Takže aby si vás obě udržel, udělá, co mu řeknu.“

„Mohlo by to vyjít. Vážně mohlo.“ Pomalu se nazdvedla nad hladinu a začala si smývat mydliny z oblin svého těla.

„Hezké.“

„Sem s kulovým čepem, Sylvestře. A drž si bulvy.“

13. V JINÉ ZEMI

John se probral s obrovskou kocovinou. Sklenka zředěného absintu byla pořád ještě v držáku pod oknem. Bylo brzy po ránu a venku ubíhal svěže zelený les. Koleje jednotvárně šuměly; vagón se zvolna pohupoval, což mohlo být někomu, kdo se cítil dobře, docela příjemné.

Průvodčí dvakrát zaklepal a zeptal se po panu Bairdovi. „Pojďte dál,“ odpověděl John. Malý běloch s úsměvem na tváři přinesl kávu a dánskou buchtu.

„Co je s Georgem?“

„Promiňte, pane? S jakým Georgem?“

John si promnul oči. „Aha, samozřejmě. Už jsme za Atlantou.“

„Ne, pane.“ Mužův úsměv zmrzl a plynule přešel na způsob jednání s praštěnými pasažéry. „Jsme ještě alespoň dvě hodiny od Atlanty.“

„George… takový vysoký černoch se zlatými zuby, který –“

„Aha, vy myslíte George Masona, pane. Má na starosti tento vagón, ale nastupuje až v Atlante a slouží do Miami a zpátky. Severní trasu dělal naposledy minulý rok.“

John pomalu přikývl a nezeptal se, který je rok. „Chápu.“ Usmál se a rychle si přečetl mužovo jméno na jmenovce. „Promiňte, Leonarde. Po ránu obvykle nejsem ve své kůži.“ Muž se ve zdvořilém spěchu odporoučel.

Předpokládejme, že ten podivný sen nebyl sen. To hemingwayovské stvoření ho zabilo – vzpomínka na mrtvici se mu okamžitě vybavila s úděsnou jasností – ale smrt znamenala jen přechod do jiného vesmíru, kde George Mason sloužil na opačné směně. Nebo se John možná úplně zbláznil.

Druhé vysvětlení se zdálo mnohem racionálnější.

Na tácu pod kávou, džusem a dánskou buchtou byl výtisk US Today, noviny, které John nikdy nečetl, protože ačkoliv nepostrádaly komické aspekty, nebyly v nich žádné vtipy. Podíval se na datum a zjistil, že souhlasí. Také články byly přijatelné – války a předzvěsti válek – takže se alespoň neocitl ve vesmíru, kde zotročenou Zemi ovládají Marťané nebo kde se prezidentem stal Barry Manilow. Podíval se na předpovědní mapu počasí a strnul.

Včera byla země uprostřed vlny horka, která trvala už několik týdnů. Zřejmě přes noc skončila. Podle novin byly noční teploty ,23/16/občasné srážky‘. Jenomže on věděl, že nepršelo, a teplota se pohybovala nad třiceti stupni.

Vrátil se k titulní straně a začal pročítat jednotlivé články. Normálně takovým věcem příliš pozornosti nevěnoval a noviny neviděl už několik dní. Předplatné na Globe na šest týdnů v Key Westu zrušili a Johna nikdy nenapadlo jít si je koupit ke stánku.

Nebyla tam ani zmínka o stávce popelářů v New Yorku, o které včera něco zaslechl. Zato našel dlouhý nekrolog rockové hvězdy, o níž s naprostou určitostí věděl, že zemřela loni.

A automobily DeSoto. Ta společnost zkrachovala, ještě když chodil do školy.

Vesmíry ve svazcích, lišící se navzájem v maličkostech. Místo aby zemřel – nebo možná protože zemřel – přenesl se do jiného. Copak ho asi čeká na Key Westu?

Možná John Baird.

Odložil tác a objal se rukama; celý se chvěl. Kdo nebo co byl v tomto vesmíru? Všechny jeho vzpomínky, celá jeho osobnost pocházela z toho, ve kterém se narodil. Co se stalo s Johnem Bairdem, který se narodil tady? Byl mimořádným profesorem americké literatury na Bostonské univerzitě? Byl na jihu na Key Westu a zápasil s přednáškou, kterou měl v Nairobi – nebo pracoval na falzifikátu? Nebo byl specialista na Fitzgeralda a slídil po literárních půdách v Saint Paulu ve státě Minnesota?

Najednou to věděl. V tomto kupé byli oba Johnové Bairdové, v jediném těle. A to tělo bylo lehce odlišné.

Otevřel dveře malé umývárny a podíval se na sebe v zrcadle. Vlasy měl trochu kratší, méně šedivé, vousy lépe zastřižené.

Byl méně tělnatý a… něco bylo divné. Něco v jeho stehně. Spustil si kalhoty a nenašel žádnou jizvu v místech, kde mu kulka ostřelovače pronikla nohou a potrhala nervy.

To byl důkaz. Když si vyhrnul košili, zaplavily ho paralelní vzpomínky. Zkrabatělá okrouhlá jizva na břiše: v tomto vesmíru ho ostřelovač zasáhl o třicet centimetrů výš – a místo rekonvalescenčního střediska v Cam Ranh Bay, měsíců léčení a návratu do války to byl zánět pobřišnice, operace v Saigonu, Tokiu a Walter Reedu a definitivní odchod z armády.

Ale vzpomínky se zase pomalu slévaly. Amherst a Massachusettská univerzita – zvrhle vystudoval na základě péče zákona o vojáky, přestože měl k dispozici miliony – doktorská práce z I slunce vychází a asistentské místo na Bostonské univerzitě, kde se setkal s Lenou a cudně čekal na konec semestru, aby ji mohl někam pozvat. Sex na druhé schůzce a třetí… ale pak se jejich osudy znovu setkaly. Tento John Baird se už do boje nevrátil, a proto se mu americký granát odražený od stromu nerozprskl přímo doprostřed těla, nikdy mu z pinďoura nevyřezávali tucty střepin – proto ho během následujících pětadvaceti let mnohem více využíval. Měl přítelkyně, a dokonce i katastrofální homosexuální zážitek s naprostým cizincem. Pokud věděl, Lena o této temné kapitole jeho života nic netušila, myslela si, že jí je až na jednu výjimku, ke které došlo sedm let po jejich svatbě, věrný. On zase věděl, že měla jednou poměr se svým kolegou a tušil, že toho bylo víc.

Osobnosti a osudy obou Johnů se dělily a zase setkávaly, ovíjely se kolem sebe jako dva popínavé výhonky vyrůstající z jednoho kořene a šplhající po jedné opoře.

Schizofrenické, nikoliv však šílené.

John se podíval do zrcadla a pokusil se oslovit svoje nové nebo staré já – Johna A, Johna B. Nikdo takový neexistoval. Najednou tu byl muž, který existoval ve dvou vesmírech současně a svým způsobem to nebylo nic neobyčejnějšího, než kdyby žil ve dvou domech.

Rozdíl byl v tom, že nikdo jiný neměl ani tušení, že existuje více než jeden dům.

Přistoupil k oknu, odložil si šálek s kávou do držáku a vzal sklenku absintu. Přičichl k ní s úmyslem vylít ho do výlevky, ale pak ho odložil do druhého držáku pro pozdější použití.

Zvažme to: je pravděpodobnější, že existují svazky paralelních vesmírů spravovaných tvory s podobou Hemingwaye a magickou holí, nebo že byl John Baird vystaven účinkům jemu neznámé drogy s neobvykle dezorientujícími účinky?

Podíval se na noviny. Přece si nevymyslel dva týdny sucha. Rocková hvězda už byla nějaký čas po smrti. DeSoto neviděl už dvacet let a přehlédnout tento typ vozu nebylo snadné. Mělo ploutve, na které by měli vydávat zbrojní pas.

Ale možná, že když vezmete člověka, který si pamatuje každou maličkost a vypláchnete mu mozek pelyňkem, bude to mít přesně stejný efekt: bude si dokonale pamatovat věci, které nikdy nebyly.

Káva chutnala odporně. John si oblékl novou košili, holení zamítl a vydal se k jídelnímu vozu. Tam koupil poslední dovozové pivo v chladničce a posadil se proti dlouhovlasému bělovousému muži s kroužkem v uchu, který jeho pozornosti předtím unikl – nebo v tom druhém vesmíru neexistoval.

Muž se díval z okna vlaku na les ubíhající podél trati. „Brý ráno,“ řekl John.

„Dobrý.“ Muž se na něj podíval bez sebemenší známky, že by ho poznával.

„Mluvili jsme spolu včera večer?“

Naklonil se kupředu. „Cože?“

„Chtěl jsem se zeptat, jestli jsme včera večer seděli v tomhle vagónu a bavili se o Hemingwayovi, Vietnamu a duchách?“

Zasmál se. „To se ti asi něco zdálo, kámo. Jsem v tomdle vlaku teprve vodě dvou ráno a kromě barmana jsem ještě nikomu neřek‘ ani bůů.“

„Byl jste ve Vietnamu?“

„Jo, ale to už je pryč, byly to sračky.“ Ukázal na Johnův náramek. „Ti duši pocházej vodtamtud?“

„Nejspíš ano.“

Jeho hlas zněl náhle naléhavě. „Něco ti poradím, kámo; mluvím z vlastní zkušenosti. Popovídej si vo tom s někým. S nějakým cvokařem. Ti duši sami nezmizej.“

„Není to tak zlé.“

„Nejsou to ti, který si voddělal.“ Neposlouchal. „Ti zasraní rákosníci se sice vracej, ale nic nedělaj, jen postávaj vokólo.“ Podíval se na Johna a do očí mu vhrkly slzy. „To tví zasraní kamarádi, který tam padli a teď se vracejí…“ Zhluboka se nadechl a otřel si obličej. „Vracejí se každou noc. K tobě taky?“ John, bezmocně lapený v mužově žalu, zavrtěl hlavou. „Každou zasranou noc, takže mi moje stará nakonec řekla, abych šel ke cvokaři nebo táhl k čertu.“ Nervózně zápasil s knoflíkem na kapse u košile, až se mu konečně podařilo vytáhnout hnědou lékovku a podíval se na štítek. „Můžu si loknout?“ John mu beze slova přisunul svoje pivo. Chlápek polkl tabletku a spláchl ji pivem, aniž se ústy dotkl okraje sklenice.

Klesl zády k oknu. „Asi jsem si ji včera zapomněl vzít. Vobčas se to stane. Sorry.“ Slabě se usmál. „Stačí jedna denně a mám pokoj. Na zbytek kašlu. Sorry.“ Náhle se předklonil a položil Johnovi ruku na zápěstí. „Přijdete si sem, úplně neznámej člověk, a já vás votravuju svými problémy. To nemáte zapotřebí.“

John přikryl jeho ruku svou vlastní. „Možná to zapotřebí mám. A možná, že nejsem úplně neznámý.“ Vstal. „Kvůli těm duchům za někým zajdu. Slibuji.“

„Budete se cítit líp. Není to žádnej zasranej všelék, ale budete se cítit líp.“

„Dáte si pivo?“

Zavrtěl hlavou. „Neměl bych.“

„Dobře.“ John si vzal svou sklenici, zamávali na sebe a vydal se na cestu zpátky.

Ve spojovací chodbičce mezi vagóny zůstal chvíli stát v klapajícím hluku a pozoroval z okna míhající se zeleň. Pak přitiskl čelo k chladnému sklu a zakryl zeleň temnou červení víček.

Opravdu existují ziliony těchhle chlápků a každý z nich si prožívá trochu jiné soukromé peklo? Otázka, kterou si sám sobě málokdy kladl, byla: „Co by v téhle situaci dělal Hemingway?“

Nejspíš by měl dost rozumu, aby to přenechal Miltonovi.

14. Nebezpečné léto

Castle a Lena ho čekali na nádraží a odvezli ho Castlovým starým pickupem zpátky na Key West. Bzučení klimatizace omezovalo konverzaci na minimum, ale příjemně chladila, alespoň od kolen dolů.

John se o setkání s nekonečnem nebo transnekonečnem nezmínil; nestál o to, aby se chlápek s hůlkou vrátil zrovna teď. Všiml si, že dva aspekty jeho osobnosti se ještě nestaly rovnocennými partnery a drobné odchylky tohoto světa jej nepřestaly překvapovat. Do Pigeon Key, kde Disney budoval podmořský zábavní park, se stavěla jednokolejka. U benzínových pump se pořád ještě dal koupit normál. Castlovo rádio chytalo kromě AM/FM i televizi, i když samozřejmě jenom zvuk.

Lena seděla mezi oběma muži a vášnivě se tiskla k Johnovi. Pro Johna jedna to bylo něco nevídaného a pro Johna dvě přinejmenším poněkud neobvyklé. Jistě, i Lena tu byla jiná; měla s Johnem pestřejší sexuální život, ale bylo v tom ještě něco jiného. Pravděpodobně se vyspala s Castlem, pomyslel si, a tahle mimořádná pozornost byla vědomou nebo podvědomou kompenzací, případně obranou.

Castle vypadal v tomto světě trochu odhodlaněji a vážněji. Nepřipadalo mu to jenom podle jeho nevrlé nálady, ale i podle vzpomínek z paralelní konverzace. Johna napadlo, jak je to vlastně s jeho minulostí doopravdy a jestli mluvil pravdu ohledně policejního záznamu.

(Nemluvil. Když se ho v tomto vesmíru Lena zeptala, jestli měl někdy potíže s policií, odpověděl strohým ‚ne‘. Ve skutečnosti si v Ohiu odseděl osm let natvrdo za ozbrojenou loupež, kterou nespáchal – a skutečný lupič tady nebyl tak hloupý. Z vězení vyšel zahořklý a zuřivý, jako skutečný kriminálník. Měl za to, že mu svět něco dluží, a tak vzal týden po svém propuštění na osamělé venkovské cestě stopaře, vytáhl pistoli, přinutil hojit několik metrů do pole a tam ho střelil do zátylku. Vůbec to nevypadalo jako v kině.

Odjel, aniž se dotkl těla, které našlo o dva dny později farmářovo dítě. Ukázalo se, že obětí byl vysokoškolský student v podmínce za překupnictví drog – vlastně koupil jenom kilo trávy a pokusil se získat peníze zpátky tím, že část rozprodal na drobno svým přátelům a jednomu nepříteli – takže noviny napsaly PŘEKUPNÍK DROG NALEZEN ZABITÝ PŘI VYŘIZOVÁNÍ ÚČTŮ MEZI ZLOČINCI a policie se do vyšetřování vůbec nehrnula. Castle byl stejně na Key Westu dříve, než farmářův potomek vyslídil mrtvolu.)

Zatímco ujížděli domů, Johna ani tak nezajímalo, co Lena měla nebo neměla s Castlem, jako co s ní bude dělat on. Půlka jeho osobnosti za celou svou dospělost nezakusila sex bez omezení přetrhaných nervů a tkáně ve zraněném penisu. Na nový zážitek se těšil s nadšením zřejmým přinejmenším Leně. Provokovala ho naprosto nepokrytě, a když přejížděli poslední most na Key West, divže nepožádali Castla, aby jim zastavil u prvního křoví.

Psací stroj zanechali v Castlově péči a nabídku na pomoc se zavazadly zdvořile odmítli. Lena se usmívala Johnově zjevné netrpělivosti; hihňala se, když je na chvíli zdržel vzpírající se zámek; potěšené se smála, když si ji spěšně odnášel přes pokoj k pohovce, kde z ní vášnivě strhal to málo šatů, co na sobě měla, a vzal si ji spěšně, bez jediného slova. Zatímco ji udržoval na pokraji vyvrcholení, stáhl z ní zbytek šatů a přenesl ji do ložnice, kde dělali takový randál, že Julio začal tlouct do stropu násadou smetáku.

Nakonec se společně zklidnili a zůstali vedle sebe ležet v kaluži potu, popadali dech a mlčky pozorovali větrák, který honil vlhký vzduch dokola. „Vypadá to, že dnes budeme spát v loužičce,“ poznamenal John.

„Já si nestěžuju.“ Nadzvedla se na jednom lokti a začala mu na prsou malovat osmičku. „Dneska jste samé překvapení, doktore Bairde.“

„Život je plný překvapení.“

„Měl bys odjíždět častěji – nebo se alespoň častěji vracet.“

„To všechno to bádání kolem Hemingwaye. Z člověka to udělá chlapa.“

„Tohle jsi z knížek nevyčetl,“ namítla, něžně vzala do dlaně jeho penis a napodobila jistý pohyb.

„Ale ano, i když z antropologických.“ V jiném vesmíru. „Dělají to tak na Šalamounových ostrovech.“

„Moudrost Šalamounova,“ řekla a znovu ulehla na záda. Po chvíli dodala: „V JFK mají knihy o antropologii?“

„Ehm, ne.“ Vzpomněl si, že v tomto vesmíru tu knihu nemá. „Zaskočil jsem k Wordsworthovi.“

„Doufám, že jsi ji koupil.“

„To nebylo třeba.“ Dlouze, pomalu ji pohladil. „Ty nejlepší části jsem se naučil nazpaměť.“

O šest dní později a na druhém konci města ležela v přibližně stejné poloze na Castlově posteli, jen ještě vyčerpanější.

„Nepřeháníš to trochu s tou milující ženuškou? Už je to týden.“

Blaženě vzdychla. „To byl týden!“

„Chyběla jsi mi.“ Přitiskl se k ní a neomaleně si ji začal připravovat.

„Ne, nech toho.“ Sklouzla z postele. „Jednou to stačilo.“ Přešla k zrcadlu a začala si rozčesávat zvlhlé vlasy kartáčem. „A nechyběla jsem ti já, ale to.“ Posadila se k otevřenému oknu a výrazně tak zlepšila místní scenérii. „ Asi si tam budu muset nechat dát teflonovou vložku.“

„Starouš cítí, že je v sedle?“

„Jako starý kovboj. Bože, vůbec nechápu, co to do něj vjelo. Čtyřikrát, pětkrát za den. I šestkrát.“

„Vyšukaná, ale šťastná. Řekla sis o to, ne?“

„Vlastně ne. Vůbec jsem neměla příležitost začít hrát svou malou roli. Z vlaku vystoupil už s erekcí a ještě ji má. Žádná žena v jeho okolí se nemůže cítit v bezpečí. Žádná vlhká dutina si nemůže být jistá.“

„Znamená to, že je ten správnej čas vyrukovat s Pansy? Nebo je do tebe tak udělanej, že si jí ani nevšimne?“

Zamračila se na kartáč a začala z něj vybírat vlasy. „Vlastně jsem se tě na tohle právě chtěla zeptat, Castle. Spoléhám na tvou chvalně známou znalost zvířecího chování.“

„Dobře.“ Posadil se. „Podle mě bychom do toho měli jít. Jestli ho má tvrdého, kudy chodí… Pansy si ho přitáhne jako magnet. Jedině nějakej zatracenej mnich by si dokázal nevšímat Pansy.“

„Jako Rasputin.“

„Kdo?“

„To je jedno.“ Znovu si začala kartáčovat vlasy. „Myslím… myslím, že problém bude v tom, že mě jeho pozornost opravdu těší. Řekla bych, že se nijak nepohrnu vehnat ho do náručí té tvé výstavní sexuální mlátičce.“

„Ale, Leno –“

„Myslím to vážně. Svým způsobem ho miluji, Castle. Nechci ho kvůli tomuhle podvodu ztratit.“

„Neztratíš ho. Věř mi. Načapáš ho, jak hobluje Pansy, chvíli budeš běsnit, pak mu odpustíš. Zatraceně, takhle si ho omotáš kolem krku.“

„Možná. Podle toho, co jsi říkal, vypadá ta moje konkurence dost hrozivě.“

„S tím si nelam hlavu. Druhej den bude pryč.“

„Pokud se do něj nezamiluje. To by byl gól.“

„Je skoro dvakrát tak starej jako vona. Kromě toho je to štětka. Štětky se nezamilovávají.“

„Jsou to ženy, Castle. A ženy se zamilovávají.“

„Jo, jistě. Jako v televizi.“

Odvrátila se od něj a zadívala se z okna. „Ty fakt víš, jak to udělat, aby se žena cítila skvěle, že?“

„Ale no tak.“ Přistoupil k ní a pohladil ji po vlasech. Otočila se kněmu, ale nevzhlédla. „Nepodceňuj se, Leno. Pořád jsi ještě parádní kus ženské.“

„Díky.“ Usmála se na něj a hodila se mu kolem krku. „Kdybys nebyl takový básník, dávno už bych tě vyměnila za vibrátor.“

15. Chvála milenek

Pansy byla doopravdy krásná a to i za normálních okolností: jemné rysy, vosí pas kombinovaný se štědrými sekundárními pohlavními znaky. Podmínky, za kterých ji John poprvé zahlédl, byly pečlivě propočtené na maximum smyslnosti a ženské zranitelnosti. Červené nylonové běžecké šortky, těsné a velice krátké, k tomu bílé tričko bez rukávů z místního baru s nápisem: POSLEDNÍ HETEROSEXUAL NA KEY WESTU – to všechno se lepilo na její zlatavou kůži zdravým potem a zprůhlednělá látka nepřipouštěla žádnou možnost, že by se pod ní vyskytovalo nějaké spodní prádlo.

John vyhlédl síťovými dveřmi a uviděl ji u druhých dveří, jak zápasí s těžkou krabicí a přitom se snaží odemknout. „Dovolte, já vám pomůžu,“ řekl skrz síťku a pak vyšel k ní na odpočívadlo, aby jí podržel krabici, než otevře dveře.

„Jste moc hodný.“ Když jí John podával krabici zpátky, marně se snažil příliš nezírat. Pansy byla samozřejmě ráda. Připravit tuhle operaci trvalo spoustu dní, několik dalších bude ještě trvat, než ji přivedou tak říkajíc k šťastnému vyvrcholení a další, než se všechno vrátí zpátky do normálu. Ale dlužila Castlovi velkou laskavost a tenhle chlápek se zdál být docela milý. Možná, že se během akce dozví něco nového o Hemingwayovi.

„Máte toho ještě hodně?“ zeptal se John.

„S tím vás přece nemůžu obtěžovat. Nějak to zvládnu.“

„To je v pořádku. Stejně už dnes nemám nic na práci.“

Ukázalo se, že to bude pořádná fuška, i když se jednalo jen o náklad z jediné pronajaté dodávky. Většinu ho tvořily uniformní a těžké krabice knih, pečlivě označené LIT A-B, VŠEOB.ODK., ENCY 1 – 12 a tak dále. Většinu jejího zařízení tvořily popílkové desky a tvárnice, standardní nábytek studentské knihovny.

John postupně zjistil, že přes impozantní množství krabic označených LIT se Pansy nespecializuje na literaturu, ale na speciální pedagogiku: ve školním roce učila třetí třídu zvláštní školy v Key Largu. O několika letech, kdy pracovala jako call girl, se mu nezmínila, ale kdyby to udělala, John by možná dospěl k závěru, který by Castla nikdy nenapadl: že hnací silou obou jejích povolání byla láska k bližním. Víceméně snadných čtyřicet dolarů na hodinu za to, že šla na rande a pak měla styk, se také počítalo, ale ji skutečně těšilo, že se v její přítomnosti cítí osamělí muži dobře a považovala se spíš za sociální pracovnici než za lehkou ženu. Stovky mužů, kteří ji měli z lásky nebo za peníze, také nezabírali jen na její tělo roztleskávačky. Měla optimistickou povahu a přirozenou schopnost soustředit se na muže způsobem, který z něj na chvíli dělal jediného na světě.

John by za normálních okolností nebyl snadná kořist. Za dvacet let ve třídách plných krásných studentek si vypěstoval jistou ostražitost vůči mladým kráskám. Také měl silný sklon zůstat věrný teď, když Lena musela kvůli nemocnému otci náhle odjet z města. Ale pořád jím ještě cloumala ta nezvyklá nadrženost, která ho ovládala od chvíle, kdy zdědil svoje nové tělo a dvojí osobnost. Kdyby Pansy řekla: Jdeme na to,‘ vrhl by se na ni tak rychle, že by od ní bylo prozíravé rozbalit kondom dříve, než otevře pusu. Ona však jednala tak nepřímo, jak jí to jen povaha a styl oblečení dovolovaly.

„Býváte vy a vaše žena v létě vždycky tady na jihu?“

„Obvykle někam jedeme. Když uhodí vedra, není to v Bostonu žádná legrace.“

„Na podzim tady musí být nádherně.“

A tak dále. Pansy se cítila divně, ale tohle byl patrně poslední muž, kterého svádí z jiných důvodů, než je osobní zájem. Chtěla, aby to bylo dokonalé. Chtěla, aby si John užil co nejvíce rozkoše náhradou za ponížení, jež ho čeká při ‚náhodném‘ odhalení, a za všechny problémy, které mu pak nejspíš způsobí manželka.

Hrozně ráda by věděla, proč to na něj Castle narafičil. Jak se vůbec mohl Castle setkat s takovým tichým, laskavým gentlemanem, jako byl John, byla stejná záhada – znala několik Castlových známých a všichni oplývali spíše jinými přednostmi.

Tichý a laskavý, ale nadržený. Kdykoliv se jí při společné práci naskytla příležitost předvést mu nahou bradavku nebo kousek kožíšku, zrudl, otočil se a rychle se začal upravovat. Choval se spíš jako studentík, který teprve objevuje svou sexualitu, než jako ženatý muž středního věku.

Jakkoliv byl nadržený, nechtěla, aby to měl příliš jednoduché. Když společně narovnali knihy do polic, řekla, že mnohokrát děkuje; teď musí jít, protože v noci hlídá jeden dům nahoře na Islamoradu. Přijde zítra se ženou na večeři? Aha, no tak ať přijde sám. Ne, to je v pořádku, je už přece dospělá holka. Má rád rostbíf? Tak tedy nashle.

Když Pansy odjížděla ve vypůjčené dodávce, vůbec na sebe nebyla pyšná. Johnyho vzrušení ji pobavilo a docela se těšila, až ho vyzkouší. Ale v lidech se vcelku vyznala a vycítila, že v jeho nitru dřímá hluboký smutek. Možná to má z Vietnamu; nezmínil se o něm, ale dobře věděla, co znamená náramek na jeho zápěstí.

Ať už měl jakýkoliv problém, možná že bude mít příležitost mu s ním pomoct – než se bude muset sbalit a zmizet mu navždy.

Třeba to tak bude nejlepší. Možná je tím problémem jeho žena, a když ho opustí, bude moci začít znovu…

Přestaň si něco namlouvat. Líčíš na něj zkrátka past, do které ho chytíš a odevzdáš. Castle nepatřil k lidem, které je radno zklamat.

16. Fiesta

Pomalu rosbíf podusila ve víně a ovocné šťávě, spolu se sušenými meruňkami a jablky naloženými v portském, ochucenými skořicí, muškátovým oříškem a kardamonem. V bujónu na pánvi už bublala nahrubo nakrájená cibule se žaludy. Jako přílohu podávala nové brambory s petrželkou upravené na italský způsob: s olivovým olejem ochuceným česnekem a troškou octa. Pak salát Caesar a nadýchaný pan de agua, kubánský chléb, po kterém zapomenete, že existují i jiné druhy.

Její matka vždycky říkala, že cesta k mužovu srdci vede žaludkem, a ačkoliv byla zvyklá mířit poněkud níž, připadalo jí, že u dlouho ženatého muže, který je najednou odkázaný sám na sebe, to nejspíš bude ten nejlepší způsob. Na Johna to platilo dokonale. Nebyl sice žádný zvláštní kuchař, zato jedlík byl přímo výstavní.

Po třech přídavcích konečně odstrčil talíř. „Bože, já jsem hrozný žrout. Ale copak jsem mohl odolat?“

„Děkuji.“ Pomalu sklidila ze stolu, přičemž přijala Johnovu nabídku, že jí pomůže. ,,,Tajný‘ recept mé matky. Takže vy si myslíte, že Hadley mohla povídky prostě zahodit a historku s vlakem si vymyslet?“

„O takové možnosti se už mluvilo. Byla koneckonců o osm let starší než její fešácký manžílek – přinejmenším v jejích představách za ním pálila polovina ženských z levého břehu – a teď ještě začne publikovat a bude slavný…“

„Bála se, že se jí ‚odcizí‘? Znali vůbec tenkrát ten výraz?“

„Podle mě se bála, že si začne psaním vydělávat. Ona měla svoje dědictví, svěřenecký fond po dědečkovi, který jí vynášel přes dva tisíce ročně. To bohatě stačilo, aby si oba žili v Paříži spokojeně. Hemingway si sice tenkrát hrál na chudáka, hladovějícího umělce, ale vedlo se mu docela dobře.“

„Nejspíš se mu to zajídalo. Že nevydělává sám.“

„To by mu bylo podobné. Ať je to ale, jak chce, pokud se povídek zbavila, aby si zajistila, že na ní zůstane závislý, přepočítala se. Štvalo ho to ještě po třiceti letech – o tři manželky později. Tvrdil, že to byly věci napsané ‚ze svěží mysli‘, přestože styl ještě nebyl příliš vybroušený, a nikdy už je znovu napsat nedokáže.“

Otevřela skříňku, z jutového obalu vytáhla láhev a vybrala dvě malé skleničky. „Sherry?“ Řekl: Proč ne? a přesunuli se do obývacího pokoje.

V obývacím pokoji ze záhadného důvodu chyběla křesla i židle, takže se oba museli posadit na jednu malou pohovku. „Vy si ale nemyslíte, že to udělala?“

„Ne.“ John se díval, jak nalévá sherry. „Z toho, co jsem o ní četl, mi nepřipadala vypočítavá. Spíš takové milé děvče ze St.Louis, které se zamilovalo do neotesance.“

„Neotesance. Zvláštní staromódní slovo.“

John pokrčil rameny. „Vlastně žádný neotesanec nebyl. Myslím, že upřímně miloval každou ze svých manželek… alespoň dokud se s nimi neoženil.“

Oba se rozesmáli. „Samozřejmě to mohlo být něco mezi,“ řekla Pansy. „Nemusela ty rukopisy přímo vyhodit, ale nechala je ležet na sedadle, kde si přímo koledovaly o to, aby byly ukradeny. Proč odešla z kupé?“

„To je právě jedna ze záhad. Hadley sama to nikdy neřekla, ani nenapsala. Každý ze životopisců uvádí jiný důvod: že si šla pro noviny, že venku zahlédla nějaké známé a šla si s nimi popovídat, že se chtěla před dlouhou cestou protáhnout… dokonce sám Hemingway měl dvě odlišné verze – že si odskočila pro láhev eviánské vody a nebo pro něco na čtení. Pořádně ho to naštvalo, protože měla necesér plný nejlepší americké prózy od dob Marka Twaina.“

„Jak byste se cítil vy?“

„Cítil?“

„Říkal jste, že také píšete povídky. Co kdyby někdo, třeba vaše žena, udělal chybu a vy jste o všechny přišel?“

Zamyšleně se na ni podíval. „To není totéž. Za prvé, pro mě je to jen koníček. A takových, které ještě nebyly publikovány, moc nemám – když o ně přišel Hemingway, přišel o ně nadobro. Mně by stačilo zajít si do univerzitní knihovny a udělat si kopii.“

„Takže v poslední době moc nepíšete?“

„Ne povídky. Vědecká pojednání.“

„Hrozně ráda bych si nějaké vaše povídky přečetla.“

„A já bych vám je hrozně rád dal přečíst. Jenomže tady žádnou nemám. Pošlu vám nějaké z Bostonu.“

Přikývla; upřeně se na něj dívala. „Ale, k čertu,“ prohlásila náhle a otočila se k němu zády. „Pomohl bys mi s tím?“

„S čím?“

„Se zipem.“ Měla na sobě přiléhavé bílé letní šaty. „Stačí kousek povolit.“

Pomalují stáhl zip o několik centimetrů. Zbytek si rozepnula sama, vstala, palce zasunula za ramínka a zavrtěla se. Šaty z ní sklouzly na zem. Pod nimi neměla nic.

„Ty se červenáš.“ Vlastně spíš imitoval leklou rybu. Obkročila ho, se široce rozevřenými stehny se mu zlehka posadila na kolena a začala mu rozepínat košili.

„Ehm,“ řekl.

„Nejsem prostě dost trpělivá. Vadí ti to?“

„Ehm… ne?“

17. Jak mě podruhé postřelili

John se probudil šťastný, ale ještě asi minutu nechal oči zavřené a snil erotický sen století. Pak jedno oko pootevřel a uviděl, že to nebyl sen: zválená postel v cizím pokoji, krémy a erotické pomůcky na nočním stolku, vůně jejích vlasů na druhém polštáři. Hluk z kuchyně: vůně kávy a slaniny.

Natáhl si kalhoty a šel do obývacího pokoje, aby si vzal košili, kterou tam odhodil. „Dobré jitro, Pansy.“

„Dobré, cizince.“ Na sobě měla volný froté župan s rukávy vyhrnutými k loktům. Pečlivě obracela vidličkou slaninu na pánvi. „Co říkáš na míchaná vajíčka?“

„Skvělé.“ Posadil se k malému stolečku a nalil si šálek kávy. „Nevím, co říct.“

Usmála se na něj. „Tak neříkej nic. Bylo to hezké.“

„Víc, než hezké.“ Pozoroval její precizní pohyby před kuchyňskou linkou. Vajíčka rozbíjela jednou rukou, vždy po dvou, pak přilila do misky trochu vody, z truhlíku na okně utrhla pažitku, nasekala ji malým čínským sekáčkem v staccatovém rytmu; pažitku vysypala do misky a přidala několik zrnek pepře. Plátek slaniny položila na papírový ubrousek a druhým ho přikryla. Vidličkou hbitě rozšlehala vajíčka a postavila je stranou. Vzala velkou litinovou pánev a pečlivě na ni odměřila dávku oleje. Potom na pánev nalila vaječnou směs a pozorně si ji prohlédla.

„Víš, na co myslím?“ řekl John.

„Na něco hlubokomyslného?“

„Hmm-mm. Myslím na to, že jsem nejspíš někde ve vypolstrované místnosti a to všechno je jenom halucinace. Jenom doufám, že mě nikdy nevyléčí.“

„Já si myslím, že jsi motýl, který sní o tom, že je muž. Jsem ráda, že jsem ve tvém snu.“ Pomalu seškrabovala vejce dřevěnou škrabkou.

„Máš ráda starší muže?“

„Jednoho.“ Zatvářila se vážně. „Mám ráda muže, kteří jsou ohleduplní… a hraví.“ Znovu se soustředila na vajíčka. „Všichni mí přátelé z poslední doby mě milovali spíš pinďourem než srdcem. Takže jsem teď několik měsíců byla sama.“

„Těší mě, že jsem ti mohl být k službám.“

„Takové služby bys mohl prodávat.“ Zasmála se. „Když jsi byl mladší, musel jsi být neuvěřitelný.“

„Spíš jiný.“ Doslova.

Napustila do servírovací mísy horkou vodu a vrátila se k vajíčkům. „Přemýšlela jsem.“

„Ano?“

„O těch ztracených rukopisech, o kterých jsme se bavili včera večer, a o všech těch různých vysvětleních.“ Rozdělila vajíčka na čtyři díly a každý z nich obrátila. „Četl jsi někdy science fiction?“

„Ne. Vonneguta.“

„Topinky.“ Spěšně nastrkala do opékače čtyři krajíčky chleba. „Psali o alternativních vesmírech. Podobných, jako je ten náš, ale v něčem jiných. V maličkostech nebo důležitých věcech.“

„To je ale, ehm, pitomost.“

Zasmála se a vylila ze servírovací mísy horkou vodu, pak ji vysušila ručníkem. „Asi ano. Ale co když… co když jsou všechny ty různé verze pravdivé? Každá ve svém vesmíru. A z nějakého důvodu se všechny střetávají tady.“ Začala nakládat vajíčka do mísy, když tu někdo zaklepal na dveře.

Otevřely se a dovnitř vešel Hemingway. Elegantní, dvacetiletý, na hlavě italskou vojenskou čapku, kterou si přivezl z války. Černobílou holí ukázal na Pansy. „Bingo.“

Pansy se podívala na Johna, pak zpátky na Hemingwaye. Servírovací mísa jí vypadla z rukou a zazvonila o podlahu, aniž se rozbila. Dívce se podlomila kolena a na místě omdlela. Jak padala, napůl se otočila, takže jí hlava udeřila s hlasitým bouchnutím o parkety a župan se jí od pasu dolů rozevřel.

Hemingway si se zájmem prohlížel její odhalené přednosti. „Někdy lituju, že nejsem člověk,“ řekl. „Vaše radosti jsou intenzivní. Prosté, ale intenzivní.“ Pozvedl k ní hůlku.

John se vymrštil. „Jestli ji zabijete –“

„Ano?“ Pozvedl obočí. „Co uděláš?“

John k němu vykročil a on mávl hůlkou. V jediném okamžiku se mezi nimi objevila metrová cihlová zeď posetá jehlovými ostny. Mávl podruhé a byl tu příkop, dost hluboký, aby procházel Juliovým obývákem. Příkop se naplnil vodou a na hladinu se vynořil obrovský krokodýl. Čumákem se opřel o parketovou podlahu a zamyšleně se zadíval na Johna. Pak zubatě zívl.

Hemingway pozvedl hůlku. „Bílý konec. Ten nezabíjí, vzpomínáš?“ Zeď i příkop zmizely a hůlka se jemně dotkla Pansy kousek pod pupkem. Dívka sebou škubla, ale zůstala v bezvědomí. „Bude ji bolet hlava,“ řekl. „Bude trochu zmatená, že mě viděla a nedokáže o tom mluvit. Ale to všechno rychle vybledne ve srovnání se zjištěním, že její nový milenec zemřel, zrovna když čekal u ní v kuchyni na snídani.“

„Baví vás to?“

„Mám rád svou práci. Je to všechno, co mám.“ Popošel k němu a v místech, kde byl předtím příkop, mu pod botama začvachtala voda. „Moc mi v tom nepomáháš. Vlastně vůbec ne.“

Posadil se ke stolku a nalil si kávu do hrníčku s nápisem: ŠESTÝ DEN BŮH STVOŘIL MUŽE – MUSELA MÍT KRÁMY.

„Když mě zabijete tentokrát, myslíte, že to ‚zabere‘?“

„Nevím. Nikdy dřív to neselhalo.“ Opékač topinek cinkl. „Topinku?“

„Jistě.“ Na jeho talíři se objevily dvě dozlatova opečené; druhé dvě ležely před Hemingwayem. „Když někoho zabijete, zůstane obvykle mrtvý?“

„Zase tak často lidi nezabíjím.“ Namazal si topinku margarínem, mávl rukou a objevila se marmeláda. „Ale když někoho zabiju, pak ano. Zemřou všude po celém omnivesmíru, v každém časoprostoru. Všichni až na tebe.“ Ukázal topinkou na Johnův talíř. „Posluž si. Není otrávená.“

„Takhle si svoje poslední jídlo zrovna nepředstavuju.“

Hemingway pokrčil rameny. „A co by sis přál?“

„Zapomeňte na to.“ Namazal si topinku a pak si na ni naložil marmeládu. Z jakéhosi náhlého impulzu se rozhodl jednat, jako by se nic nedělo. Snídaně s Hemingwayem, to je tedy něco.

Prohlédl si zjevení a zjistil, zeje trochu průsvitné, skoro jako tradiční televizní duchové. Rozeznával linii tvořenou okrajem opěradla židle, která mu půlila hrudník pod lopatkou. Bylo to něco nového? Ve vlaku bylo málo světla, možná že si toho jenom nevšiml.

„Dám penny, když mi povíš, na co právě myslíš.“

Neprozradil mu, že přes něj vidí. „Napadlo vás, že mě možná nemáte zabít? Že je to důvod, proč jsem zpátky?“

Hemingway se zasmál a začal si prohlížet nehty. „To je skoro bezobsažné tvrzení.“

„Když myslíte.“ John se zakousl do topinky. Marmeláda měla výraznou, příjemně nahořklou chuť.

„Předpokládalo by to existenci vyšší autority, o které nevím, která dozírá na mé jednání a opravuje mě, když udělám chybu. Jenže ta neexistuje. Je mi líto.“

„Tohle je nejstarší axiom všech teologických knih.“ Odložil topinku a chytil se za břicho; neměl jíst něco tak výrazného hned po ránu. „Neexistenci něčeho můžete jen předpokládat, dokázat ji nemůžete.“

„Chceš říct, že vy nemůžete.“ Pozvedl hůl a podíval se na ni. „Nejjednodušší vysvětlení je, že se pokazila hůlka. Vyzkoušet ji nemůžu, kdybych zabil nesprávnou osobu, natropilo by to zmatky po celém omnivesmíru. Uvidíme, jestli se zase vynoříš v nějakém jiném časoprostoru.“

Ostrá, bodavá bolest v žaludku. „Parchante.“ Srdce mu bušilo pomalu a těžce, slyšel, jak mu při křečovitých stazích šustí košile.

„Kyanid v marmeládě. Dává jí jistou nezaměnitelnou frisson, nemyslíš?“

Nemohl dýchat. Srdce se naposledy sevřelo a zastavilo se. Příšerná bolest v levém rameni, pak ochromení. Kousek před sebou uviděl bílou látku ubrusu. Zbarvila se do ruda a pak zčernala.

18. I SLUNCE VYCHÁZÍ

Z černě do jasu: ranní slunce se pod ostrým úhlem prodírá oknem. Zkřivil obličej a zamrkal.

Náhle se dusil pod hebkými ňadry ve froté županu. „Johne, Johne!“ Nadzvedl se na loktu, na parketové podlaze se cítil nepohodlně. Pohlédl nahoru na Pansy. Obličej měla mokrý slzami. Odkašlal si. „Co se stalo?“

„Začal sis nasazovat nohu a… najednou jsi přepadl. Myslela jsem…“ John se podíval na své tělo, pevné provazce svalů a snědá pokožka porytá bílými chloupky, svraštělá jizva po kulce trochu výše na břiše. Levá noha končila nad kotníkem pahýlem.

Snažil se neomdlít. Zaplavovala ho jeho třetí minulost. Kráčel po blátivé cestě nedaleko Kontumu, když tu se ozvala hlasitá exploze miny a on se svalil k zemi, neuvěřitelná bolest… převalil se a uviděl svou zkrvavenou botu několik metrů od sebe… šedá, roztříštěná holení kost trčela ze zakrvaveného, ještě kouřícího cáru nohavice, jasný karmín šplíchal do prachu cesty, hlasitě v šokovaném tichu… další krvavá skvrna v rozkroku, pronikavá, smrtící bolest – začal sebou zmítat a ječet a dva muži ho drželi, zatímco mu zdravotník rozepnul opasek, aby z něj udělal škrtidlo a přes uniformu mu píchl morfium… rozepnul mu kalhoty a pomalu mu je začal stahovat: penis natržený šrapnelem, šourek roztržený, jen rudý cár kůže, vyhřezlé modrozelené vajíčko varlete potřísněné krví se odkutálelo pryč. Omdlel, tehdy i nyní.

A probudil se s jejími ústy na svých, s jejím voňavým dechem v plicích, bolestivě stisknutým nosem. Vydal ze sebe přidušené zasténání a chytil ji za ňadro.

Chovala mu hlavu v náručí, lapala po dechu, smála se a plakala zároveň, a něžně ho líbala na čelo. „Přestal bys už konečně omdlévat?“

„Jo. Neboj se.“ Její rty se chvěly. Přitiskl jí na ně ukazováček. „Tahle noc byla trochu delší, než na jaké jsem zvyklý. Přemíra štěstí.“

Nejšťastnější noc jeho života, možná všech tří životů. Jako by vstal z mrtvých.

„Mám zavolat doktora?“

„Ne. Tu a tam omdlévám.“ Obvykle v tělocvičně, když se příliš přepínal. Sjel jí rukou do županu a vzal do dlaně jedno její ňadro. „Je to… víš, jak je to dlouho, co jsem… to naposledy dělal? Myslím… třikrát za jednu noc?“

„Asi tak šest hodin.“ Usmála se. „A klidně říkej ‚šoustať. Nejsem už žádná školačka.“

„To bych řek‘.“ Noc byla stupňující se posloupnost důvěrností, gymnastiky, hraček. „Moc by mě zajímalo, kde se to taková hodná holčička mohla naučit.“

Podívala se na něj, rty zamyšleně sešpulené. Konečky prstů mu jemně přejížděla po celé délce penisu a usmála se, když se začal zvedat. „V práci.“

„Cože?“

„Byla jsem prostitutka. Tam jsem se naučila všechny ty triky. Procvičováním k dokonalosti.“

„Tak prostitutka. Páni.“

„Jsi šokovaný? Zhnusený?“

„Jenom překvapený.“ To byla pravda. Respektoval sesterstvo a byl mu vděčný za to, že mu učinilo Vietnam skoro snesitelný – vždycky tak na hodinu. „Ale teď musíš udělat něco opravdu hanebného. Nikdy bych nemohl milovat prostitutku se srdcem ze zlata.“

„Zkusím něco vymyslet.“ Nadzvedla se. „Myslíš, že dokážeš vstát?“

„Jistě.“ Vstala a podala mu ruku. Dotkl se jí, ale neopřel se o ni; vymrštil se ladným, nacvičeným pohybem, poskočil a posadil se k malému stolku. Pak si začal nasazovat nohu.

„Četla jsem o těch nových,“ řekla. „Co se nesundávají.“

„Jo, taky jsem o nich četl. Počítačové rozhraní, nervy napojené na senzory.“ Otřásl se. „Děkuji, nechci. Už žádné operace.“

„Nestojí to za tu výhodu?“

„Moci vrtět prsty na nohou a cítit, jak mě svědí? Ne. Kromě toho, Asociace veteránů by mi to nezaplatila.“ Sotva to dořekl, samotného ho to překvapilo: nebyl bohatý. Jeho otec vrazil všechny peníze z prádelen do firmy vyrábějící fotokopie půl roku předtím, než se na trhu objevil Xerox. „Říkala jsi, že jsi ‚byla‘ prostitutka. Už nejsi?“

„Ne, o tom učení jsem ti nelhala. Pusťme se do těch vajíček.“ Vzala mísu, kterou v jiném vesmíru upustila. „Přestala jsem se prodávat už před sedmi lety.“ Nabrala porci vajíček, podívala se na ni a zaseji dala zpátky. Napůl se odvrátila a zadívala se z kuchyňského okna. „Nemůžu ti to udělat.“

„Co… co nemůžeš udělat?“

„Lhát. Pokračovat ve lhaní.“ Přistoupila k chladničce. „Chceš pivo?“

„Lhát? Ne, ne, děkuji. Lhát o čem?“

Otevřela pivo, stále se na něj nepodívala. „Mám tě ráda, Johne. Opravdu tě mám ráda. Ale, víš… nevrhla jsem se ti do náručí jen tak zničehonic.“ Pořádně se napila a zbytek piva začala nalévat do sklenice.

„Nerozumím.“

Vykročila k němu a přitom se soustředila na nalévání piva, pak se nemotorně posadila. Zhluboka se nadechla a s pohledem upřeným na jeho prsa řekla: „Přiměl mě k tomu Castle.“

„Castle?“

Přikývla. „Sylvester Castlemaine, zázračný chlapec.“

John seděl jako opařený. „Ale říkala jsi, že už to neděláš,“ řekl poněkud nelogicky. „Že už to neděláš za peníze.“

„Neudělala jsem to za peníze,“ opáčila bezvýrazným, ukřivděným hlasem.

„Mělo mě to napadnout hned. Žena, jako jsi ty, by nikdy…“ Jediným opovržlivým gestem obsáhl celé své tělo od pasu dolů.

„Jsi v pořádku. Nezačínej se litovat.“ Ve tváři se jí objevil soucit, ale pokračovala. „Kdybych to dělala jen z povinnosti, jednou by to stačilo. Nemusela bych s tebou šukat a kouřit tě celou noc, abych si tě získala.“

„Ne,“ odpověděl, „to je pravda. Úplně stačil ten první okamžik, kdy ses svlékla. Víc jsem nepotřeboval.“

„Dlužím Castlovi velkou službu. Jedna moje kamarádka se měla dostat před soud pro navádění nezletilých k prostituci. Bylo to zinscenované.“

„Pracovala ve stejné branži jako ty?“

„Jo, ale byla na volné noze. Myslím, že to na ni narafičila eskortní agentura a za nějakou protislužbu jim dodala ji i jejího klienta.“

Napila se piva. „Chtěl to ve třech. Moje kamarádka se s tou holkou setkala pár dní předtím v jednom baru, kde příležitostně pracovala… vypadala, že už je dost stará, a tvrdila o sobě, že je z branže.“

„A nebyla?“

„Bůh ví. Možná ji přistihli jako mladistvou a uzavřeli s ní dohodu. Tak či tak, sotva jí ho tam strčil, vtrhli do místnosti oknem policajti. Přišili mu to na tvrdo. ‚Dva palce, dvacet let,‘ říkala moje kamarádka. Byl okresní policejní náčelník a měl nepřátele. Moje kamarádka se málem svezla s ním. Je mi to vážně líto.“ Její hlas zněl rozzlobeně.

„To není třeba,“ odpověděl John skoro šeptem. „Chápu to. Ať už se stane cokoliv, minulá noc mi zůstane.“

Přikývla. „Takže ty dva policisty, kteří měli svědčit, zatkli pro držení kokainu. Slovo dalo slovo a najednou si všichni vzpomněli, že to vlastně byla nějaká úplně jiná žena.“

„Takže co chtěl Castle, abys udělala? Se mnou?“

„No, všechno, co se z takového vztahu přirozeně vyvine – nebo nepřirozeně, pokud bys to chtěl. A později bychom to dělali v určeném čase na určeném místě, kde by nás při tom někdo načapal.“

„Castle?“

„A jeho spolehlivá videokamera. Řekla bych, že by ti pak vyhrožoval, že to ukáže tvé ženě nebo na univerzitě.“

„Hm. Lena… ví, že jsem měl i jiné ženy.“

„Ale ne v poslední době.“

„Ne. Už několik let.“

„Teď by to mohlo být jiné. Mohla by se cítit… řekněme nejistá.“

„Při pohledu na tebe se musí cítit každá žena nejistá.“

Pokrčila rameny. „To k tomu mělo patřit. Stálo by tě to práci?“

„Nechápu proč. Byl by to nejspíš trapas, ale ty přece nejsi moje studentka – a i to se občas stane a člověka za to nevyhodí.“ Zasmál se. „Chudák starý Larry. Zahrál si s jednou studentkou na líbanou a pak musel čtyři nebo pět let vést předsednický výbor. Dostal alergii na sýr a víno. Ale definitiva mu zůstala.“

„Tak co za tím vězí?“ Naklonila se k němu. „Jsi narkoman, nebo něco takového?“

„Narkoman?“

„Jak jsi se s Castlem vůbec seznámil? Přece si tvoje jméno nenašel v telefonním seznamu a nepřiměl mě, abych tě svedla, jen aby viděl, co to udělá?“

„Ne, to určitě ne.“

„Takže? Já jsem se vyzpovídala, ty se vyzpovídej.“

John si přejel rukou po tváři a druhou si přitiskl na koleno, aby si nezačal podupávat. „Nechci, aby ses do toho zapletla.“

„A jak říkáš tomu, co jsme dělali minulou noc? Hra na flašku? Už jsem se zapletla.“

„Ne tak, jak to myslím. Je to ilegální.“

„Propáníčka. To nemyslíš vážně?“

„Počkej, musím přemýšlet.“ John posbíral použité nádobí a odkulhal k dřezu. Položil je tam a začal si hrát s páskou a podložkou, pomocí které měl protézu připevněnou k pahýlu. Potom si nalil šálek kávy a už bez kulhání se vrátil ke stolku.

Pomalu se posadil a začal si foukat do kávy. „Jde o to, že Castle si myslí, že společně pracujeme na podvodu. Mýlí se. Už jsem podnikl kroky, abych měl jistotu, že k tomu nedojde.“ Dvakrát ťukl špičkou nohy o podlahu.

„Myslíš si to. Doufáš.“

„Ne, vím to jistě. Vlastně Castla vodím za nos, protože potřebuju jeho odbornou radu v jisté záležitosti.“

„, V jisté záležitosti‘, jasně – to zní pěkně obecně.“

„Tahle část vlastně nezákonná není.“

„Tak mi řekni, o co se jedná.“

„Ne. Pořád by se to mohlo zvrtnout.“

Odfrkla si. „Já ti řeknu, co se může zvrtnout. Zahrávat si s Castlem.“

„Dokážu si s ním poradit.“

„Ty ho neznáš. Nejspíš je mnohem nebezpečnější, než si umíš představit.“

„Hodně mluví.“

„Vy muži.“ Napila se a nalila si zbytek piva z láhve do sklenice.

„Podívej se, před několika lety jsem s ním byla na večírku. Opil se, šňupl si koksu a začal žvanit.“

„In vino Veritas?“

„Jo, a hlavně v koksu. Říkal, že zabil tři chlapy, cizince, jenom aby zjistil, jaké to je. Zalíbilo se mu to. Víc než z poloviny mu věřím.“

John se na ni zamyšleně díval a třídil si svoje nové vzpomínky na Castla. „No… něco zlověstného v sobě má. Ale vražda… nevím. Určitě ne v téhle záležitosti.“

„To jest?“

„Budeš mi muset věřit. Není to kvůli Castlovi, že ti to nechci prozradit.“ Vzpomněl si na ni z předchozího vesmíru, jak bezmocně ležela na zemi, zatímco Hemingway mířil holí na její nahotu. „Věříš mi?“

Upřeně si prohlížela horní okraj sklenice, pak po ní pomalu přejela prstem. „Předpokládejme, že ano. A co dál?“

„Pojedeme dál, jako by se nic nestalo. Nic jsi mi neřekla. Doručíš mě Castlovi a jeho videokameře a já se vynasnažím, aby to představení stálo za to.“

„A když tě začne vydírat?“

„Přijde na to, co bude požadovat. Ví, že peněz moc nemám.“ John pokrčil rameny. „Když bude chtít příliš, ať si klidně jde a ukáže to Leně. Ona to přežije.“

„A vedoucí tvé katedry?“

„Ten mi za to dá medaili.“

19. ZA NAŠICH ČASŮ

Takže hůlkou to nebylo. Snědl tolik kyanidu, že by to zabilo koně, ale očividně jen v jednom vesmíru.

Zkontroloval jsi druhý den všechny ostatní?

Všech 119. Zůstal mrtvý v tom, kde jsem ho zabil ve vlaku –

To je nadějné.

– ale v ostatních nedošlo k příčinné rezonanci.

Ale k nějaké rezonanci přece došlo. Pamatoval si tě ve vesmíru, kde jsi ho otrávil. Možná ve všech.

To je nemožné.

Jednou je to možné. Dvakrát už je to trend. A sto dvacetkrát, to znamená, že se děje něco, čemu nerozumíme.

Navrhuji –

Ne. Nemůžeš prostě jít a pozabíjet je jednoho po druhém.

Kdyby hůlka fungovala, stejně už by byli všichni mrtví. Neexistuje důvod, proč bychom si měli myslet, že způsobíme větší rozvíření, když je zabijeme po jednom.

S něčím takovým si nemůžeme dovolit experimentovat. A ty to víš.

Nevím, jak jinak by se to dalo vyřešit.

Jednoduše. Nezabiješ ho. Jestli si pamatuje, jak dvakrát zemřel, možná se už bojí.

Měl bych nápad. Co kdyby ho zabil někdo jiný?

Nevím. Kdybys někoho jednoduše najal, bylo by to stejné jako s tím kyanidem. Možná jako poslední možnost. Předtím s ním ještě promluv.

Dobře. Zkusím to.

20. O ZRANĚNÍCH A DALŠÍCH PŘÍČINÁCH

Ačkoliv se John jen těžko soustředil a nedařilo se mu nemyslet stále na Pansy, byla tohle v dohledné budoucnosti nejlepší doba na to, aby přivolal hemingwayovského démona a pokusil se ho nějak zažehnat. Nechtěl, aby byla poblíž některá z žen, až se ta zatracená věc zase vrátí a začne zabíjet. Možná by dopadly jako on a přenesly by se do jiné reality – bylo to sice nepříjemné, ale znamenalo to přežít – ale Hemingway říkal něco jiného. Neexistoval žádný důvod, proč by tentokrát neměl mít pravdu.

Nejspíš nejlepší způsob jak připoutat jeho pozornost, bylo pokračovat v práci na pastiši Hemingwaye. Rozhodl se přepsat nejprve první kapitolu, aby se do toho dostal, naklepat ji na stroji v Hemingwayově stylu:

S MLÁDÍM

1. Mitraigliatrice

Bláto na stěnách zákopu nebylo po ránu nikdy vyschlé. Kdyby se Feverovi podařilo najít staré noviny, dal by si je mezi sebe a špínu, když se ráno opíral o předprseň a čekal, až vyjde slunce. Úsvit byl tou nejlepší dobou. Mohli jste mít štěstí a zahlédnout záblesk hlavně, na který se dalo zamířit. Ale trpělivost byla lepší než štěstí. Čekat, až uvidíte helmu nebo hlavu bez helmy.

Nick sledoval nepřátelský zákop skrz dřevěné obdélníkové střílny, které se táhly na úrovni země podél celého zákopu. Z druhé strany byly zakryté maskovací sítí v barvě bláta. Muž, který je upřeně pozoroval, mohl zahlédnout záblesk z hlavně, když Fever vypálil. Ale při troše štěstí to bude to poslední, co uvidí.

Fever střelil skrz síť už šestkrát. Zabil nejméně tři Rakušáky. V maskovací síti teď zela rozšklebená díra. Jedna kulka tudy náhodou proletěla z opačné strany a vyryla ve dně dřevěné střílny rýhu. Fever věděl, že podrobnosti nepřátelské zákopové linie mu teď budou zakrývat trčící třísky.

Bude muset počkat ještě asi dvacet minut. Dostal chuť na cigaretu. Měl spoustu času zajít do bunkru a jednu si zapálit. Ale to by mu pokazilo noční vidění. Raději počká.

Fever uslyšel zvuk pohybu dříve než hlas. Z dřevěné police vlevo vzal jeden z granátů a palcem nahmatal kroužek na závlačce pojistky. Někdo se plazil před jeho pozicí. Plazil se pomalu, ale ne moc tiše. Prostrčil levý ukazováček kroužkem a čekal.

– Pomozte mi, ozval se sípavý šepot.

Fever cítil, jak se mu ramenní svaly napínají. Plno Rakušáků samozřejmě umělo italsky.

– Jsem zraněný. Pomozte mi. Dál už nemůžu.

– Vase jméno a jednotka, zašeptal xxx Fever střílnou.

– Jean-Franco Dante. Čtyři sta sedm a čtyřicátá.

To byla jednotka, která dostala takový nářez při večerní potyčce. –Jakmile vyjde slunce, zabijí mě.

– Dobře. Ale jdu k vám s granátem v ruce. Když mě zabijete, zemřete také.

– Zmíním se o téhle logice pochvalně před vaším nadřízeným. Spěchejte, prosím.

Fever vsunul svou pušku do dřevěné střílny a začal opatrně šplhat ze zákopu. Z kapsy vytáhl granát, opatrně vytáhl závlačku a prsty stiskl páku pojistky. Kroužek závlačky si navlékl na prst, aby ji mohl zase vrátit na místo.

Po centimetrech se spouštěl ze svahu, vedený mužovým šepotem. Po několika minutách nahmatala jeho šátrající ruka rameno. –-Díky bohu. Teď rychle, prosím.

Vojákovi utrhl granát obě nohy. Bude ho muset odnést.

– Nevykřikněte, řekl Fever. Bude to bolet.

– Ani nemuknu, slíbil voják, a když si ho Fever zvedal na ramena, slyšel jen jeho dech. Ale uvolnila se mu polní láhev. Dopadla na kameny a vydala hlasitý, dutý zvuk.

Nad hlavami se jim rozprskla světlice a noc byla náhle plná jasu a vířících stínů. Strhla se palba z těžkého kulometu, bum, ratatabum, bum, bum. Fever se rozběhl k předprsni, jak nejrychleji uměl, ale věděl, že je to zbytečné. Dvakrát se napravo od něj rozprskla hlína a pak ucítil náraz kulky do Italova těla, který řekl pouze ‚Ježíši,‘ jako by ho to jenom rozčílilo; v té chvíli už byli skoro v bezpečí na okraji zákopu, když Fevera zasáhla do kolení čéšky těžká sněhová koule a oba se skutáleli dolů. Dopadli dva metry do bezpečí, ale Ital už byl mrtvý.

Fever si při pádu vyvrtl zápěstí a odřel si nos – bolelo to víc než zásah kulkou. Nemohl však hýbat prsty u nohy a věděl, že to musí být vážné. Pak to začalo bolet.

Střelec zatlačil Italovi oči a s pomocí dalšího nešiky táhl Fevera zákopem k zdravotnímu bunkru. Příšerně to bolelo, botu měl plnou krve a zvracel. Na chvíli zastavili a dívali se, jak zvrací, pak ho odtáhli zbytek cesty.

Felčar si ho nechal položit mezi dvě petrolejové lampy. Sundal mu botu i s onucí a ostrou břitvou mu uřízl nohavici kalhot. Pak Fevera převalil na břicho a požádal čtyři muže, aby ho drželi, zatímco zkoušel nalézt kulku. Bolelo to strašně, ale ti čtyři muži uráželi Fevera natolik, že ani nevykřikl. Uslyšel, jak kulka dopadla do kovové misky. Znělo to jako polní láhev.

„Trochu laciné, nemyslíš?“ John se otočil a byl tam Hemingway, který mu četl přes rameno. „‚Znělo to jako polní láhev,‘ to jistě.“ Vojenská khaki uniforma pokrytá blátem a potřísněná čerstvou krví. Krev odkapávala a tvořila u jeho nohou louži.

„Tak mě zastřelte. Nebo co chcete udělat tentokrát. Možná ten řádek v příštím vesmíru přepíšu.“

„Brzy ti dojdou. Existuješ už jenom v osmi dalších vesmírech.“

„Jistě. A vy jste mi nikdy nelhal, že?“ John se k němu otočil zády a upřel pohled na psací stroj. Jen těžko skrýval napětí. Hemingway si povzdechl. „Vypadá to, že bychom si měli promluvit.“

„Poslouchám.“

Hemingway kolem něj prošel do kuchyně. „Dáš si pivo?“

„Když pracuju, nepiju.“

„Jak myslíš.“ Odkulhal do kuchyně a zmizel Johnovi z očí. Bylo slyšet, jak otevírá chladničku a pak i láhev piva. Zpátky se vrátil jako pětiletý Hemingway oblečený do dívčích šatů, nepřiměřeně velkou láhev piva svíral oběma rukama. Láhev postavil na stůl a s dětskou neohrabaností se vyšplhal na pohovku.

„Kde máte hůlku?“

„Věděl jsem, že ji tentokrát nebudu potřebovat,“ pípl. „Zdá se mi, že existují lepší způsoby, jak jednat s člověkem, jako jsi ty.“

„Povídejte.“ John se usmál. „Co to znamená, ‚člověk jako já‘? Takový, na kterého vaše hůlka z nějakého důvodu nepůsobí?“

„Vlastně jsem myslel spíš na tvou zvědavost. Ta by měla motivovat vědce. Jsi skutečný vědec? Nebo jen boháč, který chce sám před sebou ospravedlnit svou existenci?“

John odvrátil pohled od prastarých očí v dětské tváři. „Samého by mě to někdy zajímalo. Proč s tím prostě nepraštím, jak se říkávalo. Před pár vesmíry.“

„Udělal jsem si bodovou prověrku tvého života v různých vesmírech,“ řeklo dítě. „Pokaždé jsi posedlý Hemingwayem, i když si tím vždycky nevyděláváš na živobytí.“

„Co jiného dělám?“

„Nejspíš by nebylo dobré, abys to věděl. Ale všechny vás přitahují chybějící rukopisy, zhruba touhle dobou, před pětasedmdesátým výročím.“

„Zajímalo by mě proč asi.“

Hemingway mávl lahví piva odzbrojujícně dospěláckým gestem. „Omni vesmír je plný podobných náhod. Mají příčinný význam na úrovni, která je mimo tvé možnosti chápání.“

„Vyzkoušejte mě.“

„Svým způsobem jsem ti právě tohle chtěl nabídnout. Okamžitě skončíš s tím nebezpečným projektem a už nikdy se k němu nevrátíš. Na oplátku tě vezmu na cestu časem, do Gare de Lyon, 14. prosince 1921.“

„Kde uvidím, co se stalo s rukopisy.“

Další pokrčení ramen. „Dostanu tě do Hadleyina vlaku, v dostatečném předstihu před krádeží rukopisů. Asi tak hodinu budeš moci všechno pozorovat, aniž tě někdo uvidí. Jak jistě víš, někteří lidé se domnívají, že žádný zloděj neexistoval a stejně tak neexistoval ani žádný necesér; Hadley rukopisy prostě zahodila. Pokud je to pravda, nic dramatického neuvidíš. Ale sama neexistence neceséru by byla silným nepřímým důkazem.“

John se zatvářil skepticky. „Vy jste si to nikdy sám pro sebe neověřil?“

„Kdybych to udělal, nemohl bych tě tam teď vzít. Nemůžu samozřejmě existovat dvakrát v jednom časoprostoru.“

„Jak jsem mohl být tak pošetilý. Samozřejmě.“

„Takže jsme domluvení?“

John si pozorně prohlížel zjevení. Skrze jeho ruce a nohy prosvítal potah pohovky. Pokaždé se zdálo méně hmotné. „Já nevím. Potřeboval bych pár dní na rozmyšlenou.“

Dítě zatahalo za láhev a ta se prodloužila do dlouhé jantarové hole. Jedna její polovina se zbarvila černě, druhá bíle. „Ještě jsme nevyzkoušeli rakovinu. Možná že ta bude fungovat.“ Sklouzl z pohovky a vyrazil k Johnovi. „Trvá to déle a bolí to. Hrozně to bolí.“

John vstal ze židle. „Přibližte se s tím ke mně a nakopnu vás, že odletíte do příštího úterka.“

Dítě se zatetelilo a proměnilo se v Hemingwaye ve středních letech, rozložitého hospodského rváče. „To určitě, šampióne.“ Napřáhl hůl tak, že její konec byl jen několik centimetrů od Johnovy hrudi. „Brzy nashledanou.“ Se sotva slyšitelným zapraskáním zmizel a prostor, kde stál, zaplnil s lehkým závanem větru vzduch.

John o tom přemýšlel, když si šel udělat nový šálek kávy. Kéž by toho věděl víc o fyzice. Ta věc zjevně zabírala prostor, protože její zmizení způsobilo vakuum, ale nebylo pochyb, že bledla.

Vlastně nebledla. Jen stále více průhledněla. Její schopnosti to nemuselo nijak ovlivnit. Skleněné dveře jsou zrovna tak dveře, jako neprůhledné, pokud se jimi pokusíte projít.

Posadil se na pohovku, daleko od rukopisu, aby ho nerušil při přemýšlení. Ve světle skutečností byla Hemingwayova nabídka jasným přiznáním porážky. Přinejmenším přiznání, že opakovaným zabíjením se problém vyřešit nedá. To bylo uklidňující. Hned tak brzy neumře, alespoň ne víc než jedenkrát.

Ale možná, že by měl. Z toho pomyšlení mu přeběhl mráz po zádech. Kdyby Hemingwaye přiměl, aby ho zabil ještě tucetkrát, ještě stokrát… jaká podivná bytost by se z něj stala? Stovka překrývajících se životopisů, všechny dokonale uchované v jeho paměti? Mozek přece musí mít nějaké omezení, pokud jde o ukládání informací, nakonec se ‚zahltí‘, jak tomu říkala Pansy. Nebo možná omezený není, alespoň v jeho případě – ale to bylo po logické stránce absurdní. Mozek má jen určitý počet buněk. Samozřejmě že by mohl být nějakým způsobem ‚propojený‘ s Johny Bairdy ve všech ostatních vesmírech, kde se vyskytoval.

A co by se stalo, kdyby zahynul přirozeným způsobem, nikoliv přičiněním interdimenzionálního zabijáka. Přenesl by se i tak do nové identity? Skvělá vyhlídka: dříve, nebo později mu bude sto třicet, bude ležet na smrtelné posteli a umíral v každém zlomku sekundy po celý zbytek věčnosti.

Nebo mu Hemingway možná tentokrát nelhal a skutečně mu zbývá už jen osm životů. V celkovém kontextu v tom možná byla jistá naděje.

Zazvonil telefon; John byl pro změnu za to vyrušení vděčný. Volala Lena. Její otec už se vrátil z nemocnice, daří se mu mnohem lépe, a tak by se pozítří mohla vrátit domů. Fajn, řekl John a cítil se trochu zlomyslně; půjčím si auto a vyzvednu tě na letišti. S tím si nedělej starosti, odpověděla Lena; kromě toho, ještě nevím, kterým letadlem přiletím.

John nenaléhal. Pokud se Lena spolčila s Castlem, jak předpokládal, byla tady v Key Westu nebo někde nedaleko. Jestli si bude muset koupit letenku do Omahy a zpátky, aby dovedla podvod do konce, peníze na to půjdou z Johnovy kapsy.

Zavěsil a v náhlém popudu vytočil číslo Leniných rodičů. Ozval se její otec. Profesionálním tónem se mu představil jako Maxwell Perkins, likvidátor Modrého kříže, a požádal o přesné datum, kdy byl pan Monaghan přijat do nemocnice na poslední léčení. To jste si musel splést, kamaráde, odpověděl Lenin otec; musím to zaklepat na dřevo, ale v nemocnici jsem nebyl už dvacet let. Hovořím s Johnem Franklinem Monaghamem? Ne, já jsem John Frederick Monagham. Tak to je omyl, velice se omlouvám. Nic se nestalo, doufám, že se ten druhý chlápek brzy uzdraví, na shledanou, dobrou noc, pane.

Takže zítra prožijí s Pansy velký den. Pokud John věděl, posledních dvacet let sex za přítomnosti třetí osoby neprovozoval, a nikdy před zraky nezaujatého nebo spíše nezapojeného pozorovatele. Doufal, že jeho výkon negativně neovlivní vědomí, že je špehován. Nebo vědomí, že je to naposledy.

Zaplavil ho hluboký, bezmocný smutek. Věděl, že to poslední, co by měl v téhle náladě udělat, je jít a opít se. Navíc bylo sotva poledne. Zkontroloval si, že má v peněžence dost peněz na pět martini, schoval ji pod polštář na pohovce a zamířil na Duval Street.

21. Dobrá a špatná smrt

John se zrovna rozhodl, že na to, aby se opil, je ještě příliš brzy. V jednom pajzlu pohřbil dvě martini a pak se procházel po městě, protože turisté mu šli na nervy, a navíc se začala připravovat kapela, depresivně mladá a rozjařená. Našel si mizerný bar, kterého si nikdy předtím nevšiml, tmavý, zakouřený a bez klimatizace. V jiných vesmírech to byl butik pro jupíky. Tři nezaměstnaní ožralové se hádali o politice tak hlasitě, že skoro přeřvali soutěžní pořad v televizi. Docela dobře to šlo dohromady s bolestí hlavy a překyseleným žaludkem, který mu přivodilo martini a procházka na slunci. Dal si pivo a oříšky, barmanovi si řekl o aspirin a pak se posadil do nejvzdálenějšího boxu s výtiskem místních inzertních novin. Do desky stolu někdo vyřezal poněkud obskurní heslo DO PRDELE S ANARCHIÍ!

Nikdo jiný v tomto světě neví, co to vlastně anarchie je, pomyslel si John a znovu se ho zmocnilo bezmocné opovrhování uznávanými hodnotami ještě zesílené opileckou sentimentalitou. Co by za to dal, kdyby se mohl vrátit do prvního vesmíru a všechno odčinit tím, že by ne…

Bylo to možné? Hemingway ho přece chtěl vzít zpátky do roku 1921 – tak proč ne do minulého měsíce? A vůbec, kde je ten čubčí syn, když ho člověk potřebuje?

Hemingway se objevil v boxu naproti jeho, jako teenager z Oak Parku s cigaretou. „Cítil jsem u tebe nějaké vibrace. Připraven učinit rozhodnutí?“

„Mohou vás lidé u baru vidět?“

„Ne. A nedělej si starosti, že to bude vypadat, jako bys mluvil sám se sebou. Tady to dělá kdekdo.“

„Poslyšte. Co kdybyste mě vzal o pár týdnů zpátky, než jsme se potkali ve vlaku, do toho prvního vesmíru? Já bych –“ Hemingway pomalu vrtěl hlavou. „Nemůžete.“

„Ne. Jak už jsem říkal, tak už existuješ –“

„Říkal jste, že vy nemůžete být na jednom místě dvakrát. Jak víte, že to platí i pro mě?“

„Jak vím, že nedokážeš spolknout piano? Prostě nemůžeš.“

„Myslel jste si, že o vás nebudu moci mluvit, myslel jste, že mě vaše hůlka zabije. Nejsem jako jiní lidé.“

„Až na to, že alkohol ti taky na soudnosti nepřidává.“

John zamyšleně chroupal buráky. „Co říkáte na tohle: Třetího června v jedenáct čtyřicet šest seděl v Dos Hermosas muž jménem Sylvester Castlemaine. Dal se se mnou do řeči o ztracených rukopisech. Kdybych si s ním tehdy nepromluvil, o tom padělání bych vůbec neuvažoval. Proč se tam nevrátíte a nezabráníte mu, aby šel na kafe? Nebo se vraťte do půl dvanácté a zabijte ho.“

Hemingway se zlomyslně usmál. „Ty ho asi nemáš moc rád.“

„Spíš jde o to, že se ho bojím.“ Rukou si zamnul obličej, přemýšlel. „Je to zvláštní, jak se věci proměňují. Když jsem se s ním setkal poprvé, byl docela sympatický. Pak jste mě zabil ve vlaku a v následujícím vesmíru už byl chladnější, odhodlanější. Potom jste mě zabil v Pansyině bytě a v tom vesmíru byl naprostý grázl. Nebezpečný grázl, jako pár chlápků, které jsem poznal ve Vietnamu. Takový, co ho zabíjení doopravdy baví. Zřejmě jako vás.“

Než odpověděl, vyfoukl řetízek kouřových prstýnků. „Mě zabíjení nebaví, stejně jako mě nebaví nic jiného. Mám komplexní funkci a naplňuju ji, protože je to to, co dělám. Vinou omezenosti lidského jazyka to zní jako argumentace v kruhu.

Nemůžu zabíjet lidi napravo nalevo, jen abych zjistil, co to udělá. Když někdo umře v nesprávnou dobu, trvá věky, než se to dá zase do pořádku. Ne že by to ve tvém případě nestálo za to. Ale můžu ti říct naprosto jistě, že kdybych zabil Castlemaina, konečný výsledek by to nijak neovlivnilo.“

„Jak to můžete vědět? To on je za všechno zodpovědný.“ John už dopil většinu piva a Hemingway se dotkl jeho půllitru, který se znovu naplnil. „Žádný jed.“

„To by nebylo k ničemu,“ odsekl nevrle. „S radostí bych zabil Castlemaina způsobem, který by sis vybral – naskýtá se třeba možnost rakoviny penisu – kdyby tady byla sebemenší šance, že se tím všechno srovná. Že tomu tak není, poznám podle toho, že mě k němu nic nepřitahuje. Není s ním spojený žádný pravděpodobnostní nexus, jako když sis koupil Coronu nebo jsi ve vlaku začal psát tu povídku nebo když jsi ji přepisoval. Možná si myslíš, že by tě samotného myšlenka na zfalšování Hemingwayova díla nikdy nenapadla, ale v tom se mýlíš.“

„To je absurdní.“

„Nikoliv. V tomto svazku vesmírů jsou i takové, kde s tím Castle nemá nic společného. Možná je ti zatěžko tomu uvěřit, ale čemu věříš, je nepodstatné.“

John neutrálně přikývl a v obličeji se mu objevil nepřítomný výraz doprovázející jeho bloudění v paměti. „Víte… když si v hlavě přehraju všechny naše rozhovory, jediný pádný důvod, kterým jste podpořil svůj požadavek, abych nenapsal ten pastiš, byl – cituji: Jinak bych tě musel já nebo někdo podobný zabít.‘ Jelikož tato možnost zjevně odpadla, proč nevyzkoušet jinou formu útoku?“

Vyndal si cigaretu a přitom stiskl její konec mezi palcem a ukazováčkem. Ve vzduchu byl cítit pach spáleného masa. „Dobře, zkusíme to takhle: přestaň s tím, nebo zabiju Pansy. Potom Lenu.“

„Tohle už mě napadlo a sázím se, že to neuděláte, nebo nemůžete. Před několika dny jste k tomu měl perfektní příležitost – maximální dramatický efekt – a neudělal jste to. A zrovna před chvílí jste tvrdil, jak je to neuvěřitelně komplikované.“

„Chceš vsadit životy lidí, které miluješ?“

„Sázím toho spoustu. Včetně jich.“ Naklonil se dopředu. „Vezměte mě do budoucnosti, místo do minulosti. Ukažte mi, co se stane, když s tím hemingwayovským podvodem uspěju. Jestliže se shodneme na tom, že je to strašné, nechám toho a stanu se instalatérem.“

Starý moudrý Hemingway zavrtěl vousatou hlavou. „Chceš po mně, abych nějak zařídil, že dokážeš spolknout piano. To nemůžu. Ani já nemůžu jen tak odcestovat do budoucnosti a rozhlížet se tam: dokud se tahle věc nevyřeší, je silně svázána s vaší přítomností a minulostí.“

„Jedna z prvních věcí, které jste mi řekl, byla, že jste z budoucnosti a minulosti a jiných časových kategorií, ať už to k sakru znamená cokoliv. Takže jste tehdy lhal?“

„Vůbec ne.“ Povzdechl si. „Pokračujme v naší analogii. Podívej se na tohle piano.“

John se napůl otočil. „Dobře.“

„Nemůžeš ho sníst – ale já svým způsobem mohu.“ Piáno se náhle změnilo na hromadu lékových kapslí ve tvaru piána. Ty se okamžitě rozsypaly po zemi. „Každá z nich obsahuje špetku pilin, slonovinového prachu nebo kovu, takže je celé piáno obsaženo v asi sto tisíci kapslích. Když s každým dalším jídlem jednu spolknu, za tři sta a něco let sním celé piano. To pro mě není tak dlouho.“

„To nic nedokazuje.“

„Není to důkaz; jen demonstrace.“ Sklonil se, zvedl jednu z kapslí, která se dokutálela až k němu, a spolkl ji. „Jednu mám v sobě, 99 999 jich zbývá. Kolika způsoby mohu sníst piáno?“

„Způsoby?“

„Mohl jsem jako první polknout kteroukoliv kapsli ze sta tisíc. Jako další si mohu vybrat kteroukoliv z 99 999. Kolika způsoby mohu –“

„To je jednoduché. Faktoriál ze sta tisíc. Obrovské číslo.“

„Dostanete pochvalu od třídního. Je to deset na godziliontou. Tohle číslo představuje počet možných způsobů – množství budoucností –vedoucí k jediné zaručené, předem dané skutečnosti: že sním piano. Každá z nich je jiná, ale z pohledu toho, že piano sním, jsou rozdíly zanedbatelné.

Ve větším měřítku vede každá trivialita, kterou ty nebo kdokoliv jiný v tomto vesmíru udělá, do mírně odlišné budoucnosti, která by bez ní neexistovala. Obrovské množství takovýchto trivialit nehraje z dlouhodobého časového hlediska roli. Všechny budoucnosti se stáčejí k jediné ústřední události – kromě té, kterou se chystáš zmrvit!“

„Co je to za velkou událost?“

„Je nemožné, abys to věděl. A stejně to není důležité.“ Ve skutečnosti byste to mohli považovat za nedůležité jen s odstupem v měřítku vpravdě kosmickém: šlo totiž o konec světa.

Nebo alespoň o konec života na Zemi. V tuto chvíli byli na světě dva mladí, ctižádostiví politici, jeden ve Spojených státech a druhý v Rusku, kteří 11. srpna 2006 budou prezidentem a premiérem svých zemí. Toho dne se navzájem neodpustitelným způsobem urazí a bude stisknuto tlačítko, pak druhé tlačítko, a než slunce zapadne nad Moskvou nebo vyjde nad Washingtonem, nezůstane na této planetě nic živého –ode dna oceánů až po horní hranici atmosféry – ani šváb, ani nálevník, ani virus, a to všechno jen proto, že jsou věci, které si jeden prostě nemůže nechat líbit, jestliže se chce nazývat opravdovým mužem.

Hemingway nebyl jediný spisovatel, který myslel tímto způsobem, ale měl největší vliv na tuto generaci. Zjevení, které chtělo Johna zabít nebo mu alespoň zabránit v psaní, nevědělo přesně, jaký dopad bude mít jeho pastiš na vliv Hemingwaye, ale bylo mu jasné, že bude rozhodující a definitivně negativní. Zabrání nebo alespoň oddálí konec světa v celém svazku vesmírů, což vykolejí ziliony jiných realit a dá to zatracenou práci, než se v omnivesmíru zase všechno srovná. Zahyne mnohem více lidí než nějakých šest miliard – a může se dokonce i stát, že se realita rozplete a zhroutí se do Prvotního škytnutí, ze kterého vzešla.

„Když to není důležité, tak proč vám sakra tolik záleží na tom, abych vám to nepokazil? Já vám nevěřím.“

„No tak mi nevěř!“ Na jeho velitelské gesto se všechny kapsličky odkutálely do rohu a s rachotivým akordem se znovu poskládaly v piano. Nikdo ze zákazníků to neslyšel. „Myslel bych si, že se budeš snažit spolupracovat, jen aby ses vyhnul nepříjemnostem s dalším umíráním.“

John měl v obličeji výraz hráče pokeru, jehož protivník neuváženě odhalil svou slabinu. „Dá se na to zvyknout,“ řekl. „A připadá mi, že dříve, nebo později se ocitnu ve vesmíru, kde se mi bude doopravdy líbit. Tenhle zrovna není bůhvíjaký.“ Jeho noha dvakrát klapla o podlahu, pak ještě dvakrát.

„Ne,“ odpověděl Hemingway. „Pokaždé to bude horší.“

„To nemůžete vědět. Nikdy dříve se to nestalo.“

„Zatím to platí, ne?“

John se nad tím chvíli zamyslel. „V určitém směru. V jiném ne.“

Hemingway pokrčil rameny a vstal. „No tak nic. Přemýšlej o mé nabídce.“ Objevila se hůlka. „Všechno nejlepší k rakovině.“ Poklepal mu na prsa a zmizel.

Jeho prvním pocitem byla naprostá únava, nepohyblivost. Když se pokusil zvednout, svaly a útrobami mu projela bolest. Sotva mohl dýchat, částečně proto, že jeho plíce nepracovaly, a částečně kvůli ucpanému hltanu. V zrcadle na zadní stěně boxu se podíval do krku a uviděl velkou bílou pulzující masu protkanou žilkami. Klesl zpátky do polstrování a čekal. Vzpomněl si, jak mladý zraněný Hemingway psal z nemocnice svým rodičům s morbidní bujarostí: „Kdybych měl umřít, byla by to pro mě hračka. Ta nejsnazší věc, kterou jsem kdy udělal.“ Nevím, Ernie, možná je to tím těžší, čím víc to procvičuješ. Cítil, jak se v něm něco trhá a břišní dutinu mu zaplnila horká pálivá tekutina. Otřel si obličej a přitom si sloupl příšerně páchnoucí pruh nekrotické kůže. Šaty mu na natékajícím těle praskaly ve švech.

„Hej, kámo, jsi v pořádku?“ Barman obešel pult a zastavil se před ním, pak nadskočil. „Ježíši, Harry, vytoč devět set jedenáctku!“ John bezvládně mávl rukou. „Žádný spěch,“ zachroptěl. Barman obrátil oči v sloup. „Proč vždycky na mý šichtě?“

22. Smrt odpoledne

John se probudil v postranní uličce za popelnicemi. Bylo poledne a pach kvasících odpadků byl skutečně odporný. Rozhodně se necítil skvěle: spíš jako by to přehnal s pitím a pak usnul někde za kontejnerem na odpadky – což bylo přesně to, co se mu v tomto vesmíru přihodilo.

V tomto vesmíru. Pomalu vstal do tichého chóru praskání a vrzání, otřepal se a odpotácel se pryč od toho strašného smradu. Vrávoral, ale nekulhal – v této současnosti měl zase obě nohy. Na stehně levé měl necitlivé místo o velikosti dlaně, kde kulka z kulometu ráže 0.51 sotva o palec minula koule a ukončila jeho vojenskou kariéru.

A začala tak jeho kariéru spisovatele. Došel na chodník a tam strnul. Tohle byl první vesmír, kde nebyl univerzitním profesorem. Příležitostně přednášel – někdy kreativní psaní, někdy zase Hemingwaye – ale byl to jen jeho koníček a úlitba serióznosti.

Pohladil si okraj šedobílého vousu. Zakrýval jizvu po kulce, kterou měl na bradě. Jazykem si přejel po kovových zubech, které mu před třiceti lety pořídila armáda. Ježíši. Možná to skutečně bude pokaždé horší. Ale co bylo horší – přijít o nohu, nechat si rozsekat pinďoura granátem nebo ho znecitlivit potrhanými nervy, plus kulky v noze, obličeji a ruce? Kdyby věděl, že v té budoucnosti bude Pansy, klidně by asi vyměnil nohu za celého ptáka. I když ona dokázala udělat divy i s tím, co zbylo.

Jak úporně vzpomínal, nestaral se o to, kam jde, a nohy ho samy zanesly do starochova baru, kde mu Hemingway ukazoval, jak spolknout piáno. Sotva však vešel dovnitř, závan klimatizovaného vzduchu ho vrátil do přítomnosti.

Kapradiny v květináčích. Voňavky. Krajkové spodní prádlo. Přitančil k němu zženštilý prodavač, kterému se nějak dařilo tvářit se zároveň ustaraně i odhodlaně. Nos měl propíchnutý, ozdobený diamantovým nýtkem. „Pá-á-ne,“ řekl překvapivě hlubokým hlasem, „čím vám mohu posloužit?“

Kalhotky bez rozkroku. Erotické hračky. Z baru se stal obchod nazvaný ‚Francouzské spojení‘. „Zdá se, že jsem si spletl dveře. Promiňte.“ Začal couvat.

Prodavač se usmál. „Nemusíte se stydět. Každému se něco od nás hodí.“

Horko bylo ve své dusné příchylnosti skoro příjemné. John se zastavil v krámu pro šestibalení piva a pak zamířil domů.

Zajímavý vesmír: měl mnohem víc odchylek než ty předchozí. Reagan přežil Hinckleyův atentát a vyhrál volby i ve druhém období. Bush ho v úřadě prezidenta jen nenahradil, ale byl zvolen, země nevstoupila do války s Nikaraguou. Iránský skandál byl zadušen na samém začátku.

Spojené státy skutečně spolupracovaly se Sovětským svazem při cestě na Mars. Nebyla tu žádná DeSota. Mohlo to mít nějakou souvislost?

A v tomto vesmíru se doopravdy setkal s Ernestem Hemingwayem.

Havana, 1952. Johnovi bylo osm let. Jeho otec, v tomto vesmíru doktor, si v zimě vzal od Nové Anglie dovolenou, aby své rodině dopřál týden v tropech. John se hned první den příšerně spálil, když si hrál na pláži, zatímco jeho rodiče zkoušeli štěstí v kasinech. Příští den musel zůstat pod střechou, což znamenalo, že ho celý strávil s rodiči obdivováním věcí, které osmileté kluky vůbec nezajímají.

Na oběd šli do La Floridy – kvůli naději, že by se tam mohli setkat se slavným Ernestem Hemingwayem, který tu údajně měl svůj hlavní stan, když byl v Havaně.

Pro Johna to byla obrovská temná jeskyňovitá místnost plná dospě-láckých pachů. Cigaretový kouř, rum, pivo, zatuchlá moč. Ale Hemingway tam skutečně byl, seděl na jednom konci dlouhého dřevěného barového pultu a srdečně se smál se stolem plným Kubánců.

John si matně uvědomoval, že se jeho matka podobala nějaké filmové hvězdě, ale nikdy by ho nenapadlo, že to změní jeho život. Hemingway ji zahlédl a vstal, najednou tichý, ústa dokořán. Potom se zasmál a zamával svou velkou rukou: „Pojď k nám, dcero.“

Všichni tři poněkud nesměle přistoupili ke stolu; John si jasně uvědomoval, jak si mlčící Kubánci jeho matku pátravě prohlížejí. „Podívej se, Mary,“ řekl malé blondýnce, která něco pletla u stolu. „Fricka.“

Žena přikývla, usmála se a souhlasila, že Johnova matka opravdu vypadá jako Marlene Dietrichová před deseti lety. Hemingway je pozval, aby se posadili a dali si něco k pití, a oni užasle přijali. Johnovi vážně potřásl rukou a mluvil s ním, jako by byl dospělý. Pak něco křikl rychlou španělštinou na barmana a za několik minut dostali jeho rodiče velké daiquiri, zatímco on měl colu s kolečkem citronu, tropickou a do-spěláckou. Číšník také donesl tác vařených garnátů. Hemingway je jedl i s hlavami a ocasy, hlučně je chroustal, což na Johna udělalo větší dojem než jakákoliv Nobelova cena. Hemingway by s ním asi souhlasil, protože tehdy ještě žádnou nedostal, zatímco Faulkner už ano.

Po více než hodinu a dvě coly John sledoval, jak jeho rodiče sedí hypnotizováni aurou Hemingwayova proslaveného šarmu. Zbavil je ostychu vtipy, příběhy a otázkami – Johnův otec pak po celý zbytek života vyprávěl při každé příležitosti, jaký dojem na něj udělaly Hemingwayovy rafinované otázky z kardiologie – ale i dítěti bylo jasné, že byli úplně ohromeni, elektrizováni jeho přítomností.

Později té noci se svého syna zeptal, co si myslí o panu Hemingwayovi. O čtyřiačtyřicet let později si John samozřejmě svou odpověď pamatoval doslova: „Je pořád veselý. Ještě jsem neviděl dospělého, který by si takhle hrál.“

Zajímavé. Jeho eidemická paměť začínala právě u tohoto setkání. Docela dobře si vybavoval několik dní před ním, ale jen proto, že byly tak blízko pod povrchem. V jiných vesmírech si pamatoval všechno ještě dávno předtím, než začal chodit do školy. Měl z toho zvláštní pocit. Každý z vesmírů byl jiný, ale tento byl první, kde měly odchylky tak těsnou vazbu na Hemingwaye.

V tomto vesmíru byl ochablý, jeho staré, unavené svaly byly obalené tukem – možná stejně jako u Hemingwaye v jeho věku – a cítil zvláštní úzkost, když si uvědomil, že se skutečně potřebuje napít. Ne proto, že má chuť nebo žízeň. Cítil, že když se hned nenapije, něco velice nepříjemného se stane. Věděl, že je to iracionální. Nijak to nepomáhalo.

John opatrně vyšel po schodech do svého bytu, přičemž pátý, který byl i v tomto vesmíru prohnilý, překročil. Pivo strčil do chladničky. Z mrazáku si vzal ledově studenou láhev vodky – to bylo něco jiného – ze které si najil dvojitého panáka a hodil ho do sebe tak, jak člověk polyká lék.

Tím se celkem úspěšně vypořádal s kocovinou. Otevřel si jedno pivo a odnesl si ho do obývacího pokoje, zamyšlený, jak se jeho tělem rozlévalo alkoholické teplo. Posadil se k psacímu stroji a zvedl belgickou vzduchovou terčovou pistoli, která ležela vedle něj. Natáhl ji, sevřel ji se zkušeností dobrého střelce oběma rukama a namířil na papírový terč na druhé straně místnosti. Diabolka ho zasáhla méně než půl palce od středu.

Všude po stěnách pokoje byly důlky od toho, jak pálil po švábech a jednou i po škorpionovi. Dokonalá hemingwayština, pomyslel si; vlastně ho většina odchylek proti předchozím vesmírům výrazně přibližovala jeho velkému vzoru.

Založil do stroje list papíru a začal psát seznam:

EH &? já~

– oba jsme měli otce doktora

– oba nás nutili chodit na hodiny hudby

– na střední škole jsme psali nepůvodní věci, které nebyly k ničemu

– Naše válečná zranění byla zjevně velice podobná co do vážnosti a místa. Možná že to moje v rozkroku bylo horší: armádní doktor tehdy říkal, že v Koreji (a samozřejmě i v 1.sv.v.) bych bez helikoptéry zahynul na bojišti. (Jelikož jsem byl sám zraněn do kolena a do nohy, vím, že Hemingwayova historka o tom, jak na zádech odnesl zraněného chlápka, je nepravděpodobná.) V dopisu Bernardu Baruchovi se zmiňoval o zranění genitálu, možná podobném tomu mému, ale ve zprávě Červeného kříže o tom nic není.

– V obou případech však bylo zranění a přežití klíčovou událostí našeho mládí. Dotek smrti.

– Oba jsme napsali nečistopis svého prvního románu za šest týdnů (ale ten jeho byl lepší a mnohem ambicióznější).

– Oba jsme měli od počátku neobvyklý úspěch u kritiky.

– Oba jsme byli v mládí nesmělí a družní jako dospělí.

– -Odjakživa jsme měli rádi rybolov, toulání a zbraně; býčí zápasy jsem si oblíbil od své první corridy, ale v tom směru jsem mohl být ovlivněn jeho knihami.

„Španělsko vůbec

– máme lepší ženy, než si zasloužíme

– moc pijeme

– hypochondrie

– náchylnost k nehodám

– sklony k morbiditě

– Jeden rozdíl. Já si nikdy nestrčím do úst hlaveň brokovnice a nestisknu spoušť. Dělá to moc velký nepořádek.

Uslyšel klepání hůlky a vzhlédl. Hemingway měl zase podobu moudrého starého pána od Karshe, ale v ostrém světle pronikajícím otevřenými dveřmi byl skoro průhledný. „Co mám dělat, abys mi věnoval pozornost?“ zeptal se. „Mám ti zase dát rakovinu?“

„Bylo to dost nepříjemné.“

„Možná, že to bude naposledy.“ Napůl se posadil na opěrku pohovky a dvakrát zatočil hůlkou. „Dnes je velký den. Pojedeme do Paříže?“

„Co tím chcete říct?“

„Dnes se stane něco velkého. Ve všech vesmírech, kde žiješ, tenhle den doslova září významností. Předpokládám, že by to mohlo znamenat, že ses rozhodl se mnou dohodnout. Že necháš toho psaní a já ti na oplátku ukážu pravdu o rukopisech.“

Po pravdě řečeno, zrovna myslel na totéž. Život byl už tak dost zmatený, jak se zmítal mezi erotickou láskou k Pansy a mnohem domáčtějším, ale stále ještě hlubokým citem k Leně… psát pastiš sice byla legrace, ale v životě jsou důležitější věci. Kromě toho začal skutečně nenávidět Castla, ještě dříve, než mu Pansy řekla o tom podrazu. Bylo by zábavné připravit mu menší zklamání.

„Máte pravdu. Jedeme.“

„Nejdříve znič román.“ V tomto vesmíru už napsal sedmdesát stran románu Nahoře v Michiganu.

„Jistě.“ John vzal štůsek papírů a hodil je do malého krbu. Na několika místech je zapálil dlouhou krbovou zápalkou a pak se díval, jak se jeho celoměsíční práce mění v dým. Stejně to bylo jen symbolické gesto; když bude chtít, může to celé znovu přepsat zpaměti.

„Tak co mám udělat? Třikrát po sobě srazit podpatky a říct: ‚Gare de Lyon se nic nevyrovná?‘“

„Jen pojď blíž.“

John ušel tři kroky směrem k Hemingwayovi a najednou začal padat nahoru dolů šikmo –

Bylo to horší než umírání. Byl trhán na kusy a rozmetán do prostoru a času, nebyl nikde a zároveň všude, vždycky, stal se věčným ječícím vakuem –

Pod nohama mu skřípal štěrk a vzduch byl hustý uhelným kouřem. Byla zima. Skrze dlouhé skleněné tabule zasazené ve složité geometrii černých ocelových nosníků podpírajících vysokou střechu prosvítala šedá pařížská obloha. Spěchající davy tlachaly francouzsky. Nějaká žena prošla zezadu Johnem. Ohmatal se rukama a zdálo se mu, že je normálně hmotný.

„Nemohou nás vidět,“ řekl mu Hemingway. „Alespoň dokud nebudu chtít.“

„To bylo strašné.“

„Doufal jsem, že si to užiješ. Takhle já trávím většinu časoprostoru. Pojď.“ Kráčeli kolem prodavačů nabízejících kornouty s pečenými kaštany, láhve vína, hromady baget a sýrů. John tady byl při různých příležitostech o půl století později a vzpomínky na to u něj vyvolávaly podivné rezonance. Příliš se to tu nezměnilo.

„Tamhle je.“ Hemingway ukázal rukou. Hadley vypadala unaveně, vyčerpaně. Klopýtala, snažila se držet krok s nosičem, který nesl její dva kufry. John si vzpomněl, že se sotva zotavila z těžké chřipky. Kdyby jí Hemingway neposlal z Lausanne telegram, ve kterém ji vyzývá, aby za ním přijela do Chamby, protože se tam skvěle lyžuje, nejspíš by ještě ležela doma v posteli.

„Existují vesmíry, kde Hadley rukopisy neztratila?“

„Spousta,“ odpověděl Hemingway. „V některých z nich příští rok neprodal povídku ‚Můj táta‘ ani nic jiného a sám je všechny zahodil. Na beletrii zanevřel a stal se stálým dopisovatelem Toronto Star. Až do občanské války ve Španělsku, kde bojoval s praporem Abrahama Lincolna a byl zabit, když řídil sanitku. Jeho vliv na americkou literaturu se tak smrskl na jediný odstavec v Pamětech Alice B. Toklasové.“

„Ale v některých ty povídky skutečně vyšly?“

„Samozřejmě. Včetně románu, obvykle nazvaném S mládím. Tudy.“ Hadley nastupovala po schůdcích do vagónu. Mikrosekunda mučivé prázdnoty a zhmotnili se na chodbičce před jejím kupé. Hadley s nosičem prošli skrze ně.

„Merci,“ řekla a dala muži několik sou. Za zády na ni udělal obličej.

„S mládím?“ zopakoval John.

„Je to docela dobrá knížka, něco jako úvod k Sbohem, armádo, ale ve vesmírech, kde tenhle román nevyšel, se prosadil mnohem snáz. Slunce vychází si získala mnohem více pozornosti.“

Hadley strčila oba kufry i necesér pod sedadlo. Pak se lehce zamračila, podívala se na náramkové hodinky, vyšla z kupé a zavřela za sebou dveře.

„Zajímavé,“ řekl Hemingway. „Takže ho nenechala všem na očích jako výzvu pro zloděje.“

„Světe, div se,“ řekl John. „Ten román. Byl o první světové válce?“

„Zákopy v Itálii,“ odpověděl Hemingway.

Ze stínu vestibulu vyšel mladík, který se díval směrem, jímž odešla Hadley. Pak se otočil obličejem ke dvěma poutníkům z budoucnosti.

Byl to Ernest Hemingway. Usmál se. „Zavři pusu, Johne. Vletí ti do ní moucha.“ Otevřel dveře kupé, vzal necesér a odnesl ho do vedlejšího vagónu.

John se vzpamatoval natolik, že konečně vyrazil za ním. Muž však zmizel.

Hemingway běžel za ním. „Co to mělo znamenat?“ zeptal se John. „Myslel jsem, že nemůžete být v jednom časoprostoru dvakrát.“

„To jsem nebyl já.“

„Rozhodně to nebyl pravý Hemingway. Ten je v Lausanne s Lincolnem Steffensem.“

„Možná že je, a možná že není.“

„Znal mě jménem!‘’„

„To ano.“ Hemingway se Johnovi rozplýval před očima.

„Byl to někdo od vás? Další agent ŘÍZ?“

„Ne. To není možné.“ Podíval se na Johna. „Co se to s tebou děje?“

Hadley proběhla přímo skrze ně, vtrhla do kupé a přitom něco křičela francouzsky na průvodčího. V ruce držela láhev eviánské vody.

„Aha,“ řekl John, „takže to byla –“

Hemingway byl pryč. John měl sotva čas pomyslet si trosečníkem v roce 1922? když se vlak a Gare de Lyon rozprsklo v kaskádě černých jisker. Nebylo to o nic příjemnější než poprvé – být tence roztažený přes všechny ty světelné roky a milénia, uvažovat, jestli to tentokrát bude trvat věčně, uvědomit si, že to nějak dokázal, a pak se znovu scelit s nemožně bolestivým snap:

Díval se na list papíru v psacím stroji. Sáhl po heinekenu; pořád byl ještě studený. Posadil se. „Bože,“ zašeptal. „Doufám, že to je ono.“

Situace si žádala více oktanů. Zašel k mrazáku a vytáhl z něj láhev vodky. Napil se zledovatělého sirupu přímo z láhve a skoro ji pustil, když koutkem oka zahlédl necesér.

Postavil otevřenou láhev na kuchyňský stůl a jako náměsíčník došel k jídelnímu stolu. Byl to stejný necesér, trochu odřený, s monogramem EHR, Elizabeth Hadley Richardsonová. Otevřel ho a uvnitř byl tlustý svazek poštovních obálek z hnědého papíru.

Vzal tu nahoře a odnesl si ji s lahví vodky ke křeslu. Ruce se mu třásly. Otevřel ji a uviděl známý strojopis.

Ernest M. Hemingway

OKO-ZA OKO

Fever vstal. V měsíčním světle uviděl krev, která mu začala stékat po rukou. Kalhoty měl na koleně roztržené a věděl, že ‚tam‘ to bude také krvácet. Díval se, jak světla služebního vozu nákladního vlaku mizí tam, kde se stáčela trať mezi stromy.

Ten všivý brzdařský parchant. Jednoho dne ho dostane.

Fever se posadil na okraj pražce a začal si oprašovat škváru z rukou a nohou. Sešlo by se trochu vody. Jeho čutora zůstala u brzdaře.

Ucítil táborový oheň. Zamyslel se, jestli by bylo rozumné tam jít. Věděl o vlcích, toho lidského druhu, který žije kolem železnice, a o odpornostech, ve kterých se vyžívají. Nebál se jich, ale ani nevyhledával potíže.

Potíže vyhledávat nemusíš, říkával jeho otec. Ty si tě najdou samy. Ale jeho otec mu nevyprávěl o vlcích ani o ženách.

Zaslechl šramot, který se ozýval z křoví. Fever vstal a rukou sevřel rohovinovou rukojeť mohutného vystřelovacího nože ve své kapse.

Vrzly síťovinové dveře, a když vzhlédl, uviděl vcházet Pansy se zvláštním výrazem v obličeji. Za ní šla Lena, která se tvářila ještě podivněji. Levé oko měla nateklé a skoro celou tvář měla pokrytou modrohnědými podlitinami.

Vstal, pod prudkým střetem emocí se celý roztřásl. „Co se to k čertu –“

„Castle,“ řekla Pansy. „Vymkl se nám z rukou.“

„Ona je skutečný mistr eufemizmů.“ Lena se ze všech sil snažila ovládat svůj hlas, ale i tak se jí chvěl.

„Úplně se zbláznil. Zmlátil Lenu. Potom začal prohledávat komoru a přitom řval něco o brokovnici, tak jsme vypadly.“

„Zavolám policii.“

„Už jsme tam byly,“ řekla Lena. „Je po všem.“

„Samozřejmě. Nemůžeme spolupracovat –“

„Ne, chci říct, že je zločinec. V Mississippi na něj vydali zatykač pro vraždu druhého stupně. Jeli ho zatknout, zajistit pro vydání. Takže s podfukem s Hemingwayem je konec.“

„S jakým Hemingwayem?“ zeptala se Pansy.

„Pak ti to všechno vysvětlíme,“ řekla Lena a ukázala na láhev. „Trochu brzy, nemyslíš? Alespoň bys nám mohl nabídnout skleničku.“

John odešel do kuchyně, skoro se vznášel vodkovým opojením a vším tím zmatkem. „S čím to chcete?“ Pansy řekla s džusem a Lena s ledem. Pak Lena zaječela.

Otočil se – ve dveřích stál Castle a šklebil se. V pravé ruce držel revolver a v levé brokovnici s upilovanou hlavní.

„Vy kurvy,“ řekl. „Vy zasraný kurvy. Šly jste za zasranejma policajtama.“

V zásuvce u chladničky byl řeznický nůž, ale nedalo se čekat, že by Castle nečinně přihlížel, jak jej hledá. Nic jiného, co by se dalo použít jako zbraň, snad jen vzduchová pistole. Castle určitě ví, že ta mu příliš neublíží.

Podíval se na Johna. „Vy tři budete mý rukojmí. Vypadnem vodsud a ztratíme se jim v Everglades. Ale mýho pick-upa už maj hlášenýho.“

„My auto nemáme,“ řekl John.

„To vím, sakra! Dole na První je Hertz. Zajdi vypůjčit auto, ale nic na mě nezkoušej. Jestli jenom ucejtím poldy, tak ty dvě kurvy odprásknu.“

Obrátil se k oběma ženám zády a křivě se zašklebil. Jednotlivá slova cedil mezi zuby jako správný ostrý hoch. „Jako ty dva, co na mě poslaly, toho negra a uzenáče. Říkali něco, jako že se vrátěj s povolením, aby se mohli podívat po tý brokovnici, ale já byl na ně samej med a řek‘ sem, sakra, poďte dál, na co povolení, já nemám co skrejvat, a když vlezli dovnitř, sebral jsem negrovi kvér a vodprásk sem toho uzenáče a pak jsem to negrovi našil do koulí. Měl si ho slyšet. Negr jeden. Stálo mě to čtyry náboje, než konečně zhebnul.“

Zajímalo by mě, jestli to znamená, že je revolver prázdný, pomyslel si John. V ruce měl Pansyin džus. Byl to staromódní šestiranný Smith & Weson Magnum 0.357, ale z místa, kde stál, neviděl, jestli ho Castle znovu nabil. Mohl by ho zkusit oslepit pomerančovým džusem.

Vykročil vpřed. „Jaké auto chceš?“

„Prostě auto, sakra. Dost velký.“ O blok dál zakvílela siréna. Castle se zatvářil ostražitě. „Čubky. Řekly jste jim, kde budete.“

„Ne,“ bránila se Lena plačtivě. „Nic jsme jim neřekly.“

„Neudělej nějakou hloupost,“ řekl John.

Další dvě sirény, tentokrát blíže. „Já ti dám hloupost!“ Namířil revolver na Lenu. John mu chrstl džus do obličeje.

Vůbec se to neodehrálo pomalu – to jen že Johnovi nic z toho, co se stalo, neuniklo. Castle zavrčel a otočil se, a John zahlédl v bubínku jeho revolveru pět mědí opláštěných kulek. Sáhl po revolveru a první výstřel mu roztříštil ruku, utrhl mu dva prsty a zasáhl pravou část hrudníku. Exploze ho ohlušila a náraz kulky byl, jako by ho někdo praštil baseballovou pálkou do ruky i do hrudi současně. Zapotácel se a stále ještě na nohou vykašlal Castlovi do tváře chuchvalec krve. Ten vypálil znovu – další kulka Johna zasáhla do druhé strany hrudníku a napůl ho otočila. Ječel někdo? Hemingway tvrdil, že to připomíná úder sněhovou koulí, a bylo to docela výstižné, až na tu vnitřní část, kdy vaše tělo říká, fajn, je čas stáhnout rolety. V hrudi ucítil příšerně povědomou vystřelující bolest a uvědomil si, že právě dostal naprosto nadbytečný srdeční záchvat. Odstrčil se od kuchyňské linky a vrávoravě vykročil ke Castlovi. Pokusil se mu vyrvat brokovnici a Castle mu vyprázdnil obě hlavně do břicha. Padl na kolena a pak se svalil na bok. Nic necítil. Před očima se mu setmělo a všechno dostalo rudý odstín. Bude to tentokrát naposledy?

Castle přelomil brokovnici a dvě vystřelené nábojnice mu obloukem přeletěly přes rameno. Z kapsy košile vytáhl dvě nové a jedna mu přitom upadla na zem. Když se shýbl, aby ji zvedl, Pansy proběhla kolem něj. Rychlým skoro půvabným pohybem – Johna napadlo, že si ho zřejmě cvičil znova a znova, když si přehrával svoje představy – zasunul oba náboje do komory a trhnutím zápěstí pušku zavřel. Síťové dveře nešly otevřít. Pansy cloumala klikou oběma rukama. Castle jí přiložil hlaveň brokovnice k zátylku a stiskl jednu spoušť. Skoro celá hlava se jí rozprskla po dveřích nebo proletěla dírou, kterou do nich udělaly broky. Temeno lebky se dvakrát odrazilo od stěny a odkutálelo se do kuchyně. Její tělo předvedlo krátký agonický taneček a svalilo se do kaluže vlastní krve.

Pak se na Castla zezadu vrhla Lena a její nehty se mu zaryly do tváře. Otočil se a přitom ji odhodil proti zdi. Zvadla jako hadrová panenka a jak se kácela k zemi, tvrdě ji udeřil pistolí. Složila se mu k nohám, omráčená, a on, s ústy rozšklebenými v zlomyslném úsměvu, pomalu namířil brokovnici a střelil ji přímo do rozkroku. Její tělo se sklaplo jako nůž. John se vší silou vůle snažil neumřít, ale zastřela ho temnota a to poslední, co ještě zahlédl, byl zlý úsměv v Castlově obličeji, když znovu nabil brokovnici a postavil se k oknu, odkud zřejmě sledoval policii.

Nebyl to ten příšerný pocit být rozprostřený v nekonečně tenké vrstvě bolesti a temnoty; všechno jen pohltila tma, jako když zavřete oči. Jestli je tohle smrt, pomyslel si John, není to nic moc.

V příštím okamžiku se však všechno změnilo. Nejprve uviděl záblesk bledého světla, nějaké nejasné postavy, pak se barvy slily v obraz a po chvíli dezorientace si uvědomil, že je stále v místnosti, jenomže se zjevně vznáší pod stropem. Lena znovu nabyla vědomí a slabě sebou škubala, oči vytřeštěné na krvavou řeku, která jí tryskala mezi stehny. Pansy vypadala naprosto nereálně, bezhlavá, ale od krku dolů nedotčená, jak tam ležela naprosto uvolněná jako překocená panna ve výloze obchodního domu. Z krční tepny jí stále stříkala krev skrz síťové dveře.

Jeho vlastní tělo bylo na maděru, výstřel z brokovnice jej doslova vyvrhl. Uvnitř obrovské rány, za potrhanými kličkami střev, jimiž prosvítaly kousky tuku a chrupavek, krve a výkalů, viděl roztříštěné obratle vlastní páteře. Možná to tolik nebolelo proto, že mu výstřel přetrhl míchu.

Měl čas zažít šok, že toho necítí víc. Samozřejmě, většina lidí, které viděl umírat, zahynula tímto způsobem, za hlasitého stříkání vlastní krve a mozku. Dokonce i po třiceti letech přirozených, civilizovaných mrtvic a infarktů, jež ho připravovaly o přátele, nejvíce mrtvých, které znal, umřelo v džungli.

V tomto vesmíru byl hrdina. Jeho seržanta z původního vesmíru by to určitě překvapilo. Říkali tomu Kongresová medaile za statečnost a prodeji jeho prvotiny to rozhodně neuškodilo. Zlikvidoval severovietnamské kulometné hnízdo jejich vlastní náloží, pak kulomet otočil a rozstřílel jím minomet i s obsluhou a velitelským družstvem. To všechno dokázal s kulkou v obličeji a tricepsu. Jistě, kdyby nebyl zraněný, nepřestal by se nejspíš ovládat a vůbec by na postavení kulometu nezaútočil, ale to do návrhu na vyznamenání nenapsali.

Škoda, že nemohl medaile vyměnit – přetavit je do jedné velké tučné kulky a tou zabít toho šíleného parchanta, jenž úplně ignoroval tři lidi, které právě zavraždil, chechtal se jako hyena a řval obscenity na policisty sbíhající se dole.

Castle vypálil dolním oknem a uskočil těsně předtím, než dávka z automatu rozbila horní okno a rozprskla po místnosti úlomky skla; kulky i střepy bezbolestně proletěly Johnem, který se stále vznášel, rozprskly se o strop a najednou bylo všechno bílé od prachu z omítky – prach se pomalu rozptyloval a on se blížil ke svému tělu, něco ho táhlo dolů, blíž a blíž, dotkl se ho, na okamžik se setmělo a najednou zase hleděl na svět svýma lidskýma očima.

Uslyšel nějaký zvuk, a když vzhlédl, uviděl, jak se stovky skleněných střepů zvedají z podlahy a letí k oknu; bílý prach z omítky je nasát dírami po kulkách ve stropě, které vzápětí zmizely.

Horní okenní tabule se zacelila, Castle skočil zpátky, namířil brokovnici, trhl sebou dopředu, žlutě se zablesklo a bílý kouř se nacpal zpátky do hlavně.

Ruku měl v pořádku, žádný prst mu už nechyběl. Když sklonil hlavu, viděl, jak se potůčky krve slévají v jeho roztrženém břiše, pak přiskakují jednotlivé kapky. Rána se zacelila a potom i šaty na ní; průstřely v prsou zmizely jeden po druhém.

Šaty nepoznával. Tvídové sako v tomto vedru? Ruce mu stárly před očima, objevily se mu na nich jaterní skvrny. Byl pomalý, jako rostoucí strom, jako měsíční fáze, pomalu také myslel, a když si rukou sáhl na obličej, ucítil vousy. Koutkem oka zahlédl, že jsou dlouhé a bílé. Byl příliš tlustý a přezka opasku se mu bolestivě zařezávala do břicha. Zatáhl ho a podíval se na přezku; ano, byla stará, mosazná a stálo na ní GOTT MIT UNS: přezka, kterou kdysi dávno vzal jednomu mrtvému Němci. Přezka, kterou vzal Hemingway.

John poklekl na jedno koleno. Fascinovaně sledoval, jak proud krve mizí zpátky v Lenině děloze, mizí, zatímco jí Castle s úšklebkem míří mezi nohy; prohnula se a zatančila komplikovaný taneček pozpátku (zatímco Pansyino bezhlavé tělo se s trhnutím vymrštilo); Lena se napřímila, skočila mezi Castlova záda a stěnu, pak začala pozpátku utíkat. Castle odtáhl brokovnici od Pansyina zátylku a litry krve a tkáně se slétly ze všech směrů, aby se zformovaly do půvabné hlavy a obličeje zkřiveného hrůzou; dívka zoufale zacloumala klikou a pak pozpátku přeběhla kolem Castla, který vysekl elegantní piruetu, zlomil pušku, jeden náboj položil na zem a druhý si strčil do kapsy.

John vstal a přes jakýsi silný odpor vykročil ke Castlovi. Byl to čas, co mu bránilo v pohybu? Všechno ostatní se stále pohybovalo pozpátku; dvě prázdné nábojnice přeletěly přes místnost a zasunuly se do nábojových komor; Castle pušku zaklapl a obrátil se k Johnovi –

Ale John nebyl tam, kde měl být. Když se puška otočila, chytil ji za hlavně – horké! – a vytrhl Castlovi z opasku revolver. Brokovnice mu vyklouzla z ruky ve stejném okamžiku, kdy mu přitiskl hlaveň proti srdci a stiskl spoušť. Sprška krve z druhé strany místnosti se snesla do středu Castlových zad a John ucítil kopnutí magnumu ve stejném okamžiku, kdy ho hlavně brokovnice tvrdě udeřily do zubů, ústa měl najednou plná sálajícího žáru, pak všechno obestřela tma a on se propadl zpátky do nekonečného časoprostorového pekla, kam ho vzal Hemingway, navždy, ale v příštím okamžiku další bolestivé škubnutí, zvrat –

23. Výměna času

Co to znamená, že jsi ho ‚ztratil‘?

Byli jsme v železničním vagóně na Gare de Lyon, v normálním pozorovacím modu. Přišla tam entita, která vypadala jako Hemingway, pozdravila nás, vzala rukopisy a zase zmizela.

Jen tak.

Ne. Odešel do vedlejšího vagónu. John Bird se rozběhl za ním. Možná to byla moje chyba. Místo abych běžel, přenesl jsem se.

A tehdy jsi ho ztratil.

Oba. Baird zmizel také. Pak dovnitř vtrhla Hadley –

Nepleť sem ještě Hadley. Prověřil jsi sousední vesmíry?

Ano, všechny. Myslím, že jsou v pořádku.

Myslíš?

No… nemohu se do toho okamžiku dostat. Když jsem zmizel. Bylo to, jako bych tam ještě několik sekund zůstal, takže už tam nesmím.

A John Baird tam pořád je?

Když se mi tam podaří dostat, tak ne. Jenom Hadley pobíhá po –

Nezačínej zase s Hadley. Už žádná Hadley. Takže ses přirozeně vrátil do 1996.

Samozřejmě. Ale i tam je interval několika minut, do kterého už nesmím. Když se mi tam konečně podaří dostat, John Baird je mrtvý.

Hmm.

Ve všech osudných liniích se on a Castle zabili navzájem. John tam leží s ustřelenou hlavou. Castle vedle něj se srdcem rozervaným přímým zásahem kulky z revolveru, dvě vyděšené ženy ječí, jako když je na nože bere, a dveřmi se dovnitř dere policie. A tohle.

Necesér s povídkami.

Nemyslím, že by si toho někdo všiml. Když jsem zjistil, že je Baird mrtvý, zkontroloval jsem budoucnosti obou žen; ani jedna z nich se o neceséru nezmíní. Takže úkol je možná splněný.

No, realita je tu pořád. Zatím. Ale spojení mezi Bairdem a tou he-mingwayovskou entitou mi dělá starosti. Že se Baird mohl vrátit do roku 1996 bez tvé pomoci mi dělá velké starosti. Zjevně se na něj přenesly některé tvoje rysy a schopnosti. To je také důvod, proč se nemůžeš dostat do několika minut jeho života.

Nikdy jsem neslyšel, že by se něco takového mohlo stát.

Nikdy se to nestalo. Myslím, že John Baird není člověk o nic víc než ty nebo já.

Není?

Mám dojem, že tady někde pořád ještě je.

24. Ostrovy uprostřed proudu a v nekonečné temné poušti bolesti se náhle objevuje malá zářivá jiskérka a všechno je temně rudé a chuť, hořká chuť, Hoppův olej na čištění zbraní č.9 a dvojice hlavní brokovnice na holuby Boss, studená a olejnatá na jazyku, tvrdě ho udeří do patra; temně rudá je světlo cezené přes víčka, bodavá bolest předtím, než narazí na zuby a otevře oči a ústa, skloní pušku a roztřesenýma rukama vytahuje náboje – ne, zachytává vylézající náboje – z obou hlavní a jde pozpátku, šoupě trepkami, klopýtá, zastavuje se, aby se zadíval do temnoty časného idažského rána, slzi bezmoci mu stékají rozcuchaným bílým vousem, schází pozpátku ze schodů s brokovnicí položenou v ohybu lokte, couvá do skladiště a ukládá ji na stojan, pak se vrací po schodech a věší klíče na římsu kuchyňského okna tak, aby byly dobře vidět, střípek milosrdenství od slečny Mary, pak sedí a zírá na mizernou studenou kávu, dokud se neohřeje do jednoho nakyslého doušku –

Malá část jeho mysli na něj křičí počkej! Já jsem John Baird a tohle je rok 1996 a zpátky do skličující sprchy, necitlivý k bodáni vody, křečovitá zácpa a spánek bez odpočinku, večery s Mary a Georgem Brownovými, kteří se opatrně vyhýbají zmínkám o depresi, horší a horší s každým dalším dnem, jen na jedinou věc se může těšit musím vyhodit kotvu teď se to zrychluje, procházka ketchumskými lesy jako starý trhaný kreslený film puštěný pozpátku, za každým stromem číhají ti parchanti od FBI a z finančního, protože jsi Ezrovi poslal peníze, bylo ti ho líto, protože je blázen, to je ale blbý vtip, měl dodělat Cantos a zastřelit se.

důsledek předchází příčinu, ale já mohu číst nebo slyšet útržky myšlenek nyní se všechno mění v jediný vír, ujíždí pozpátku rychlostí stovek mil za hodinu zpátky z Ketchumu do Minnesoty, Mayova klinika, zadržuje šílenství, zatímco mluvíš se cvokařem, sliby, že si nic neudělá, jestli to chci překonat, musím jet domů a psát, dohadování, co chce slyšet, pak gumový roubík a pach vlastních vlasů a masa připáleného elektrodami, potom hluboká, naprostá temnota ostré bodáni myšlenek se někdy protahuje dny strávené v nemocnici se pozpátku rozplývají, studený chrom a naškrobená běl, několik doušků klaretu denně na spláchnutí pilulek, které to, zdá se, všechno ještě zhoršují co se se mnou stane, až se narodí?

Když se vrátili ze Španělska, svolil, že půjde na Mayovu kliniku, ještě celý rozbitý po letecké havárii před šesti lety v Africe, játra a slezina na cucky, mozek také, nervy, nemůže psát nebo nemůže přestat: celý den strávil nad jedinou zatracenou větou do knihy o Kennedym, ale rychle chrlil stovky tisíc slov, naprosté sračky pro článek o býčích zápasech. Kniha o Paříži je v pořádku, ale vázne. Bylo skvělé, když v Ritzu našel kufry, ale nebylo tam nic z toho, co ztratila Hadley.

Tady to končí. Zastavená scéna:

Odpolední světlo šikmo dopadá vysokými špinavými okny baru Cambon, kde v srpnu 1944 osvobodil, osvobodí hotel. Ve vzrušení do sebe příliš rychle hodil jedno dobré velké martini v americkém stylu. Dva malé kufry vybalené a věci rozložené jedna vedle druhé. Stovky stran poznámek, ze kterých bude kniha o Paříži. Ale samozřejmě nic, co napsal před rokem 1923. rukopisy Román, povídky a básně jsou stále ztracené. Zaštípáni jalovce v martini na okamžik všechno zastavilo a pak se čas plazí valí letí zase pozpátkunekontrolované?

Měsíce se slévají, Madrid Riviera Benátky, cítí se špatně a vyčerpaně, letadlo havaruje jako rychlý úder jedna dvě mozek tělo, nejasná nevolnost ještě předtím ve Finca Vigia, poté, co dostal Nobelovu cenu, nemůže napsat jedinou zatracenou řádku, dnem i nocí novináři, ta cena mu přinesla smůlu a stejně je to všechno nesmysl, ale těch 35 000 dolarů potřeboval zatraceně, musel zastřelit Willii, kočku, kterou měl ještě z doby, kdy se před válkou plavil na lodi, ale stejnou puškou zranil i lupiče hned po Pulitzerově ceně, teď už zase bylo všechno v pořádku znovu se to zpomaluje – Havana – Florida –

Baví se dokonce i Mary a baskičtí hráči jai alai, přestože neumějí moc anglicky, většina z nich, zajímavá dvojice civilů, doktor a žena, která vypadá jako fricka, ale na tom chlapci je něco, kvůli čemu od něj nemůžu odtrhnout oči, myslím, že mi někoho připomíná, další runda Papá Doblese, ten kluk, co jen to s ním je? a pak první runda s obědem a všechno se zase zrychluje a rozmazává.

hodně venku v zálivu, vychutnává si úspěch Starce a moře, jednoduchá, dobře placená práce, výroba materiálu o rybaření pro film, pak zpátky do 1951, zatím nejhorší rok jeho života, týdny záštiplného smiřování, výbuchy neovladatelného hněvu a hluboká deprese z jedovatého slizu kritiky po Přes řeku a do lesů, smrt Harolda Rosse, smrt matky Grace, syn Gregory je narkoman zažraný do těch nesmyslů s dianetikou, umírá Charlie Scribner, ale ještě předtím vyhlásil svou nehynoucí lásku k tomu parchantovi Jonesovi většina čtyřicátých let se slévá, Kuba Itálie Kuba Francie Kuba Čína zjistil, že Mary vykopla Marthu, tisíc stran o té zatracené knize o Edenovi, vůbec se to nedařilo, Bronzová hvězda je lepší než Pulitzerova cena

Martha ta pochromovaná děvka je v Evropě, ale jinak je válka báječná, osvobozování Ritzu, granáty pušky pistole a bombové nálety s RAF, Čína je ve srovnání s tím nudná a Q loďu břehů Kuby, sakra, možná ta děvka měla jednou pravdu, jen dětská hračka a chlast svatba s tou děvkou byl konec mého belle époque, odsud je to jasně vidět, třicátá léta zalitá sluncem Key West Španělsko Key West Afrika Key West, příjemné dřina psaní, zatímco Pauline vede obchod, dobrá holka, ale bohužel jsem musel bohužel jsem se s ní musel rozvést zastávka

Procházka pařížskými ulicemi po půlnoci:

Nikdy jsem jí nechtěl předhazovat, že ty rukopisy ztratila. Říkal jsem Steffensovi, že by to bylo stejné, jako někoho obviňovat za počasí nebo smrt. Takové věci se stávají. Ani jsem nechtěl mluvit o tom, co jsem dělal tu noc, když jsem zjistil, zeje skutečně ztratila. Ale tentokrát jsme na sebe křičeli a myslím, že jsem ji zranil. Proč k čertu s sebou brala průklepy k čemu si sakra myslela že průklepy jsou pitomá pitomá pitomá a ona plakala a řvala na mě kvůli Pauline bože žena která dokáže člověku zhnusit Paříž by snad zmrvila i royal flush zpomaluje se to kolem rukopisů nebo mězlaté roky poloviny dvacátých let všechno do sebe zapadá Paříž Vorarlburg Paříž Schruns Paříž Pamplona Paříž Madrid Paříž Lausanne nemůžu uvěřit, že je doopravdy skoro celý román tucty básní povídky črty – contes, jak jim říkala Kitty hej děvenko ukaž mi svou conte a já ti ukážu svůj tak jsem se tu noc opil měl jsem si rozmyslet vypít tolik absintu když jsem odešel napůl jsem se plazil po schodech do bytu viděl jsem něco divného viděl jsem Bože viděl jsem viděl jsem sám sebe jak tam stojím ve čtvrtém patře i s tím zatraceným Hadleyiným necesérem

Čekal jsem skoro hodinu, zdálo se mi, že neuběhl vůbec žádný čas nebo všechen čas na světě, a když on, když jsem já, když se vyřítil po schodech, dvakrát na mě mrkl, pak jsem sebou tápavě prošel, potřásl jsem hlavou, bez ohlédnutí, podařilo se mi, že dveře nebyly zamčené let zpátky zimním francouzským venkovem, stojím v jídelním vagóně bezmocný Hadley pláče tak usedavě ze vůbec nedokáže říct co je se Steffensem lapá po vzduchu jako ryba na talíři další ostrá zákruta, bezbolestné obrácení naruby, myslím, že přes jiné dimenze, život člověka viděný jako jediný složitý souzvuk krásy, účelnosti, ošklivosti a chaosu, můj život na jedné straně Móbiovy pásky, konzistentní po celých jeho jednaačtyřicet let, které nyní blednou, začíná, začíná, tady:

pohledný mladý muž sedí na podlaze pokoje, objímá se rukama a chvěje se vzlyky, před ním leží jediný krátký zmačkaný rukopis, všude kolem je hrozný nepořádek, zásuvky vytahané, jejich obsah rozházený po podlaze, je to jako ztratit ruku, nohu (chodidlo, varle), je to jako ztratit své mládí a s mládím s křikem vstává, oči zavřené, ruce zaťaté v pěst, utírá si slzy z obličeje a jde k oknu zhluboka dýchá, až se jeho dech uklidní přechází po místnosti, odkopává z cesty podprsenku stojí s rukou na klice a myslí si:

život tě může zlomit, ale rány se zcelí a ty budeš ještě silnější a odchází, práskne za sebou dveřmi, něco v něm si uvědomuje, že byl právě přítomen svému vlastnímu zrodu.

Bez zvláštního úsilí jsem našel sám sebe, jak stojím o něco dříve téhož dne ve vestibulu nádraží. Hadley odchází, vyčerpaná, hledá prodejní stánek. Obracím se a jsem konfrontován se dvěma aspekty sebe sama.

„Zavři pusu, Johne. Vletí ti do ní moucha.“

Oba tam stojí ochromení, zatímco já otevírám dveře kupé a beru zpod sedadla necesér. Odcházím a vesmír se začíná tetelit a jiskřit.

Strávil jsem věčnost v černé prázdnotě mezi časoprostory. Začíná se mi to líbit.

Vynořuju se v bytě Johna Bairda a pokládám necesér. Dívám se na prázdnou židli před starým psacím strojem, vedle orosená láhev vychlazeného piva, vchází John Baird, tváří se ohromeně a já mám práci jinde, jindy. Musím chytit vlak. Pro necesér se vrátím za dvanáct minut nebo za pár milénií, po krvavé lázni, ze které se my všichni zrodíme.

25. Pohyblivý svátek

Napsal poslední řádek, odložil pero a pak si pročetl poslední stránku. Přitom si seděl na rukou, aby si je zahřál. Viděl, jak se mu u úst sráží pára. Konec oslaví trochou tepla.

Rozvázal otýpku klestí a narovnal je kolem hromádky uhlí v ohří-vadle. Bláznivý způsob, jak vyhřívat místnost, ale taková už je Francie. Spojil obě ruce nad hraničkou a lehce foukl. Uhlíky rudě zaplály, pak oranžově a při třetím fouknutí se z nich začalo kouřit, vyskočil žlutý plamínek. Přidržel ruce nad ohněm, mnul si je, aby z prstů vypudil ztuhlost, vesele vdechoval vůni praskající a prskající břízy.

Do psacího stroje vložil nový list papíru s průklepem a zadíval se na poznámky psané perem. Poslední koncept? Za pokus to stojí:

Ernest M. Hemingway,

74 rue da Cardinal Lemoine,

Paris, Prance

) ) NAHOŘE V MICHIGANU ) ) Jim Gilmore přijel do Horton’s Bay z Kanady. Koupil si tam od starého Hortona kovármu

Sakra, překlep. Náhle sebou trhl jako by ho někdo udeřil, a potřásl hlavou, aby si ji vyčistil. Zničehonic se ho zmocnil takový zvláštní pocit… Mrazivé bodnutí smutku. Ale většího, než je zármutek pro člověka.

Možná zármutek pro všechny. Že je člověk.

Pro překlep?

Šel k oknu a navzdory chladu ho otevřel. Naplnil si plíce studeným vlhkým vzduchem a rozhlédl se po známé šedooranžové mozaice komínů a taškových střech pod špinavou zimní pařížskou oblohou.

Zachvěl se a zase okno zavřel, vrátil se k teplu ohřívače. Tohle už kdysi zažil, naprosto stejný, obrovský a strašný pocit. Ale kde?

Za nic na světě si nedokázal vzpomenout.