Polská ruleta

Polské sci-fi povídky

Autobahn nach Poznaň

Andrzej Ziemiaňski

Betonové šachty se neprodyšně uzavřely. Celá Wroclaw byla nyní oddělena od svých podzemních krytů, větši-nou přestavěných z bývalých tunelů metra, v mnoha případech ještě německých, starých přes tři sta let. Syčení páry z kotlů roztápěných strojů přehlušovalo všechny ji-né zvuky. Lidé i zvířata se dorozumívali gesty. Teplota ve výstupním krytu pořád rostla. Wagner sledoval, jak pořád víc vojáků odkládá uniformy a obléká si neprůstřelné vesty přímo na holé tělo. Přilby, brýle, šátky na ochranu očí před stékajícím potem… Odolávala už jenom zvířata…

„Poslyš, Andreji,“ přistoupil k Wagnerovi Dolgorukov, „já vzal grosse gewehr und já jevo přidělal k tanku z věrcha…“

„Neser!“ Wagner měl plné zuby polsko-rusko-německého slangu. Byl major, rozený Wroclawan, s první třídou čistoty… Znal spisovnou polštinu a co víc, bez problémů ji dokázal mluvit. Ale tady mezi žoldnéři by mohl pou-žívat literární jazyk jenom v případě, že by všem rozdal slovníky. „Sobiraj alles truppen.“

„Jawohl!“ zasalutoval poslušně Ivan. „Tak točno!“

Wagner, vzteklý a už celý propocený, se vecpal do věžičky svého transportéru. Heini ho přivítal úsměvem, Zorg jenom zívl.

„Alles v parjadke?“

„Nech toho, Heini! Dej mi ein moment.“

„Jóó… naturlich, herr major.“

Poručík snížil tlak v kotli. Wagner svlékl propocenou uniformu a natáhl si triko přímo na tělo. V odporně těsném prostoru zápasil s kevlarovou vestou, turbanem, přilbou, šátkem, brýlemi a ma-skou.

„Fritz, Václav, Alexej! Što u vás? Hören sie meňja??? Verfluchte!“

Kvůli syčení páry ho slyšel jenom nejbližší Čech. A po-chopitelně Zorg. Ale Zorg se jen málokdy uráčil odpoví-dat na cokoli. Vždyť byl poručík a hrdě nosil tuto hod-nost vytetovanou na levém uchu. Tihle zatracení gepardi ostatně moc mluvit neuměli. Genetické změny jejich or-ganismů, uskutečněné ještě před čínskou pumou, nebyly dost účinné, aby jim vypěstovaly plně funkční hlasivky. Zorg byl výjimkou – z jeho chrčení se občas dalo něco vylovit. A navíc byl ze zvířat jediným „opravdovým“ důstojníkem. Do facto mohl rozkazovat i lidem, pokud stá-li hodnostně níž. Nejvíc tím štval seržanty a praporčíky. „Na vodítko toho poručíka a košík na jeho tlamu!“ šeptali si v ústraní. To zrovna. Zorgovým přímým nadřízeným byl Wagner a všichni závistivci mu mohli nejvýš plivnout na ocas. Právě tento gepard před třemi léty, přímo uprostřed Autobahn nach Poznaň, zachránil majorovi život. Teď mhou-řil oči a líně zíval, aby se zbavil přebytku tepla, a při kaž-dém zívnutí mu vykoukly za tesáky jedové zuby. Zvíře to nedokázalo ovládat a vzbuzovalo hrůzu pouhým vzhle-dem. Nemohlo za to – konec konců to nebyl Zorg, kdo skoro před sto léty navrhoval genetické změny svého dru-hu.

„Na und katzurku?“ podrbal ho Wagner pod krkem. „Všivý den, nicht wahr?“

„Yyyyeeeeaaaaa…“ Zorg uměl obstojně polsky. Radě-ji však používal „breslauer english“. „Fhhhhuckin‘ dhayy, yeeep. Shhhhhit!“

Zvenku někdo otevřel dvířka transportéru. Kapitán v bezvadné uniformě mu podal zapečetěnou obálku. „Zvláštní rozkaz generála Baryly!“ Kapitánova polština byla stejně dokonalá jako jeho uniforma. „Podepište převzetí, majore.“

Wagner se rázně podepsal a zlomil pečeť. Rychle přelétl očima několik řádek textu. Potom vrátil papír kapi-tánovi a opět zabouchl dvířka. Kromě Heineho a Zorga si této události nikdo nevšiml. Sykot a oblaka páry z kotlů mátly všechny přítomné.

„Whhhery shhhhhitty day? Yeeeep?“ Ke komentáři se odhodlal jen poručík.

„.Jawohlne.“ Wagner šťouchl Heineho a ukázal na odjezdovou bránu. Podrbal poručíka za uchem a zapnul si pásy. „Wo nachoditsja posern truppen…“

Nedokončil, protože ho přehlušilo ostré hvízdání páry. Ocelová brána před nimi se najednou pohnula a začala se otevírat, za ní se oslnivě leskla wroclawská poušť.

„Vorvarts! Vorvartujte! Nastupaj! Vpěrjod!“ rozeřvali se žoldnéři. Obrněné vozy, poháněné parními motory, se pomalu rozjely. V čele průzkumná rota, pak následovala pomocná četa, štábní četa s Wagnerovým vozem, útočná rota a ochrana.

„Verdamte autostráda! Autobahn jobanyj v rot!“ Žoldnéři proklínali svůj osud spojený s osmipruhovou sil-nicí do Poznaně, ale zatím byli poměrně v bezpečí. Ještě pořád se nalézali v několikakilometrovém pásmu dostřelu wroclawského dělostřelectva, mezi betonovými pevnůstkami, ve stínu už dlouho nepoužívaných protiletadlových věží, které přesto poskytovaly slušnou ochranu.

„Rozvědka nach oben!“ zařval Wagner a zvedl obě ruce.

„Zaaaa earhhhhly!“ Poručík zívl a opět ukázal své obávané jedové zuby. Potom znenadání prskl a otřepal se, pak vystrčil hlavu větracím otvorem.

Měl pravdu, bylo moc brzy. Major prostě ztrácel ner-vy, ovšem současně byl jedním z nejsvědomitějších důstojníků pevnosti Wroclaw, měl naději na povýšení a ne-hodlal riskovat lidské životy.

Na střechu transportéru se po speciální tyči vyšplhal bílý orel. Wagner netušil, kdo toho imbecila jmenoval šé-fem rozvědky – zřejmě dostal hodnost seržanta jen proto, že byl symbolem ze státního znaku. Nebyl o nic inteli-gentnější než sokoli, kterým velel a kteří právě vzlétali z ostatních transportérů. Zorg pohlížel na startující ptac-tvo a bezděčně se olízl. Nenapadlo náhodou poručíka, že by mohl seržanta sežrat?

Míjeli trosky betonových pevnůstek, protitankové pří-kopy, bunkry, zákopy, rozbité radary, laserové odrážeče. Kdo právě neměl povinnosti uvnitř vozu, vylezl na oce-lovou střechu a ulehl za pancéřové pláty přivařené svis-le k bokům. Pohyb vzduchu, vyvolaný jízdou, znamenal příjemné ochlazení. Martha, sympatická Maďarka se sa-mopalem, sklouzla níž a chviličku visela v průlezu jen na rukou, Kromě pásů s municí měla na sobě jen kevlarovou vestu, turban a na obličeji závoj; Wagner i Zorg jí bezostyšně zírali na ladné nohy a hladce vyholený klín. Potom na sebe pohlédli.

„Ty… Líbí se ti lidské samice?“

Gepard přikývl.

„No thhhrochhhhe jho,“ přiznal se poručík, který pře-šel na polštinu, aby mu nerozuměl nikdo další z osádky. „Onha… vyphhada chhhhutně…“ Wagner nevěděl, jestli geneticky pozměněná zvířata mají smysl pro humor. Raději si nepředstavoval, co ge-pardi dělají se zajatci. Opřel se o lokty a vystrčil hlavu z věžičky. Přiložil k očím triedr. Přelétl pohledem okolní duny, až k obzoru se táhnoucí písečné plochy… Nad nimi líně kroužili sokoli. Vozidla uháněla osmipruhovou silnicí, z komínů vylétala oblaka kouře. Žoldnéři, většinou na-zí, někteří v tričkách, přikrčení za pancéřovými deskami, pomalu a opatrně popíjeli. Zatím si nikdo nic nestrkal do huby, nepíchal do ruky ani do nohy. To ještě přijde. Napřed musejí přežít návrat. Wagner se usmál. Připomněl si proslulé přísloví: Není těžké dostat se „tam“ – horší je to „s návratem“. Zatím jim nehrozí nic kromě několika svišťáků omámených žárem pouště, které mohli odstřelit panzerfausty. Ale až se budou vracet… Poznaňské náklaďáky jsou pro mutanty příliš lákavým soustem, než aby je nechali projet. Potom začne opravdový boj. Zatím se však svišťáci schovávali v troskách zasypaných pískem. Napadat útočnou skupinu nemá smysl. Lze při tom pří-liš snadno přijít o život. Mutanti si počkají na její návrat; na stovky širokých poznaňských náklaďáků nacpaných jídlem, zásobami, palivem a tunami jiných cenností. Teď strčí hlavu do písku. Potom ukáží, co umějí…

Orel, který velel rozvědce, však nebyl tak hloupý, jak Wagnerovi připadalo. Vyčlenil ze své čety dva sokoly, kteří se oddělili od pozorovací skupiny. Po chvíli major triedrem něco zahlédl. Osamělého holuba. Byl zraněný a letěl jen s obtížemi. Jeden ze sokolů vklouzl „pod kurýra“ a dě-lal stín, který měl přivábit případné střelce z loveckých dvojek. Druhý letěl výš a kryl poštovnímu ptáku záda před útoky nepřátelských jestřábů. Jako v příručce letec-kého průzkumu. Trojice sokolů a orel kroužili asi tucet metrů nad nimi, aby mohli kdykoli podpořit ochranku. Jako v příručce. Holub z posledních sil přistál na věžičce Wagnerova vozu. Major mu odebral z nohy pásku s hlášením.

„Alexej. Psja tvaja mutti,“ zařval. „Postarej se o kurýra.“

Ruský veterinář převzal holuba postřeleného brokem.

„Spakojna, gospodin major. Budět leben.“

Wagner rozvinul lístek.

„Náčelníkovi útočné skupiny: generál Pawelec, posád-ka pevnosti Poznaň. Minuli jsme Checkpoint Lešno. Do-stal jsem zprávu, že předchozí konvoj zastavili u bunkrů feuerbase Rawicz. Zácpa! Nezbytná podpora na poušti za Trzebnickými pahorky. Spěchá! Provést.“

Jezukriste,“ vyjekl Wagner. „No tohle…“

Zorg vystrčil hlavu z průlezu.

„Whhhhat?“

„Zácpa. Dva konvoje naráz. Musíme počítat se čtyřmi sty padesáti náklaďáky za pahorky, pod palbou.“

„Yhheeeees,“ frkl gepard.

Zvířata naštěstí neznají pojem boha, pro ně je to jenom takový slovní obrat. Místo modlení si poručík upšoukl a začal hledal kozlíkové kapky, které si ten čubčí kocour schoval v některém báglu. Wagner zaklel. Ožralí žoldnéři, šelmy zlité kozlíkem… To je všechno, čím může podpořit dva obklíčené poznaňské konvoje.

Zvedl pěst a několikrát pohnul rukou. Signalisté pře-dávali praporky rozkaz dál: „Plnou parou vpřed!“ Parní stroje ze sebe mačkaly zbytky energie, přehřívaly písty. Dým z komínů zhoustl. Když vyjížděli na Trzebnické pa-horky, měli na rychloměrech sto třicet.

„Achtung! Vnimanije! Pozor!“ zařval Wagner při po-hledu na slavnou, přímo legendární ceduli, prošpikovanou střelami, tak často zmiňovanou vpověstech o bojích na Autobahn nach Poznaň. „Právě opouštíš prostor dosahu wroclawského dělostřelectva. Teď si musíš poradit sám. Posádka Festung Breslau přeje hezký den!“ Sakra a ještě jednou sakra! Ještě nikdy nezněl tento nápis tak zlověst-ně.

Taky nikdy nešlo o čtyři sta padesát náklaďáků naráz. Ježíšmarjá!

„Alles pomalu. Langsam.“ Wagner pošťouchl nejbližší signalistku, dobře stavěnou Češku „oděnou“ pouze samo-palem, pásem s náboji a praporky. „Průzkum na dálnici.“ První transportéry už zpomalovaly. Průzkumná rota vyrazila. Stovka koček začala hopsat po vozovce. Kočky váží málo, takže neaktivují našlápné protipěchotní mi-ny, dokáží je však vyčichat. Stovka průzkumníků vyčis-tí poušť lip než všechny minohledačky z dob, kdy ještě existovala elektřina. Jenže to trvá příliš dlouho. Kočky nedokáží běžet rychle. Močí označují všechna podezřelá místa kličkují, pobíhají sem a tam… jedna malá kočička, která právě narukovala, dokonce usnula na vyhřáté duně. Naštěstí ji seržant, starý a zkušený kocour, kousl do ocasu a zahnal zpátky do akce. Veterinář Alexej prostrčil hlavu průlezem.

Sobaki!!!“ zakvílel. „Sobááákííí!“ Ukázal rukou směr.

Hunden!“ rozkřičeli se ostatní žoldnéři. „Hunden!“ Wagner psy postřehl také. Za chvíli se objevili další. Mutanti i obyčejní silniční podvraťáci se rozhodli průz-kumníky pacifikovat. Chyba. Příliš brzy. Kočky se rozdělily na dvě skupiny a organizovaně ustupovaly. Zorg vyslal četu gepardů do vražedného útoku. Sto… sto dvacet… Sto čtyřicet kilometrů za hodinu! Skvrnitá smrt vlétla mezi psy a všechny je pozabíjela rychleji, než stačili mžiknout. Kdesi zakdákal samopal. Žoldnéři kryli zvířata přes-nou palbou. Po chvíli se ozvaly minomety. Uřícení gepardi se doslova během minuty vrátili do transportérů, a kočky, zatraceně spokojené, pomočily mrtvoly neúspěšných protivníků. Rozvědka pokračovala v pozvolné lokalizaci min.

‚Nam nadá schnellovat…“ obrátil se Dolgorukov na Wagnera.

„Znaju!“

„Oni vsje budou todt. Etije lastkraftenwagen iz Poznaňa…“

„Ich znaju. Malči, Ivan.“

„Scheisse,“ ozval se Heini a ukázal k obzoru. Wagner uviděl kouřové stopy po vystřelených raketách.

„Scheisse,“ opakoval po řidičovi. Světlice. Obklíčený konvoj stojí. Jezu… Pitomý den. „Katze schneller! Rychleji, číči, job vašu mať.“

Kočky na něho kašlaly. Neměly chuť zdechnout kvůli pitomým lidským zájmům. Pracovaly pomalu, pečlivě, ale pomalu. Dálnice se sice zaminovat nedá, každá díra v betonu je vidět už zdaleka, ale silnici je možné podkopat. Nemohli jet moc rychle, museli se prostě vléci tem-pem, kterým dokáže utíkat průměrná kočka. Třicet kilo-metrů za hodinu. Přitom jejich stroje to umí vytáhnout na dvě stě. Scheisse. Verdamte autobahn. Desítky obr-něných transportérů pomalu sjížděly z Trzebnických pa-horků, dýmaly a vypouštěly páru málem při volnoběhu. Tichij úžas!

Kočky postupovaly opatrně. Mutanti dvakrát vyslali psy na výzvědy. Zorg dvakrát přinesl Wagnerovi ukousnu-té psí ucho jako symbol bleskového vítězství. Taková by-la sebevražedná taktika mutantů. Vetřelci umírali v pal-bě žoldnéřských samopalů, hynuli střepinami minometů, zvraceli krev po kousnutí jedovatými gepardími zuby… Ale zdržovali polskou útočnou skupinu, která postupova-la pořád pomaleji, zlomkem možnosti svých strojů, vyhý-bala se; minám a podkopům, smažila si vajíčka na rozpále-ných víkách parních strojů a chlastala vodku a kozlíkové kapky. A zatím… Dva obklíčené konvoje z Poznaně se bránily skoro na dosah ruky.

V šest večer dojeli ke Zmihradu, stanovišti opuště-nému už před léty, ze kterého zbyly jen pískem zasypané ruiny. Tady mohl Wagner konečně rozvinout své síly. Pod ochranou protiletadlových věží, vyhořelých už před stov-kou let, zaútočil na levé křídlo mutantů, kteří okamžitě prchli před vražednou palbou samohybného dělostřelectva. Potom vyslal do pouště průzkum. Kočky byly sice k smrti unavené, ale Alexej je jakýmsi zázrakem donutil ke klusu. A konečně… zaslechli parní píšťaly poznaňských kolon.

„Vorvartsovat! Vorvarts! Nastupaj! KuPredú…“

Ruská útočná četa vyčistila předpolí. Transportéry se prudce rozjely. Němci a Češi kryli příjezd a přehradili vedlejší cestu vražednou palbou. Vyrazily i Wagnerovy transportéry. Přelétly přes písčitý pahorek mezi mňouká-ním koček prchajících před housenkovými pásy a koneč-ně… Uviděli oněch čtyři sta padesát náklaďáků. V kruhové obraně. Vymyšlené zřejmě nejhorším stratégem světa. Kreténem, který čerpal taktické znalosti z kovbojek pro malé děti. Indiáni s luky a kovbojové s kolty… Kruhová obrana ve třiadvacátém století! Zřejmě jen proto, aby poskytla dobrý cíl profesionálům na druhé straně barikády, kteří neměli luky ani šestiranné kolty. Zato měli minomety a bazuky. Jatka. Wagner nadával. Zorg prskal. Dolgorukov vychrlil takový proud ruských nadávek, že by si za něj zasloužil Nobelovu cenu.

„Mein gott…“ zakryl si Wagner oči při pohledu na dva poznaňské parní tanky útočící pouští. Jeden okamžitě vyletěl na mině. Druhý, v podstatě obrněná lokomotiva, na písku a v nerovném terénu neovladatelný, spadl do příkopu. Kotel praskl, bleskově opařil posádku a útok během minuty skončil. „Já bych… Co to vyvádějí?“

Jááá. Zehr gute,“ broukl Heini. „Posenwehra im kampf.“

Úúúú…“ odplivl si Dolgorukov. „Daj meňja dvě čety, Poláku.“

„Odpal.“ Wagner nehodlal své dvě čety nikomu dávat. A už vůbec ne pacifikační četu. Počítal s povýšením a nechtěl se nechat předehnat nějakým poručíkem. Půvabná česká signalistka, s polovinou těla stále v průlezu, se zachichotala.

„Nu, rebjata,“ zvolala. „Dajetě mi prikazy?“

„Pošli útočnou četu a pacifikační četu!“

„Tak jó… Wir machen im prdel? Yea?“

„Yea.“

Nepřestala se chichotat, ale začala mávat praporky. Zlomyslníci tvrdili, že velitel praporu nikdy nesleduje barevné hadříky na hůlkách, které drží. Údajně hádá obsah z pohybu poskakujících bujných ňader. Ale nemuselo se tomu věřit. Žár, který dosahoval téměř šedesáti stupňů a navíc zesílený rozpálenými parními kotli, ovlivňoval veškeré myšlení k horšímu.

Wagnerovy vozy pomalu sjížděly dolů. Samohybné dělostřelectvo naslepo pražilo do písku pouště. Už bylo sly-šet Poznaňáky, jak ječí: „Wroclaw! Wroclav! Přismahněte jim zadky!“ Signalisté mávali praporky. Rusové z útočné skupiny formovali řady a… A najednou Češka sklouzla z průlezu.

„Jezu! Bunkr. Je tam verdamte bunker!“

„Ježíš! Já se… Maminko!“ Žoldnéři v obrněném transportéru na sebe šokovaně pohlédli. Bunkr!!! Zatracení mutanti si dokázali tajně vybudovat opravdový bunkr, který odolá i dělostřelectvu!

Dolgorukov zareagoval.

„Ruskije nazad! Nazadujtě bystro!“ zařval do větrací-ho otvoru.

Útočná četa ustupovala v palbě ze samopalů. Dělostřelectvo začalo pálit po záblescích, ale to nemohlo při-nést, žádný efekt. Mají bunkr. Vybudovaný potají něja-kým zázrakem přímo pod nosem policie, která tudy denně projížděla… Skutečný zázrak. Zasraní mutanti! Jak ho dokázali schovat? Teprve teď se vysvětlila ta zdánlivě nesmyslná taktika vojsk poznaňské pevnosti.

Bunkr. Wagner dlouho šokované seděl, neschopen roz-hodnutí. Bunkr… Co má dělat? Poslat lidi do útoku? Zlikvidují je na třicet metrů. Pustit zvířata? A jak si po-radí při návratu bez koček a gepardů?

Zorg se vrátil ze zadní části vozu. Smrděl kozlíkovými kapkami tak, jako by zhltl veškerou zásobu z lékárničky.

„Shho? Whhhhhats now?“ Jen stěží dokázal zaostřit pohled.

„Fuck dich!“ Wagner vystrčil hlavu ven. Dostal střepinou nebo odraženou kulkou do přilby a zase se schoval. Do háje! Naštěstí měl pod ní turban, jinak by utržil po-řádnou bouli. „Artillery! Krytí!“

Nahá Češka se bála vystrčit ruce z průlezu. K signa-lizaci použila semafor.

„Alles befordere durchquerovat! Zusammen!“

Transportéry se k sobě přiblížily. Na manévr zbývaly poslední sekundy, protože právě přijížděli k prvním poznaňským náklaďákům.

„Dolgorukove… nezklam meňja!“

Rus se pousmál. Potom přikývl a zapálil si cigaretu.

„Veď pacifikační gruppen a sturmabteilungen. Ať následuje naše obrněnce. Do střetu jim nadá vyrazit už na voll rychlost. Poňal?“

„Tak točno, herr major.“

Ivan otevřel záchranný průlez v podlaze, spustil mohutné tělo na beton a prostě nechal transportér projet nad sebou.

„Heini, Němci s feuerwerfery půjdou hned potom. Ich nicht will, što by se někdo v tom bunkru dočkal noci.“

„Jawohl, herr major.“ Heini naštěstí rozuměl polštině. Když Wagner znervózněl, začal mluvit svou mateřštinou a zapomínal nejjednodušší německé povely. Předchozí útočný prapor tím málem rozehnal, když přikázal Němcům ‚nasrat těm hajzlům‘. Nejlíp to šlo s Rusy. Ti rozuměli všemu ve všech jazycích. Prý i maďarsky.

„Čičo,“ šťouchl nahou Češku, „gib mir posern komandir“

Ruce jí zakmitaly na pákách signalizačního semaforu.

„Ano. Was mám ukázat?“

„Kryjte mě. Heavy ground attack. Tfu!“ Pochopil, že je to zpráva od Poláka Polákovi, takže může zapomenout na Zorgův žargon. „Pacifikační útok. Dělej, co můžeš.“

Něžne ruce dokázaly přímo zázraky. Potom přilehla k periskopu.

„Povídá…“ neuměla dobře polsky, začala proto hláskovat: D-o-b-ř-e-p-o-s-k-y-t-n-u-o-c-h-r-a-n-u. M-á-m-j-e-š-t-ě-č-t-y-ř-i-t-a-n-k-y.“ Wagner vylezl z transportéru bočním průlezem a schoval se za pancéřové pláty.

„Dolgorukove, vyraž!“ zařval.

Pacifikační četa, kterou tvořilo třicet tygrů, právě vyrazila pod ochranou transportérů. Žoldnéři začali pálit, po chvíli se k nim přidalo dělostřelectvo, vyjely poznaň-ské tanky. Němci tlakovali plamenomety. Tygři vyrazili od transportérů plnou rychlostí. Jeden v zápětí vyletěl na mině, tři utrpěli šok hned po opuštění betonového pásu, ostatní běželi dál.

„Zorgu!“

Gepardi se promísili s Němci. Opět mina, druhá, tře-tí… Jezu… Útok mohl skončit. Martha, sympatická Maďarka, která báječně vařila, večer zpívala nostalgické pís-ně a už čtrnáctkrát se pokusila o sebevraždu, se zvedla. Pálila ze samopalu přímo do míst, odkud nepřítel ohrožoval útočníky. Nepochybně by ji smetla dávka, naštěstí se jeden poznaňský tank zastavil a vypálil přímo do střílny bunkru. Před bunkrem to zavířilo. Tygři skočili dovnitř, sekundu po nich gepardi, potom ke střílnám dorazili Němci a strčili do nich hlavně plamenometů.

„Weg! Weg,! Rausovat!“ řvali na zvířata. „Die katzen… Všechny raus!“

Doslova sekundu poté, co zvířata uprchla průchody, které vytýčily kočky, lidé stiskli spouště plamenometů natlakovaných napalmovým gelem. Pálili a přitom odvraceli oči. Gel dokázal přilnout ke kůži a hořet. Nebylo možné ho ničím uhasit. Vodou ani pěnou. Gel měl vlastní okysličovadlo a hořel až do konce. Podle slibu výrobce.

Když ječeni z bunkru trochu polevilo, od pahorků se ozvaly samopaly, aby chránily uprchlíky. V bunkru však nezůstal nikdo, kdo by dokázal utíkat. Dělostřelectvo pře-neslo palbu a všechno se začalo uklidňovat.

„Nahlašte ztráty!“ Wagner opustil bezpečné postavení za transportérem a vyšel na silnici.

Pacifikační četa právě začala tradiční obhlídku bitevního pole a už se nemuseli bát ojedinělých výstřelů. Řidiči náklaďáků dál zůstávali ve svých skrýších, ale poznaňští| vojáci už také vycházeli na silnici. Skvěle vycvičené a vy-zbrojené vojsko. Jenže nechápalo princip boje v poušti, stále spoléhalo na své parní tanky, přímé útoky a drtivou převahu. Nemělo kontakty s Beduíny jako Wroclawané a tak od nich nemohlo nic pochytit.

„Signalistka a důstojníci ke mně!“ zavelel Wagner. Spěšně se k němu seběhli. Potom vyrazili na setkání s velením kolony, které právě vystupovalo z transportéru tvořeného stotunovou lokomotivou, naježenou pancéřovými věžičkami, které skrývaly chřtány děl, minometů, granátometů a kulometů.

„Generále, major Wagner hlásí příchod útočné skupiny.

Pawelec byl veterán bojů o dálnici. Kolem něj však postávali mladí důstojníci v bezvadných uniformách, které spojovaly uniformy Cizinecké legie a Afrika Korps z druhé světové války. K tomu kožené holínky, kožené opasky s páskem přes hruď, kožené sumky. Jak v tom všem snášejí vedro? Poznaňané čuměli na vojáky se stejným údivem. Jak je možné, že major má na sobě pouze tričko a turban? Proč jsou poručíci oblečení jen v neprůstřelných vestách, signalistka je úplně nahá a právě se drbe ve zcuchaných chlupech klína?

Pawelec postřehl jejich pohledy.

„Jsou tu poprvé,“ vysvětlil. Dobře věděl, že není možné zavést disciplínu v žoldnéřských oddílech, protože v nich sloužili výhradně jedinci s přebujelým egem. Pokud ovšem někdo sám prošel vražednou pouští proto, aby se dal naverbovat, znamenalo to, že má na zadku tři páry superočí, smysl šestý, sedmý a v zásobě navíc osmý, a je rozený voják.

„Poručíku.“ Generál přistoupil k Zorgovi a zasalutoval. „Váš útok se mi velice líbil.“

Poznaňští důstojníci zkameněli. Jak je možné salutovat zvířeti? Zorg po nich koukl a tiše prskl. Napřímil ocas, chápavý jako opičí a ukončený štířím žihadlem, což nepochybně znamenalo, že vzdává čest.

Češka přijala hlášení o ztrátách, zaslané z pole morseovkou.

„Naši toten: odin tygr, drei kočky, tri lidi,“ ohlási-la. „Poznaňské ztráty: funf tanky, odin beforder, dvadsať devjať LKW a, jistě, achtundsechzig lidí dazu.“

„Obstojné.“ Wagner se otočil ke svým podřízeným a zvolal: „Dvacet devět náklaďáků je rozbitých. Vezměte si, co chcete. Ale rychle.“

Polsky rozuměl snad jen každý desátý žoldnéř, ale ten-to rozkaz vnímali instinktem. Všichni živí – lidé, gepardi, i tygři, kočky, dokonce i ptáci – vyrazili k vrakům na dálnici.

„To jste přehnal, majore!“ nevydržel jeden poznaňský poručík. „My tady umíráme, abychom dodali zásoby do Wroclawi, a vy dovolujete loupit?“

„Náklaďáky jsou přetížené a já na bojové transportéry další zásoby nevezmu. Stejně je bude potřeba spálit.“

„Proč spálit?“

„Chcete snad zásoby nechat mutantům?“

„Jezukriste… vždyť v těch vozech jsou mrtvoly našich kolegů!“

„Lituji. Nemám tolik napalmu, abych mohl těla spá-lit.“

„Spálit?“ opakoval nevěřícně poručík. „Musíme je po-hřbít!“

Pawelec se zasmál, ale dost truchlivě.

„Myslíte, že mutanti nemají lopaty?“ Otřel si pot z če-la. „V noci je vykopou a sežerou.“

„Bože!“ Mladý důstojník se málem pozvracel. „Co te-dy uděláme?“

„To, co vždycky…“ vzdychl generál. „Každého šestého naládujeme jedem a…“ vzdychl znovu. „A necháme je být.“

„Ježíši… Ježíši… Moment. Proč nenatřeme všechny a nezakopeme je?“ Poručík uvažoval docela rozumně.

„Protože by vymysleli protijed,“ vmísil se Wagner. „Každá šestá otrávená mrtvola způsobí větší ztráty než, celá dnešní akce. Tak to dělají Beduíni a zaznamenávají velké úspěchy.“

„Jo… Vojáci bojují i po smrti.“ Pawelec uchopil Wagnera pod paží a odvedl ho stranou. „Mám pro váš zvláštní náklad majore.“

„Vím, Baryla mě upozornil.“ Wagner si připomněl písemný rozkaz, který obdržel těsně před odjezdem. „Prý dorazil kurýr až z USA. Je to možné?“

„Jistě.“ Pawelec otevřel průlez nejbližšího stroje.

„Sue!“ zvolal. „Předávám tě do rukou adresáta.“

V průlezu se objevila urostlá černoška v uniformě námořní pěchoty.

„Zdravím vás, majore.“ Napřáhla ruku. „Plukovník Sue Kristy-Andersenova. Útvar Marines Spojených států Severní Ameriky.“

Wagner vytřeštil oči. Tohle byla první Američanka, kterou v životě viděl. A možná třetí černoška.

„Mluvíte výborně polsky.“

„Vy také,“ odsekla. „Zajistěte mi ochranu. Toto je důležitá mise.“

Pawelec jenom mávl rukou a odešel popohnat své muže. Wagner se lehce usmál. Neuměl si představit, jakou důležitou misi může mít důstojník z druhé strany oceánu v Polsku.

„Zorgu! Hlídej ji. Ale až usne, ne že jí ukousneš nohy jako té poslední kurýrce!“

Američanka nenaletěla na tento nepříliš rafinovaný vtip.

„Zdravím vás, poručíku,“ zasalutovala gepardovi.

„Zorg polkl a zmateně pohlédl na Wagnera.

„Hi,“ zavrčel.

Američanka si mezitím prohlížela wroclawské vozy, je-jich výzbroj, postavení a způsob, jak je vojáci obsluhovali.

„Proč jsou pětkrát menší než poznaňské?“ zeptala se a ukázala na obrovskou parní lokomotivu za svými zády.

„Beduínské zkušenosti,“ broukl Wagner. „Zvládnou skoro dvě stě za hodinu. Umíme utíkat hodně rychle.“

Opět nereagovala na vtip. Byla hodně zásadová.

„Říkej mi Sue. Polsky je to Zuzana, ne?“

„Hm. Spíš Zuzka.“ Wagner mrkl na Zorga.

Černoška se rozhlížela, znalecky hodnotila rozdíly ve výzbroji vojáků z obou měst, okamžitě postřehla klady a zápory. Musela se v pouštních bojích docela vyznat. Po chvíli pohlédla majorovi zpříma do očí.

„OK.“ Kousla se do rtů. „Povíš mi, jak tu přežít, platí? Mám opravdu velice důležité poslání.“

Wagner pokrčil rameny a dotkl se jejích nádherných vlasů, které jí padaly až do poloviny zad.

„Za prvé: vlasy,“ řekl. „Musíš si je ostříhat buď úplně nebo hodně nakrátko. Klín si taky musíš vyholit. A po-kud nechceš, je lepší chodit nahá…“ ukázal na českou signalistku. „Další instrukce potom.“

„Rozumím. OK.“ Přikývla.

Žoldnéři obtížení kořistí se shromažďovali kolem a zí-rali na neobvyklou postavu. Wagner zavolal Marthu. Ta přinesla z transportéru svůj holicí strojek a odvedla že nu na klidnější místo, aby ji ostříhala jako ovci. Vojáci posedávali na rancích kolem; byli zvědaví, co se bude dít dál.

Sue Kristy-Andersonová byla za několik minut ostří-haná na kluka. Měla dobře tvarovanou lebku.

„Ty vlasy na hlavě a…“ zaváhala, „a… tam… to je kvůli hmyzu? Máte v této ekologické nice nějaký zvláštní hmyz?“

„Ne,“ pohlédl jí Wagner přímo do očí. „To byl jen takový vtípek, Zuzko.“

Žoldnéři zavyli a začali se pošťuchovat; Dolgorukov padl na záda a svíjel se smíchy, Martha se chichotala, Heini si zakryl obličej, Alexej se vyklonil z průlezu a tles-kal. Dokonce i Zorg spokojeně mhouřil oči. Američanka vydržela asi půl minuty. Potom se rozesmála také, i když trošku nuceně.

„Tak dobře. Nalítla jsem,“ uznala. „Teď se mám svléknout do nahá?“

„To by bylo nejlepší,“ broukl Wagner. „Ale jestli chceš, dám ti tričko. V tomhle,“ dotkl se její uniformy, „si totiž uvaříš mozek.“

Pokrčila rameny. Dokonce přijala od jednoho z děvčat nepříliš propocenou košili dlouhou až ke kolenům. A opravdu se převlékla. Musí se uznat, že navzdory všemu měla rozum. I žoldnéři ji akceptovali a už jí neprováděli žádné kanadské žertíky. Nestrčili jí kočku do kalhot, nehodili ji na mladou gepardi samici, nevychrstli jí na nohy horkou vodu z výpustních ventilů. Černoška byla opravdu inteligentní. Došlo jí, že Wagnerův vtip ji uchránil před „náhodným“ nalehnutím na parní kotel, před „náhodným“ zakopnutím o nastavenou nohu tak, aby si rozbila obličej o řídicí páky v transportéru. Už se zřejmě setkala se žoldnéřskými oddíly a dobře věděla, co je možné provést štábnímu důstojníčkovi, najednou hozenému mezi opravdové vojáky. Když vyrazili na zpáteční cestu do Wroclawi, dokonce šeptla: „Děkuji!“. Byla opravdu chápavá jako opice. Narážela na kovovou stěnu transportéru a sec stoickým klidem snášela „dobromyslné“ vtipy posádky. Tu jí někdo podal polní láhev s močí místo vody, jindy jí někdo pustil ventilaci přímo do obličeje… Už věděla, že díky tomu dorazí do Wroclawi živá, zdravá a celá. Navíc v bezpečí pod ochranou žoldnéřů.

Wagner ji s úsměvem pozoroval. Viděl už hodně takových důstojníků, kteří najednou ztratili štábní půdu pod nohama. Něco jiného je sledovat barevnou mapu a zapichovat do ní maličké praporky, a trošku jinak to vypadá, když je člověk sám malým praporkem zapíchnutým do symbolu nějaké cesty. Sue Kristy-Andersonová si však vedla dobře. Dokonce se rozdělila o svou zásobu cigaret s osádkou. Samozřejmě si ji nekoupila, ale… nejbližší noc mohla klidně spát. Bez potkana mezi nohama.

Naštěstí dorazili k Trzebnickým pahorkům ještě před soumrakem. Bylo třeba rozbít tábor. Jízda potmě je dost účinnou formou sebevraždy. Byli však už v dosahu wroclawského dělostřelectva. Pěkná Češka vystřelila několik lokalizačních raket a pozorovatelé u pevnostních dálkoměrů nepochybně zaznamenali jejich polohu. Kočky pro-zkoumaly terén. Byl bezpečný.

Vojáci si pekli steaky na kotli nejbližšího parního stro-je, Martha uvařila chutnou polévku ze zásob uloupených z rozbitých náklaďáků, a po jídle zpívala sentimentální písničky za doprovodu kytary. Potom si vzpomněla na pohled vlastní dcery znásilněné před jejíma očima v buda-pešťském bunkru, rozvzlykala se a šla se zastřelit. Naštěs-tí ji dohonil Alexej, který byl do ní na smrt zamilovaný, a vrazil jí do zadku injekci, po které jí svaly úplně zhadrovatěly. Dočasně bezvládnou Maďarku starostlivě přikryl dekou a dal jí další injekci, tentokrát amfetaminu, aby to-lik nebrečela. Česká signalistka udělala plukovnici jedno-značný návrh, ale při pohledu na její užaslé oči to vzdala a šla se pomilovat s jinými děvčaty. Vojáci, kteří nedrželi hlídky, chlastali a polykali prášky.

Poznaňští vojáci byli tak dobře vycvičení, že se jim podařilo dokonce něco si ohřát a teď pojídali syntetickou večeři z ešusů. Žádostivě pohlíželi na propečené steaky žoldnéřů, ale nenechali se zlákat, přestože byli zváni, pro-tože někdo vypustil drb, že to maso je lidské. Řidiči ná-klaďáků byli tak unavení, že ani nedokázali jíst. Někdo zapálil táborák z hromady písku pomazaného napalmo-vým gelem. Byl nádherný. Zavládla pohoda, měsíc svítil, lidé se bavili každý jak chtěl. A pokud jste ignorovali ti-síce mrtvol, jejichž kosti se povalovaly v okolním písku, bylo možné zapomenout, že se párty pořádá na hřbitově.

Sue Kristy-Andersonová přišla k Wagnerovi po půl-noci. Shodila ze sebe kočku zlitou kozlíkovými kapkami a vytáhla z tašky poslední cigáro. Zapálila, zatáhla a podala majorovi.

„Kde jste vzali tolik inteligentních zvířat?“ zeptala se. „Vždyť po čínské bombě už nemůžete dělat genetické změny…“

„Rodí se přirozenou cestou, víš… Páření, březost, vrh a… už jdou na svět jedno po druhém.“

Usmála se.

„Změny proběhly před pumou Šen? A teď předávají vštěpené vlastnosti potomkům?“ Kousla se do rtů. „Kolik je potratů?“

„Pět sedm procent. Ale nepostupuje to. I za sto let budeme mít inteligentní gepardy, tygry, kočky a ptáky…“

„My máme hady, víš?“ Otevřela tašku upevněnou k pasu a ukázala mu chřestýše. „Vyhledává miny lip než kočka. A nebojí se psů.“

„Ale je devětkrát pomalejší než průměrná kočka.“ Wagner se zakuckal a vrátil jí špačka. „Kde ses nauči-la polsky, Zuzko?“

„Otec byl Polák.“

„Byl?“

„Uhm. Zabili ho u Savannah, ochraňoval konvoje.“

„Oho… nebyl to první Polák, který tam dostal na zadek.“

Zpočátku nerozuměla, ale potom si zřejmě vzpomněla na nějakou dějepisnou knihu, protože na Wagnera mrkla a tiše se zasmála.

„Vtipálku.“

Zasmál se také.

„Povídej… Jak je v Americe?“

Pokrčila rameny.

„Jako všude. Lidé žijí v bunkrech, syntetická strava, vzpoury, pacifikace, mutanti. Naprostá beznaděj.“

„Viděla jsi kus světa.“

„Hm. Byla jsem v Detroitu i Washingtonu. Přeplula jsem na jachtě oceán. Byla jsem v londýnských bunkrech, navštívila jsem Oslo. Víš, že je tam zima? V létě plus patnáct, v zimě minus dvacet. Na parníku jsem přeplula Balt do Poznaně. Víš, že Poznaň má moc hezký přístav? Jenomže tam pořád střílejí děla. V bunkru se nedá spát.“

„Vím,všechny ty bestie útočí na Poznaň, protože je to hlavní zásobovací základna pro Wroclaw.“

„Proč je Wroclaw tak důležitá?“

„Stejný důvod jako před tisícem let. Leží na křižovatce cest Východ – Západ a Sever – Jih. Nejdůležitější pašerácký uzel dnešní Evropy.“ „No a?“

„To město živí celou zemi.“

„Aha… To je pašování tak důležité?“

„Uvidíš. Festung Breslau tě zaujme.“

„Ále… Bunkry jako všude. Beznaděj jako všude.“

Rozesmál se. Tentokrát nahlas. Zahalil se do přikrývky a odešel vyslat poštovního holuba se zprávou o tom, co se dnes stalo. Alexej měl už připraveného a ohřátého ptáka, napřed však dal velite-li maličký lístek, který právě přinesl holub z Wroclawi. Podle špatně čitelného rukopisu byl autorem osobně gene-rál Baryla. Wagner přelétl pohledem několik řádek textu a oněměl.

„Andrejku, doufám, že máš v prackách tu hlupačku z CIA, která ze sebe dělá plukovníka marines. V této souvislosti mám pro tebe speciální úkol. Až dorazíš do goroda, postarej se jí o vremja. Aby to vypadalo přirozeně, zaveď ji k sobě domů. K ženě a rebjonkovi. Nech ji přespat. Ukaž jí hezčí stránky života… Ať před schůzkou se mnou změkne. Přiveď ji k pláči. Je očeň důležitá, tak se snaž. Podpis: generál Baryla. PS: ustřihli jste jí vlasy, hajzlíci?“

Zvláštní úkol… Přivést Čokoládu k pláči? To bude snadné, ale… O co tady vůbec jde? Gestem přivolal Heineho.

„Hlídej Zuzku,“ šeptl a spiklenecky mrkl.

Potom se vrátil k černošce.

„Čokoládo, musíš se mě držet. K ránu nepochybně zaútočí. Vykopej si důlek v písku.“

„Čokoládo?“ Plukovnice, vlastně agentka CIA, vytáh-la z batohu polní lopatku a začala kopat. „Všichni Poláci jsou zasraní rasisti!“

„Nepochybně. A až uvidí, že jsi obřezaná, bude ještě hůř.“

Tentokrát se rozesmála, ale smích jí uvázl v krku. Za-ječela a odskočila.

„V mém dolíku je nějaká noha!“

Wagner mrkl na vybělenou kost. Boje o dálnici trvaly už skoro sto let. Víc by se podivil, kdyby pod vrstvou písku nic nebylo. Vytáhl z tašky placatici vodky.

„Tady máš, napij se.“

Černoška se snažila ovládnout.

„Hned.“ Potřásla hlavou a potom vypustila z tašky svého chřestýše. „Musím se vyčurat.“

„Vymoč se tady,“ navrhl. „Kočky na stráži hada ne-pustí. A když projdeš linii hlídek bez něho, přijdeš o své hezké nohy na první mině.“

„Jak to… tady? Přede všemi?“

„Bojíš se, že tě ta Češka znásilní? Jen klid. Ta už je naládovaná amfou až po uši.“

Odšrouboval víčko a lokl si, zdvořile odvrátil zrak. Černoška za chvíli přišla, usedla a přitiskla se k němu.

„Víš…“ vzdychla. „Tady s vámi… je nějak… teplo.“

Byla přesvědčivá. Kdyby nevěděl, že je agentkou, mož-ná by se na to „teplo“ nachytal. Hraje dobře. O co tady vůbec jde? Podal jí láhev. Pořádně si lokla.

„Čokoládo…“

„Co je, rasisto?“

„Chceš se trošičku přitulit?“

Opět vzdychla.

„Asi ano,“ šeptla. „Ale před tolika lidmi se stydím.“

Lokla si znovu. Tentokrát pořádný doušek. Potom mu láhev vrátila.

„Proč je všechno tak pohnojené?“

Wagner zvedl oči k obloze. Měl dost výzkumů na téma „jak krásně by mohlo být, nebýt celého toho scheisse“. Nejdříve byla doba páry a elektřiny. Potom éra atomu, válka, americký masakr u Pekingu a čínská puma Šen. A opět doba páry. Jenomže tentokrát už pouze doba pá-ry, bez elektřiny. Nikdo nevěděl, co jsou šeny. Nějaké bak-terie? Nanomechanismy? Drobečky vyvolávající ionizační záření? Bez elektrického proudu pro elektronové mikro-skopy se to nedalo zjistit. Ty zasrané šeny byly všude, v celé atmosféře planety Země. A… všechny izolátory měnily ve vodiče. To znamenalo návrat k nápadům pana Watta, k pochodním, které osvětlovaly vnitřek bunkrů, k dolům na kamenné uhlí, k bojům vedeným děly a kulo-mety. Něco ale přece jen zůstalo z dávných dob, kdy bylo lidstvo rozvinuté. Zůstaly genetické změny, odolnost vůči klasickým nemocem, něco z ultramoderní chemie. Zůstaly bunkry z válečných dob, které umožnily přežít lidem, co se už předtím neproměnili ve stvůry. Zůstaly klimatické změny, gigantická moře, která zabrala značnou část pev-nin. Vlastně to bylo docela obstojné, pokud člověk unikl zabití a snědení proto, aby se usadil v některém z beto-nových krytů autokraticky ovládaných různými mafiemi. Některé státy si zachovaly organizační strukturu, jako tře-ba ty na dalekém Severu, kde kopali uhlí a vyráběli ocel, nebo takové jako Polsko, Marakéš či Africká unie, které žily z hromadného pašování a výroby narkotik. Existo-valy také volné svazky, jako Beduíni a Arabové, kteří se zabývali ochranou karavan putujících přes pouště od stře-dozemního pobřeží na Sever a zpátky, nebo jako Kozáci a Tataři, kteří ochraňovali trasy Východ – Západ.

Wagner nevěděl, kdy usnul. Probudil ho ojedinělý vý-střel a mňoukání koček. Třel si bolavý krk, opřený dosud o břicho spící černošky. Jak předpokládal, mutanti zaútočili před rozedněním. Ale byla to předem prohraná akce. Kočky probudily dělostřelce a kulometčíky, kteří začali pálit ze všech zbraní. Žoldnéři vystřelovali rakety a za několik desítek sekund Wroclaw poslala asi stovku velkorážných granátů, které okamžitě pacifikovaly všechno v okolních píscích. Explozemi ohlušený Wagner vyplivl písek, vyhrabal se z dolíku a táhl Zuzku za sebou. Oba nadávali a pokoušeli se něco zaslechnout nebo postřeh-nout v písečné bouři, kterou způsobila wroclawská děla. Zvířata se instinktivně shromáždila u svých transportérů, i generál Pawelec svolával lidi. Prašivé ráno.

Vyrazili až za půl hodiny. Naštěstí tentokrát bez překvapení. Monstrózní konvoj se napřed vlekl a teprve po-tom, co vjel mezi první pevnůstky, podstatně zrychlil. Kouř z městských komínů zakrýval celou fullerenovou ko-puli a Wroclaw zdálky vypadala jako přelud utkaný z hus-té mlhy.

Sue Kristy-Andersonová vystrčila hlavu z průlezu.

„Máte velký bunkr?“

„Bunkr?“ pousmál se Wagner. „You’ll see.“

„What?“

„Uvidíš.“

Uslyšeli syčení hydraulických motorů, které otevíraly bránu tunelu. Žoldnéři rozbíjeli pouzdra s chemickým světlem. Po chvíli je obklopilo přítmí, ozařované jen sla-bými ohníčky. Trošku se ochladilo. Wagner přikázal Heinemu, aby zavedl transportér do vedlejšího tunelu metra.

„Vysedáme.“ Obratně seskočil z pancéřového boku.

„Musím se ohlásit,“ upozornila Zuzka.

„Jen klid,“ přerušil ji a stáhl si vestu. „Napřed sprchu.“ Otevřel dveře jedné z mnoha kabin ukrytých ve stěně. „Pojď.“

Černoška si sundala košili a vklouzla do těsného nitra vedle něho.

„Nějaká divná sprcha,“ řekla. „Kde je vzduchová páka?“

„Chceš se mýt vzduchem?“ vyprskl smíchy. „Podívej.“ Roztočil kohoutek.

Trhla sebou, zaskočená proudem vody, který jí vy-chrstl na hlavu.

„Jezu… Jé…“ protírala si oči. „To tady máte tolik vody?“

Myl jí záda a vysvětloval, že voda se čistí v sekundárním oběhu. V této vodě se určitě koupalo už několik tisíc lidí. Nemohla uvěřit, že je někdo tak bohatý, že si může dovolit vodní sprchu. Žoldnéři z vedlejších kabin hvízdali a křičeli, že zakrátko uvidí větší zázraky.

Wagner jí podal ručník. Vytáhla z tašky parádní uni-formu mariňáků. Wagner si oblékl tropickou uniformu vzor 31, kterou tvořila košile s nášivkami, plátěné šortky, sandály a korková přilba. Zbraň si k opasku nepřipevnil. Od té doby, co se jeho dcera začala batolit, vyhýbal se nošení pistole doma.

„Můžeme?“ řekl a ukázal jí cestu k výtahu. Trpěli-vě počkal, až si zapne všechny knoflíky. Měla hezké tě-lo. Kdyby neměla velký, typicky černošský zadek a příliš dlouhá chodidla, byla by výjimečně půvabná. Litoval, že je kolem tolik vojáků a nemůže ji proto pod sprchou zdr-žet. Do výtahu však nastoupili jen tři, se Zorgem, který se nemyl a všechno zvládl rychleji. Žoldnéři museli napřed odevzdat výstroj.

„Teď se připrav,“ šeptl, když vykročili nahoru.

„Na co?“

„Na šok.“ Smutně se usmál. Zažil už hodně podobných návštěvníků z ciziny, kteří tu byli poprvé. Na vlastní oči viděl, jak se jeden Maďar vzrušením pozvracel. Od ko-legů slyšel, že jeden Arab se prý zastřelil, protože dostal amok. Kristy-Andersonová naštěstí stejně jako on nemě-la u pasu zbraň. Když došli nahoru, trhl pákou a otevřel dveře.

„Prosím.“ Pustil ji napřed.

Nejprve přimhouřila oči oslepené světlem, zavrtěla hlavou a potom…

„Jezukriste!!!“ ustoupila dozadu. „Iťs not real!!!“

„Naopak,“ snažil se ji podepřít, „to všechno je opravdové.“

„Jezu! Jezu!! Shit!!! Fuckin‘ bullshit!“

„Ou yea…“ mňoukl Zorg. Už byl také svědkem, jak hosté, kteří tu byli poprvé, vyváděli ledacos.

Černoška šokované pohlížela na palmy, zeravy a cypřiše rostoucí na Vojvodských pahorcích, kde byla stanice podzemních výtahů. Hleděla na uhrabané cestičky, lavičky v zeleni… potom přenesla pohled na Tumský ostrov s věžemi starobylých kostelů, minarety mešit a kopulemi synagog. Konečně zahlédla Odru.

„Jezu!!! Iťs a river… Am I going crazyyyy?“

„Ne. Vidíš skutečnou řeku.“

„Odkud?“ Po prvním šoku přešla na polštinu. „Odkud berete tady na poušti tolik vody?“

„Nedej na zdání. Je to jen několikacentimetrová vrstva. Dno pomalovali tak, aby budilo iluzi několikametrové hloubky.“ Wagner se usmál. „Potom vodu čerpají potrubím zpátky a pouštějí tak, aby si všichni mysleli, že máme skutečnou, historickou Odru…“

„Mami… To je první řeka, kterou v životě vidím.“ Černoška přenesla pohled na fullerenovou kopuli rozklenutou nad celým městem. Potom pohlédla na palmy.

„Můžete si dovolit tolik umělých stromů?“

„Nejsou umělé. Jsou opravdové.“

„Fuck!!! Jak to opravdové? Rostou???“

„Ovšem.“

„Ježíši Kriste…“ Málem omdlela. „Tak krásně na světě snad ani nemůže být. A tohle…“ ukázala na nejbližší strom. „To jsou opravdové banány?“

„Ano.“

Přistoupila blíž a pokusila se k nim přivonět. Když zahlédla přicházejícího policistu, rychle od trsu odskočila.

„Jenom jsem se dívala!“ zpanikařila. „Nedotkla jsem se!!! Přísahám!“

Policista vyprskl smíchy.

„Copak, paní? Jste ve Wroclawi poprvé?“

„Nedotkla jsem se! Nedotkla!!! Nemůžete mě zavřít!“

„Nechte toho.“

Chtěl odejít, ale Wagner ho zastavil.

„Je až z USA. Nedáme ji jeden?

Policista pokrčil rameny.

„Žádný problém.“ Vytáhl z kapsy bloček, něco napsal a orazítkoval. „Prosím,“ vytrhl lístek a podal ho černoš-ce, „to je souhlas s utržením jednoho kusu.“ Zasalutoval a odešel, dál se už o ni nestaral.

Sue Kristy-Andersenova polkla.

„O čem jste to mluvili?“ zeptala se podezíravě.

„Můžeš si jeden utrhnout, Zuzko.“

„Opravdický banán?

„Uhm.“

Rychle natáhla ruku ke stromu v domnění, že muže poleká. Ale to se nestalo. Wagner trpělivě čekal, Zorg se vymočil do trávy a teď zíval.

„Neboj se.“

Teprve teď pochopila, že major mluví vážně. Že si opravdu smí utrhnout skutečný banán. Polkla. Pohléd-la na trs.

„A… A jestli ho utrhnu špatně a spadnou všechny, tak mě zavřete, že?“

„Neblbni, Zuzko. Tak do díla!“

Utrhla. Zřejmě při tom svěřovala duši Bohu. Zorg zí-val. Plukovnici málem ranila mrtvice. Měla však tvrdou školu. Dělala, že to pro ni není nic neobvyklého a za-kousla se do banánu i se slupkou. Zorg se svalil do trávy, rozesmál se i Wagner.

„To se loupe, hloupá Čokoládo.“ Ukázal jí jak. „Jí se vnitřek, zbytek se vyhodí do koše na smetí.“

„Co je to koš na smetí?“

„No koš, kam… no, kam se háže smetí.“

„Co je to smetí?“

„Ty jsi ale. To jsou zbytky, nevyužité části něčeho, co se už k ničemu nehodí.“

„A co se s tím smetím stane?“ pohlížela nedůvěřivě na Wagnera. Dojedla banán. Nyní držela v ruce slupku a nějak se s ní nemohla rozloučit.

„Nevím. Někam se vyhodí.“ Netušil, jak funguje likvi-dace odpadu. „Tak dobře. Nech si ji na památku, jenže ti brzy shnije.“

Zamířil po cestičce svahem dolů. Mírně šokovaná čer-noška pohlížela na palmy, zeravy, platany a cypřiše, které zastiňovaly cestu. Najednou vykřikla.

„Co je to?“

„Stromek.“

„Jaký stromek?“

„Ani nevím. Borovice nebo modřín… nejsem botanik, nevyznám se v tom.“

„Nedělej se ze mě prču, Andy! V detroitském muzeu jsem viděla opravdové stromy a vím, že mají listy. Nepokoušej se mi nic namluvit!“

„To je jehličnan. Tak přece pojď.“

Opět vyrazil a už si nevšímal jejích výkřiků a dotazů. Zavedl ji do malé hospůdky na Mostě míru. Co zmizela auta, ukázalo se, že most je dost široký jak pro rikši a drožky, tak pro stolky na stranách. Vánek vyvolávaný ohromnými větráky na Opatovickém ostrově příjemně chladil. O tři stolky dál se pár Arabů, kteří se na chvíli vy-mkli islámské moci, rychlým tempem zpíjelo. Vedle nich nějaká paní středního věku pojídala zmrzlinu a uklidňovala svého kokršpaněla, který se pokoušel štěkat na Zorga. Jinak bylo kolem prázdno, ospale a vůbec sympaticky. Dokonce i číšník při pohledu na nové hosty zvedl zadek.

„Dobrý den. Čím posloužím?“

„Paní je z Ameriky. Přineste jí čerstvý zeleninový salát, nějaké víno… ale dobré. Třeba africké. A houstičku, ale čerstvou, chřupavou, silně namazanou máslem. A hodně osolenou. Celý život jedla syntetiku. Žádnou konkrétní chuť jazykem nepozná.“

„Rozumím. Přidám idokaminy.“

„Ne, ne, ne. Žádnou chemii.“ Wagner se pousmál.

„Vím, že jí to nebude chutnat, ale… Ať aspoň jednou v životě okusí přírodní zeleninu.“

„Samozřejmě. Jenže potom bude mít… s dovolením průjem.“

„Co se dá dělat. Je plukovnicí u mariňáků, přežije to.“

Wagner si objednal instant-whisky a pro Zorga syro-vou sekanou, vepřová játra a kozlíkové kapky.

„Ty, Andreji,“ černoška si bezděky sáhla na opasek uniformy. Určitě tam měla zašité zlaté dolary. Tím by udělala dojem ve Velké Británii, možná v Oslo, trošičku v Poznani. Tady by celý pás vystačil jen na dobrý oběd v lepší restauraci. „Kolik to bude stát?“

„Nehloupni. Platím.“

„Budiž, ale kolik?“

„Asi sto dvacet, možná sto třicet tisíc zlotých.“

„Kolik je to v dolarech?“

„Dva, tři miliony. Nevím, naše valuty se prakticky vůbec nevyměňují.“

Těžce vzdychla.

„Dva, tři miliony? „ Kousla se do rtů. „Na to nemám.“

„Vždyť jsem tě pozval.“

„Nehloupni,“ opakovala po něm. „Kolik vyděláváš v armádě?“

„Zuzko. Ceny a výdělky ve Wroclawi se nedají přepo-čítávat. Tady se uměle zvedají ceny i mzdy do nebetyčných výšin. Aby sem nikdo nejezdil a nestrkal sem nos. Myslíš, že lidé nechtějí žít v ráji? Chtějí. A aby nás neob-viňovali z xenofobie a rasismu, neodmítáme nikomu možnost se tu usadit. Jenže nikdo na světě na zdejší život nemá. Ale to je jejich věc. Ne naše.“

„Ale… ale to je opravdu ráj.“

„Ovšem…“ Zmlkl, když před ně číšník postavil objednané nápoje a jídlo. „Co myslíš? Proč?“

.. Protože jste měli štěstí a postavili fullerenovou kopuli před válkou.“

Vzdychl.

„Jsi hloupá Čokoláda. Viděla jsi pevnost Poznaň?“

Přikývla.

„Viděla? Polská armáda tam zoufale bojuje, aby udržela kousek dálnice a přístav. Aby udržela dodávky do Wroclawi. Žijí v bunkrech, v beznaději, umírají na jakési cestě, na kterou už stejně všichni dávno zapomněli. Jen proto, abychom my tady mohli jíst čerstvou zeleninu. Víš proč? Povím ti to.“ Zvedl k ústům skleničku s výbor-nou americkou whisky. „Tady polská armáda pouze drží čestné stráže u pomníků a vchodů do úřadů. Bojují žoldnéři. Poláci jsou jen vysocí důstojníci. Ale žoldnéře musíš na něco nalákat. Například na představu ráje. Víš, jaké legendy se vyprávějí o Festung Breslau v reichu nebo v Rusku? Lidé opouštějí rodiny, aby se dostali do vy-sněné země. Viděla jsi Ivana Dolgorukova? Byl účetním v Moskvě. Sám prošel celou pouští, beze zbraně a bez zásob. Když sem dorazil, hned jsme ho jmenovali poručí-kem, přestože neměl o vojančině ani potuchy. Když někdo ví, jak přežít a jak zabíjet holýma rukama, znamená to, že je rozený voják a nepotřebuje žádnou akademii. A Heini? Mein lieber Heini? Likvidoval mrtvoly ve stuttgartském bunkru; jenže sem dokázal přijít a jako legitimaci ukázal skoro stovku uší různých mutantů. Měl Heklera&Kocha, ale několik týdnů předtím mu došla munice… přesto došel živý a zdravý. Ani se neunavil. A Martha? Byla v Buda-pešti katyní, ale něco se semlelo a její rodině udělali něco moc ošklivého.“

„Proč mi to povídáš?“

„Chci ti vysvětlit, že žoldnéř může bojovat za mzdu, ale peníze nic neznamenají. Žoldnéři bojují za právo žít v ráji. Nikdo nebude denně nastavovat krk, vystavovat se možnosti sežrání, třeba pomazaný jedem, výhradně za prachy. Udělají zázraky, aby se sem směli vrátit. Mají že-ny, milenky, milence… Mají perspektivu normálního živo-ta, o kterém se zbytek světa může jenom dočíst ve starých románech. Také proto se zde může polská armáda omezit na čestné stráže při různých slavnostech.“

Skoro nemohla mluvit, jak se jí sbíhaly sliny. Okusila salát. Samozřejmě jí moc nechutnal. Syntetika jí vypálila patro. Víno právě naopak. Chutnalo… Vyzunkla plnou sklenici rychleji než major svou whisky. A houstička… Houstička silně namazaná máslem a posypaná vrstvou soli byla báječná. Sue si vložila do úst další porci salátu.

„Víš… Chutná jako tráva. Já jsem totiž jednou ze zvědavosti ochutnala opravdovou trávu…“

„V detroitském muzeu?“

Zorg, který se mezitím vypořádal s játry, zívl a na-táhl si dlouhý ocas ukončený štířím žihadlem. Při pohledu na ně se kokr preventivně schoval za nohy své majitelky. Všichni tihle psi, přestože tak hluční, nebyli úplně pito-mí...

Wagner zaplatil a přikázal číšníkovi, aby přivolal fiakr. Nasedli.

„Co je to za budovu?“ ukázala na stavbu za zády.

„Tu stavěl ještě Hitler… Ministerstvo pašování, mas-kované názvem Krajský úřad.“

Samozřejmě žádný kraj už dávno neexistoval, zato ta-jemství výroby moderního amfetaminu X-12 znali pou-ze chemici ukrytí v podzemí nádherné stavby. Velice se vyplácela: jejich práce z velké části udržovala existenci Polska.

Drožka odbočila vpravo. Vojáci v tropických přilbách, kteří hlídali státní úřady, předvedli majorovi své zbra-ně. Vjeli na Wyspianského nábřeží. Imperiální styl státní architektury nahradily luxusní vily utopené v zeleni vysokých palem. Velké větráky Opatovického ostrova byly pořád blíž, takže vítr, který vyvolávaly, sílil. Sue Kristy-Andersonová se rozhlížela a kousala do rtů. „Přivést k pláči,“ zněl rozkaz generála Baryly. To se dá zařídit. Snadno a brzy. Ale o co tady vůbec jde?

U Lidové haly opět odbočili a vjeli do Mickiewiczovy ulice. Sue poprvé v životě uviděla opravdový park. Nestačila se podivovat stovkám různých druhů stromů. Drožkář zastavil před nevelkou vilou ukrytou v zeleni a požádal o částku rovnající se několika milionům dolarů. Wagner zaplatil. Plukovnice vystoupila nejistýma nohama, ale to nejlepší ji teprve čekalo. Ubožačku.

Když Wagner otevřel branku, jeho žena Anka vyběhla z domu uvítat hosty.

„Andrejku!“ vrhla se mu do náruče. „Všechno v pořádku? Nestalo se ti nic? Jaké to bylo na poušti?“

Nestačil odpovědět. Anka vítala Američanku. Potom políbila Zorga.

„Ahoj číčo. Hlídal jsi mi manžela?“

Gepard jí olízl tvář.

„Tak pojďte, pojďte. Nemáte hlad? A co si tak něco ugrilovat na zahradě?“

Odvedla je do salonu ukrytého za velkým zrcadlovým sklem. Během několika sekund stačila vynadat batoleti za to, že převrátilo vázu, podat drinky a sjet služku. Vrá-tila se z kuchyně se širokým úsměvem a talířem plným jednohubek.

„Posaďte se,“ štěbetala. „Zorgu, nechceš kousek syro-vého masa?“

Nestačili se ani usadit v křeslech a už se dokázala černošce pochlubit manželovým platem, zdravím dítěte, opravdovým koněm v garáži a dvěma ložnicemi v patře, zařízenými v arabském stylu. Zatím ještě neotevírala skří-ně, aby se chlubila oblečením – rozhodla se rázem vypálit z největšího kanónu. Hrdě přinesla rodinnou vkladní knížku a předvedla první stránku s velkým razítkem a nápi-sem potvrzujícím, že oba mají první třídu čistoty a proto jim obec uděluje pět povolenek na děti. Pod tím bylo menší razítko s nápisem: „Jedna povolenka využita.“

„Víte, paní,“ usedla Anka vedle Sue, které uvázlo sou-sto v krku, „pět dětí si nikdy nebudeme moci dovolit. Ale s manželem plánujeme ještě aspoň jedno. A jestli ho v pří-štím roce povýší, možná další. Jsem zdravá. Můžu rodit. A co vy? Máte děti? Jaké? Kolik?“

Kristy-Andersenova se začala dusit. Snažila se sevřít víčka.

„Přivést k pláči,“ přikázal Baryla. Bože, jak je to snad-né. Nejjednodušší rozkaz, jaký v životě dostal. Jenže, co se tu hraje?

Anka právě ukazovala fotografie dítěte: prcek ve škol-ce; usmrkánek na maškarním bálu (na fotografii nebyl k poznání, protože se převlékl za mutanta – musela uká-zat prstem, kde v houfu harantů je); mrňous (podpíraný učitelkou) pokládá kytici při státním svátku k soše Pana Jana, Obnovitele Polska. Plukovnice se pokusila soustře-dit na nápis na podstavci: „Poutníku, pověz Polsku, že jsem to učinil pro svůj národ. Musíte přežít za každou cenu!“

„Tak co budeme dělat? Grilovat v zahradě? Chceš, Zorgu?“

„Jhhhenom mi nekhhhaz mhhaso, Ankha!“ zamručel gepard. „Nejhím smažhhené…“

Služka všechno bleskově připravila. Usedli do vyplé-taných křesel pod vysokou palmu. Wagner se osobně vě-noval přípravě a obsluze grilu. Popíjeli vodku s martini. Anka usilovně drmolila a přiváděla černošku k zoufalství. Skvělé. Nejjednodušší rozkaz v životě. Anka ho zvládla v momentě. Wagner si sundal korkovou přilbu a s pomocí lana vyšplhal na palmu. Mačetou usekl kokosový ořech. Anna přikázala služce, aby ho přepůlila a podala černošce. Bože. Kokosové mléko. „Přivést k pláči“. Sure! Čokoláda chlemtala v mírném amoku. No problém. Jenže o co tady vůbec jde?

Agentce CIA už nechybělo moc k úplnému zhroucení. Ani nepotřebovala amfetamin X-12. Po chvíli Anka podávala steaky z krkovičky. K tomu salát a německý vinný střik s vodkou a pivem. Čokoládě se roztřásla hlava hned po prvním doušku. V salonu zakňouralo dítě a Anka je odešla nakrmit. Ukázalo se, že Sue neochutnala steaky na dálnici, protože uvěřila drbu, že je to lidské maso. Nyní, poprvé v životě, jedla vepřové. Moc jí nechutnalo, protože syntetika jí proměnila patro v podešev vojenské boty, ale nálada způsobila, že mrkala ve snaze zbavit se těch zatracených slz. Zorg se pořádně nacpal, stočil se do klubíčka a usnul v trávě. Domácí ratlík na něj dorážel a dokonce chytil poručíka za ucho, ale zmizel, když Zorg ze spaní zívl a ukázal za tesáky další zuby.

Wagner přinesl z baru láhev koňaku, dvě velké číše a doprovodil Zuzku do parku. Pohlížela na stovky druhů stromů a polykala slzy. Rozhodl se nepovolit. Vždycky plnil rozkazy svědomitě. Kličkoval mezi dvojicemi chichotajícími se v nastávajícím soumraku, zaháněl veverky, které na nich loudily oříšky, odháněl zajíce a králíky, kteří se jim lísali k nohám. Zavedl ji ke štíhlé rozhledně z devatenáctého století. Po úzkých, už trochu omšelých schodech vystoupili na horní podestu. Wagner usedl, opřel se o stěnu a položil si nohy na zábradlí. Tady, nad vrcholky stromů, byl vítr vyráběný vrtulemi Opatovického ostrova znatelnější. Slunce právě zapadalo, házelo odlesky na skleněnou kopuli, dole bylo zelené moře, viděli střechy rezidencí prominentů a významnějších pašeráků. Někde dole drnčela koňka, drožky kličkovaly mezi stromy rostoucími v ulici Pana Jana. Vzplanuly první lampióny a plynové lucerny. Na trávnících se scházely celé rodiny, aby povečeřely, ženy právě vybalovaly koše s jídlem. Večerní restaurace v parku otevíraly elegantní pavilony. Wagner nalil koňak do číší.

Sue vypila svou jediným douškem. Už brečela otevře-ně.

„Víš…“ polykala slzy, „to vaše dítě… víš… Já mám šestou třídu čistoty!“

„Co ti udělali?“

„Vykastrovali mě.“

„Cože? Ženské se přece vykastrovat nedají.“

„Podvázali mi vaječníky,“ vysvětlila. „Mám šestou tří-du. Jsem skoro mutant.“ Řvala pořád víc. Otřela si oči rukávem a vysmrkala se. Podal jí kapesník. „Tvoje žena… V takových hezkých, jemných šatech. Služka, dítě, salát, zahrada. Tím se zabývá. A já jenom umím se zavřenýma očima rozložit a složit samopal. Vím, jak velet průzkum-né četě. Jak poskytnout palebnou podporu obklíčenému praporu. Bože! Neumím dělat salát a nikdy jsem na sobě neměla šaty! Nikdy nebudu mít dítě…“

Nalil jí další koňak. Jaké záměry s ní asi má Baryla? Opět vyzunkla číši na ex.

„Nikdy nebudu mít malého pejska.“ Vzala mu láhev a několikrát si lokla. „Nebudu žít mezi stromy.“

Wagner se polekal, jestli to náhodou s tím pláčem nepřehnal. Doufal, že černoška najednou neskočí z téhle zatracené věže. Podepřel ji a namol opilou odvedl dolů. Uchopil ji pod paží, doprovodil domů. Anka se naštěstí v takových situacích vyznala. Plukovnici svlékla, umyla, oblékla jí krajkovou noční košili a uložila do jedné ložnice zařízené v arabském stylu…

Ráno vypadala Sue trošku lip. Přistihl ji, jak se pro-hlíží v zrcadle a urovnává si zmuchlané krajky. Polovinu noci strávila v koupelně, ale dokázala se jenom umýt a ke snídani přišla v parádní uniformě mariňáků. Poručík Zorg se při pohledu na ni podrbal zadní tlapou za uchem. Zřej-mě se s Ankou vsadil, jestli se plukovnice odhodlá riskovat další dlouhý pobyt na záchodě nebo odmítne topinky a te-kutinu neobvyklé vůně, která – jak jí vysvětlili – se nazývá čaj. Oba, Zorg i Anka, fascinovaně sledovali, jak Zuzka žvýká topinky s výrazem „v Pearl Harboru to také neměli snadné…“. Wagner netušil, jestli vyhrála jeho žena nebo zvíře a před hostem se ptát nechtěl, i když ho to zajímalo pořád víc. Služka mu pomohla zapřáhnout koně do pohodlné dvojkolky. Za několik minut se mu podařilo nacpat do vozu plukovnici i poručíka. Kristy-Andersonová si nasadila sluneční brýle, takže vůbec netušil, kam se dívá. Práskl bičem a popohnal koně. Pouliční provoz teprve začínal, poměrně rychle tedy dorazili ke Grunwaldskému mostu. Hned za ním se rozkládaly stáje Ministerstva pašování… fuj! Krajského úřadu.

Wagner zanechal vůz v péči stájníků a širokými, fašistickými schody, které měly upevňovat úctu k vládě, zavedl hosty mezi vysoké sloupy. V hale panoval příjemný chládek. Na žulových schodech sandály nepříjemně pleskaly. Následovala kontrola, zběžná prohlídka a pobočník je ohlásil u generála. Když je uvedli do pracovny, Sue si konečně sundala tmavé brýle.

Generál Baryla se odvrátil od okna s výhledem na Odru a Tumský ostrov. Podařilo se mu rozpohybovat své mohutné tělo. Kupodivu mu přitom neupadl žádný z knoflíků nějakým zázrakem zapnutých na monstrózním břiše. Přicupital k nim na krátkých nožkách, ohnutých do příšerného X. Podal jim ruku s prstíky jako sardelky, porostlými řídkými chloupky. Ačkoliv tak vypadal, nebyl mutant, měl první třídu čistoty, manželku a pět dospívajících dětí.

„Vítám vás,“ zafuněl k plukovnici. „Nesmírně mě těší, že vás vidím živou a zdravou.“

„Velice vám děkuji, generále.“

„Ach… Mluvíte skvěle polsky.“

Tentokrát neoplatila svým proslulým „vy také“. Usmála se. „Jsem poloviční Polka.“

„Ach, takže Kristy ve vašem jméně je poangličtěná Křížová?“

„Ne. Andersenova je od Andrzejewské.“

Baryla se usmál také. Pokynul ke křeslům.

„Vím, že major Wagner má rád koňak, ale rád bych vám nabídl produkt naší vlasti. Tohle je místní speciali-ta,“ ukázal na orosenou láhev.

„Místní specialita?“ Černoška se rozhodla ukázat drápky. „Snad ne amfetamin X-12?“

Rozesmál se. Navzdory svému vzhledu byl inteligentní a oceňoval inteligenci u jiných lidí.

„Prozatím necháme drogy stranou.“ Naplnil malé skleničky. „Nabízím čistou vodku.“

„Na zdraví!“ Sue vypila na ex a prokázala tím dobrou znalost polských zvyků.

„Ta vaše CIA vás školí pořád lip.“ Baryla se stěží vešel do křesla za obrovským stolem.

„Cože?“

„No ne… Agent se špatným sluchem? To snad není možné.“

„Řekl jste CIA.“

Kouřové sklo kopule nad městem a husté žaluzie v okně propouštěly zvláštní světlo, které vytvářelo na ge-nerálově obličeji nehybné stíny. Ovzduší v pracovně ne-připomínalo realitu, ale sen.

„Jistě. I když jste nepochybně prošla výcvikem marines. Vždycky dbáte o dobrou legendu, ale plukovnicí nejste, viďte?“

„Nechápu, o čem mluvíte, generále.“

Baryla těžce vzdychl a potom ohrnul masivní rty.

„Řekl jsem, že jste agentkou CIA. Vaším šéfem je Terry Robinson, bydlíte ve třinácté cele šestého odděle-ní v bunkru Langley. Kromě otce, pana Andrzejewského, vás víc než rok učili polsky v kryptografickém středisku v Detroitu, měla jste šest učitelů, z toho dva Poláky: paní Wróblewskou a pana Martyniaka…“

Kousala se do rtů.

„Spáchala jste řadu federálních zločinů,“ pokračoval generál. „Lízala jste trávu v Národním parku detroitského bunkru. Ostatně… jaký park,“ pokrčil pohrdavě rameny, „deset krát deset metrů. Navíc jste se nechala vyfotografovat. O to nejde. Nelegálně jste souložila, trošku obchodovala s marjánkou mezi kolegy. Začal soudní proces, ale naverbovali vás do této mise. A podařilo se, viďte?“

„Žádám o kontakt s konzulem Spojených států Severní Ameriky!“ pronesla snad až příliš rychle a dala tím najevo, jak je nervózní.

Baryla vyprskl smíchy. Obrovské břicho se začalo natřásat, ale krejčí, který šil generálovu uniformu, právě teď prokázal, že je prvotřídním odborníkem. Žádný knoflík neupadl, což vpravdě připomínalo zázrak.

„Prosím, prosím… Budete se divit, ale máme ve Wroclawi dokonce vašeho konzula. Honorárního. Jednou za půl roku dokonce dostává nějakou poštu. Od doby bomby Šen naše národy nic nespojuje, přesto máme konzula. Nejspíš jen na ukazování v zoo, ale existuje. Existuje! Prosím.“ Naznačil gesto dobrého hostitele. „Mám ho zavolat?“

Oddechovala příliš rychle. Wagner vycítil, že se začala bát.

„Co by mi jako měl udělat?“ posmíval se Baryla. Hodit na hlavu atomovku? Mám dojem, že bez elektřiny to pro vás bude dost nesnadné. Nebo americká armáda zaútočí na Wroclaw? Hm, a máte dost plachetnic, aby převezly vojáky přes oceán?“ Sklonil se nad lesklou stol-ní desku. „Tak mi konečně povězte, jestli má být konzul přítomen, až vás budou na náměstí trhat koně?“

Byla podělaná strachem. Pevně sevřela opěradla křes-la. I Zorg to zahlédl, zastříhal ušima. Stejně jako Wagner zpozoroval ještě něco.

„Uvažujete, jak mě zabít,“ pousmál se Baryla. Byl ta-ké vnímavý. Otevřel velkou zásuvku a vypustil na stůl dvě perské kočky, které se na hladkém povrchu začaly protahovat. „Uvažujete o dvou řešeních. Buď vypustíte z tašky chřestýše… Ale to je hloupý nápad. Tyto kočky ho zlikvidují za pár sekund. Nebo použijete svou miniaturní rychlopalnou pistoli. Neodhalitelnou našimi kontrolami.“ Opět se rozesmál. „To můžou vymyslet jenom Američa-ni. Zkonstruovat mikroskopickou pistolku s náboji, které člověka prostřelí skrz naskrz. Je tak malá, že ji schova-li v… s prominutím…“ pohlédl na její přiléhavé černé kalhoty. „Jenže před výstřelem musíte rozepnout a sun-dat kalhoty, stáhnout kalhotky, vytáhnout ji a… Hm. Za tu dobu vám stačí poručík šestsetkrát zatnout jedové zu-by do krku. Zorgu,“ otočil se k gepardovi, „jak dlouho umírá člověk, kterého kousneš?“

„Dhhhhlouhhho…“

Wagner věděl, že gepard nelže. Jed byl určen hlav-ně k paralyzování protivníka. Znehybněl ho v okamžiku. Obsažené jedy byly vedlejším efektem a v krvi nepřítele se rozpouštěly pomalu. Mutanti umírali po dvou, třech hodinách za velkých bolestí. Úplně ochrnutí.

„Sami jste nám poskytli tuto technologii,“ pokračo-val Baryla. „Když jste vymysleli chřestýše, méně zdařilé modely, čili kočky, ptáky, tygry a gepardy, jste prodali nedůležitým národům. Jistě. Had není v infračerveni tak zřetelný jako kočka. Ale když zmizela elektřina, ukázalo se, že had neznamená vůbec nic ve srovnání s takovým bičem božím, jakým jsou naši gepardi…“

„Odkud toho tolik víte, generále?“ Pokusila se chovat racionálně. „Máte v USA agenty?“

„Proč?“ zavrtěl hlavou. „Nic nás nespojuje. Na papíře jsme spojenci, ale sama víte… Na nějaké zájmy jsme moc daleko.“

„Kdo tedy? Arabové?“

„Beduíni, drahá paní. Nepleťte si ty dva národy.“

„Oni nás špehují? Proč?“

„Mají nějaké pašerácké zájmy.“ Pokrčil rameny. „A já mám dost peněz, abych u nich koupil co chci.“ Začal hladit jednu kočku na stole. Kočka se nahrbila a začala příst. „Před léty bych byl ideální zákazník supermarketu, protože mám dost peněz na všechno, po čem zatoužím.“

„Arabové… Beduíni vyšpehovali všechno o mé misi?“

Baryla jenom mávl rukou.

„Všechno.“ Prskl jako kočka, kterou hladil. „Sama o své misi nevíte všechno. A nikdo na světě nezná všechna tajemství bunkru Langley. Ostatně je to naprosto zbytečné.“

„O čem tedy máme mluvit?“

„Chci, abyste mi pěkně zazpívala to, co víte.“

„S tím nepočítejte, generále!“

Pronesla to příliš rychle. Nikomu z přítomných neu-niklo, že opět sevřela opěradla.

„Paní Andrzejewská…“ usmál se Baryla, „nedělejte hlouposti. Povíte mi všechno.“

„Protože jinak… mě necháte roztrhat koňmi na náměstí? Nebo nabodnout na kůl? Necháte mi uříznout prsa?“

Byla tvrdá, ale ne důsledně. Zřejmě si příliš plasticky představila to, o čem mluvila. Okamžitě se zpotila.

„Paní Andrzejewská.“ Baryla jí s přívětivým výrazem naplnil skleničku vodkou. „Nepovídejte nesmysly. Na kůl? Nebo uříznout prsa…“ Pokrčil rameny. „Tak to děláte v Americe? Tady je naštěstí Polsko. Dohodneme se po dobrém. U vodky.“

„Nedohodneme se nikdy!“

„Opravdu? A deset kontejnerů, které máte zničit, to je nic?“

„Jak to víte???“ vyskočila z křesla bez dechu. Kromě ní o tom věděl jenom prezident USA.

Baryla se teple usmál.

„Ano, ano… pan prezident USA, José Torres de Fuengirola, má také své slabůstky. Má rád chlapečky, a v tom jsou Beduíni odborníci… Zapomněla jste? Lawrence z Arábie? Samozřejmě žertuji.“ Generál do sebe obrátil obsah skleničky a gestem ji vyzval, aby učinila totéž. „Prezident je pro mě příliš vysoko. Proč taky? Kupuji informace sice méně přesné, ale na nižší úrovni a proto mnohem levnější.“

„Co ještě víte o mé misi?“ nadskočila černoška. „Paní Andrzejewská, povím vám i to, co sama netu-šíte, protože vás nikdo nezasvětil. A na oplátku chci jen jednu věc. Datum.“

„Nikdy.“

„Haha… Jak jsem řekl, tady je Polsko. Dohodneme se u vodky.“ Opět naplnil sklenky.

„Nikdy v životě, ty hajzle!!!“

„Haha… Mám tady jednoho mutanta, kterého loni chytil Wagner. Má zvláštní talent. Proto se obejdeme bez narážení na kůl. Ňadra si můžete ponechat taky. Nestojím o ně.“

„Mutanti se nesmějí používat.“

„Hodíte mi za to na hlavu atomovku?“ ušklíbl se a naklonil se nad stůl. „Copak? Nepodaří se?“

„Generále…“

„Mlč a poslouchej. To byl bič,“ zafuněl Baryla. „A teď cukr.“

Opět nalil vodku. Vypil, zajedl naloženou okurčičkou a otřel si ústa.

„Poslyš, Zuzko, nenabízím ti nic k jídlu, protože vím, že jen s největším úsilím ovládáš svěrač. Ale poskytnu ti několik informací, o kterých nemáš ponětí. Tvůj prezi-dent, pan José Torre Milovník Chlapečků de Fuengirola ví něco, co neví nikdo jiný, nanejvýš ještě dva inženýrci v Cheyenne Mountain, z nichž jeden se přespříliš zadlužil u Beduínů a něco zpronevěřil… Ale to je maličkost… Sta-lo se tohle: v poslední válce jste připravili Číňanům krva-vou lázeň u Pekingu a oni nám za to všem hodili na hlavu bombu Šen. A na světě skončila elektřina. Prásk a šmytec. Pochodeň se stala jediným zdrojem světla v bunk-rech, protože žárovky upadly v zapomenutí. Ale… Jak se po létech ukázalo, vy Američané jste nebyli úplně hloupí, odněkud jste věděli, že Číňané mají šeny. A že se vám je nepodaří dost rychle vyřadit ze hry. Někdo z vašich se domyslel, že můžete prosrat celou civilizaci a vrátit ji do doby páry. Ale znali jste pomoc. Věděli jste, co udělat, když Číňany nezvládnete.“

„O čem to mluvíte?“

„O projektu Queens.“

„O čem?“

„O ‚Queens Projecť. O stroji času.“

„Jezu…“ Černoška potřásla hlavou. „Nejspíš sním.“

„Nevím, jestli sníte.“ Z dřevěné krabičky na stolku vytáhl Baryla cigaretu. Zapálil si překrásným ruským za-palovačem. „Vaši inženýři uvažovali následovně: jestli ne-porazíme Číňany a oni rozptýlí šeny do ovzduší, na ce-lím světě zmizí elektřina. Izolátory se změní ve vodiče a… a naše milovaná civilizace skončí. Konec globalizace, zabíjení na dálku, totální indoktrinace… Konec burz a telefonů. Dokonce ani obyčejná Američanka si nebude moci v krámě koupit pitomý vibrátor. Co tedy? Vymysleli definitivní pojistku. Vymysleli stroj času.“

„Blábolíte, generále.“

„A pokud ne? Zuzko, vyslechni mě do konce. Je to tak. Máte stroj času. Ale k čemu? Jestli žlutí vypustí šeny, stroj bude k ničemu. Co tedy dělat? Ano… Poslat ho do vesmíru. Jenže co ve vesmíru? Šeny ho sice nepoškodí, ale jak vyslat signál, že má začít fungovat, když nebude existovat elektřina? A tady se, má milá, projevila genia-lita amerických inženýrů. Nedá se stroj použít na Zemi? Tedy musí do vesmíru. Nemůže dostat ze Země zprávu, že má začít fungovat? Žádný problém… Musí začít fun-govat sám. Ale pokud vyhrajeme, proč by měl fungovat? Jak to vyřešit? Jednoduše. Stroj byl vyslán k Saturnu. Měl se vrátit za několik desítek let a celou planetu posu-nout zpět v čase. O pár set nebo pár tisíc let. Civilizace dostane ještě jednu šanci. Ale co z toho budou mít autoři projektu? Co když se budou dějiny opakovat? Zase do-jde k válce, šikmoocí opět vypustí šeny a časová smyčka se uzavře. Proč? Nejlepším řešením by bylo sice vrátit se v čase, ale tak, aby si přinejmenším několik lidí zacho-valo znalost toho, co se má stát v budoucnosti. Nejlépe přenést v čase nějakou součást moderní techniky.

Jak to udělat? Jednoduše. Američtí inženýři jsou ge-niální. Situace je následující: po několika desítkách let se stroj času vrací od Saturnu a posune celou Zemi v čase. K tomu je však zapotřebí takové kvantum energie, že je nikdo není schopen vyrobit. Země se tedy „vrátí“ v ča-se během nanosekundy. Všechno se vrátí do roku, dejme tomu, tisíc a bleskově přeskočí do naší doby. Mluvím o na-nosekundě! K čemu to bude? I to je jednoduché. Všichni lidé, kteří budou pobývat v dosahu působení Voughtových emitorů, zůstanou v době, do které couvnou. Lidé i stroje. Hypoteticky tedy situace vypadá takto: je lhos-tejné, jestli vyhrajeme nebo prohrajeme, stroj času přiletí a vrátí celou Zemi o několik set let. Jestli vyhrajeme, tak se za nanosekundu vrátíme nedotčeni do své doby. Ni-kdo si ničeho nevšimne. Jestli však prohrajeme… Pak se určití přísně vybraní lidé a přísně vybraná zařízení ocit-nou v okruhu působení Voughtových emitorů. A… a zů-stanou například v roce tisíc osm set. Přesně to nevím, protože stroj funguje náhodně, je málo času na zaměření. Ale představte si to. Prezident USA s rodinou, se štábem, s několika stovkami vojáků, se všemi našimi zatracenými znalostmi, s odolností vůči klasickým nemocem, s kulome-ty, superděly, počítači, encyklopediemi, soudobou chemií a parním strojem se najednou objeví v roce 1800. V době Napoleona Bonaparta… Jak dlouho bude dobývat svět? Rok? Nebo mu postačí tři dny? A dějiny se změní. Dá se udělat, co si kdo zamane…“

„Podle toho, co říkáte… ty emitory… musí být na Zemi. Jak odolají působení šenu?“

„Tak vidíš, Zuzko…“ Baryla se pousmál. „Už mi věříš.“ Vtáhl labužnicky dým. „To je docela jednoduché. Emitory včas zatavili do skla. Šeny k nim nemůžou. Až stroj času začne fungovat, spustí je automaticky v do-bě, kdy na šeny ještě nikdo ani nepomyslel. Třeba v do-bě Kristova narození. Nebo ještě dříve? Či později? Šeny tam však nebudou. A všechno klape. Jenom je potřeba být v dosahu emitorů v okamžiku, kdy sonda ze Saturnu vstoupí na oběžnou dráhu kolem Země. Kdo bude v do-sahu emitorů ve chvíli realizace projektu Queen, zůstane v době před pár stovkami nebo tisícovkami let...A s na-šimi znalostmi může měnit dějiny dle libosti.“

„Moment… K čemu budou zařízení, pokažená už v na-ší době?“

„Ale, Zuzko… jestli se někdo postaral o stroj času na oběžné dráze, postaral se i o zařízení. V Cheyenne Mountain máte několik tisíc kontejnerů zatavených ve skle. S počítači starými sto let, s moderní elektronikou. Šeny k nim nemohly.“

„Aha…“ Černoška vyzunkla svou vodku, která už ur-čitě zteplala. „A co z toho budete mít vy?“

„Tak vidíš…“ Vzal si šťavnatou okurčičku, vypil vod-ku a zajedl. „Vy máte několik tisíc kontejnerů. Já mám jeden, přivezl jsem ho z Berlína, ale ten mi postačí. Kvůli vaší gigantománii.“

„Cože?“

„V Napoleonově době by stačilo ke změně dějin něko-lik set lidí a dnešní znalosti. Ale vy jste chtěli mít všechno. Především armádu. A… uložili jste kontejnery ve vašich základnách a… bohužel jste tam uložili i Voughtovy emi-tory.“

„Těch deset nádrží, které mám zničit.“

„Ano. To jsou Voughtovy emitory z vaší staré základny v Itálii. Přikázal jsem Beduínům, aby je převezli sem…“

„Bože. Nemyslela jsem si, že mi prezident uloží nespl-nitelný úkol.“

„Výborně.“ Baryla se vesele usmál. „Tak vidíš, Zuzko… Váš prezident je opravdu pro mě příliš vysoko. Má rád chlapečky, ale ani Beduíni nezískali informaci, kterou vlastní pouze on. On jediný… na celém světě.“

„Jakou informaci?“

„Víš, hezoučká Čokoládo, opravdový problém mám je-nom jeden. Získal jsem kontejner, nechal přivézt Voughtovy emitory, ale… netušil jsem a pořád netuším, kdy spustí stroj času. Kromě tvého prezidenta to neví nikdo. Proto jsem ho prostřednictvím svých milovaných Beduínů in-formoval, že mám kontejner i emitory. Chtěl jsem, aby zpanikařil, aby poslal někoho takového jako jsi ty, s opa-skem nacpaným americkým zlatem, s chřestýšem v tašce a pistolí ukrytou v ‚hmmm‘, aby kontejnery zničil. Roz-hodl jsem se, že se od tebe dovím, kdy startuje projekt Queens.“

„Jste naivní, generále.“

„Opravdu?“

„Ovšem! Myslíte, že mi řekli datum? Vždyť mi neřekli vůbec nic ani o projektu Queens! Všechno jsem se dozvěděla od vás!“

Baryla udělal odmítavé gesto.

„Nejsem naivní, Čokoládo. A tvůj prezident není hlou-pý. Neřekl ti nic…“ vzdychl, „kromě data spuštění.“

„Žertujete.“

„Ne, číčo. Dostala jsi svou misi, ostatně snadno splni-telnou, protože stačí rozbít sklo na některém kontejneru a bude po mém plánu. Neřekli ti nic. Kromě jedné vě-ci. Řekli ti… DO KDY musíš dokončit misi. Je to tak? Nepochybně, protože po určitém datu už to nebude mít smysl, potom prostě zmizíš, černoušku Bambo. A já chci vědět, jaké je to datum.“

Kousla se do rtů. Všichni v pracovně věděli, že generál uhodl. Šokovaný Wagner i neangažovaný Zorg si byli jisti, že ji dostal. Že plukovnice zná datum. A že zazpívá, ráda nebo nerada.

„Dozvíte se ode mne kulový.“ Černoška sebou najed-nou křečovitě trhla a sáhla do tašky s chřestýšem. Kočky na stole naježily srst. Zorg najednou vstal ze vzorkova-ného koberce a vycenil jedové zuby. Wagner sáhl na jílec dýky, kterou ukrýval v rukávu. „Jsem Američanka a nic vám nepovím. Ani kdybyste mě narazili na kůl!“

Baryla se dobromyslně usmál.

„Tak to byl bič,“ zopakoval. „A teď cukr, drahá Pol-ko, sestřičko moje.“ Otevřel zásuvku a vyňal z ní svazeček zažloutlých listin „To je soupis obsahu kontejneru, který jsem přivezl z Berlína.“ Tlustý prst klouzal po jednotli-vých položkách. „Třeba tady… Lékařský počítač s příslu-šenstvím. Bezvadná technika z minulého století. Co říkáš, Zuzko? Jakmile se ocitneme v době, kdy nebudou existo-vat šeny, okamžitě tě vyléčíme. Místo šesté třídy čistoty budeš mít za pět minut první. A budeš si moci porodit hezké děťátko. Půvabnou mini-Čokoládu.“

„Ne. Podvázali mi vaječníky. Jedním zákrokem.“

„Neštvi mě, Zuzko. To napravíme za pět minut – šeny nebudou a ten váš krám začne zase fungovat.“ Ukázal na soupis obsahu kontejneru. „Uvažuj… Budeš mít dítě. Dvě, tři, nebo deset, kolik vydržíš. Budeš žít mezi stromy. Ve světě bez klimatických změn, bez mutantů, bohatá, zdravá, mocná… Mysli, Zuzko. Budeš u nás skutečnou plukovnicí. Zúčastníš se dobývání nadvlády nad světem. Nu a ty děti… Víš, jaké to je, když žena kojí nemluvně? Nevíš,“ sváděl, „ale mnohokrát sis to ve své cele v Langley představovala, když jsi nemohla usnout. Je to tak? Wagner by ti o tom mohl něco povědět, ale je muž, ne-rozumí ženám. Zeptej se tedy jeho manželky. Zeptej se, jaký je to pocit odvádět prcka do školky. Je hezké grilovat na zahradě? Je lepší být bohatá, mocná a v bezpečí, nebo chceš jenom umět se zavázanýma očima rozložit a složit samopal? Uvažuj, Zuzko. Rozmysli se. A ještě si uvědom, co ti dala tvá milovaná Amerika. Vykastrovali tě a teď, až spustí stroj času, prostě zmizíš. Nebude válka, nebudou šeny, nebudeš ani ty, krasavice Sue Kristy-Andersonová. Prostě se na Zemi vůbec neobjevíš. Ostatně jako cely náš svět.“

Baryla luskl prsty. Pobočník odsunul část stěny a uká-zal klec se dvěma mutanty.

„Vol, drahoušku,“ zašeptal. „Bud oni,“ ukázal na de-formované obličeje svých specialistů na výslechy, „nebo já. A bohatství, moc, rostoucí bříško, milující manžel, jídlo, o jakém se ti ani nesnilo, první třída čistoty, ko-lem stromy, nádherné počasí… Mysli, číčo. Mysli!

Černoška se rozplakala. Wagner odvrátil pohled. Ba-ryla naopak, fascinovaně na ni hleděl.

„Musím na záchod,“ šeptla.

„Vymoč se na křeslo… Teď tě nepustím.

„Ale já musím!“

„Nic, dokud nepovíš.“

„Bože…“

„Tak jak?“ Naplnil skleničku a postavil před ni tácek s ruským kaviárem a chlebíčky. „Co jsi vymyslela?

Rozbrečela se nahlas. Po bradě jí stékaly slzy. Baryla před ni začal pokládat fotografie svých dětí. Jednu za druhou, strkal jí je k očím.

„Sedmnáctého října!“ zaječela najednou černoška. „Sedmnáctého října!!!“ zakvílela tak, že se bylo možné obávat o její hlasivky.

Baryla se rozesmál.

„Sedmnáctého října…“ opakoval. ,,Vaši inženýři měli smysl pro humor.“ Pohlédl na mutanty; potřeboval vědět, jestli žena mluvila pravdu. Oba přikývli.

Baryla pokynul pobočníkovi.

„Zastřel je.“ Ukázal na mutanty v kleci. „Už je nebu-deme potřebovat.“

Potom se otočil k Wagnerovi.

„Postarej se o Zuzku,“ přikázal a zívl. „Všechno až k nosu, pojede s námi. Pečuj o ni, a taky ji ubytuj. Šest-náctého října sraz na Grunwaldském náměstí. Chci tam vidět celý tvůj oddíl, ženu, dítě a všechno, co si chceš vzít na cestu staletími… Pánové,“ pohlédl na Wagnera a Zorga, „to je pro dnešek všechno. Sbohem.“

Když zaslechli dva výstřely z pistole Barylova poboč-níka, podlomily se jim nohy.

Šestnáctého října bylo všechno připraveno. Oddíl žold-néřů, lidé, gepardi, ptáci, kočky i tygři seděli poslušně v transportérech na Grunwaldském náměstí. V dosahu Voughtových emitorů stálo ještě šedesát Barylových ná-klaďáků. Anka Wagnerová rozmlouvala se Sue, ale bylo znát, že je nervózní. Měla na sobě krátké tričko, šort-ky a batůžek, do kterého vystřihla díry tak, aby dítě, které v něm nesla, mohlo vystrčit nohy. Na krk si pově-sila samopal. Obličej pomalovaný pouštními ochrannými barvami také nesl stopy pečlivého make-upu – obočí, řa-sy, zdravíčko na tvářích, šminky, rtěnka. Byla připravena na všechno: na válku v poušti i na ples u krále Nabu-chodonozora. Jejich služka vypadala ještě líp. Měla dva batohy – jeden vzadu, druhý vPredú. Ale podle toho, jak lehce se pohybovala, bylo v nich pouze oblečení. Služebná měla na zádech ještě dvě karabiny Heckler&Koch, a v po-uzdru na stehně pětačtyřicítku Smith&Wesson. Dále mě-la dýku, zákopnický nůž, polní lopatku, velkou korkovou přilbu a závoj pomalovaný maskovací barvou. Celá rodi-na připomínala skupinu bláznů. Ostatní na tom ovšem byli podobně. Martha měla s sebou gramofon na kliku s velkou troubou a Dolgorukov své tři arabské milenky; vykukovaly z nákladního otvoru obrněného transportéru. Baryla si toho nevšímal. Zdvořile přicupital na krát-kých nožkách a s vrozeným šarmem Ance zasalutoval.

„Andrejku,“ začal a vzhlédl k Wagnerovi tak, že kaž-dý, kdo tento pohled znal, málem omdlel strachem. „Víš, proč beru na výpravu právě tebe? Protože jsi nejsvědomi-tější důstojník Pevnosti Wroclaw. Nezklam mě, darebo! Jinak…“

Wagner zasalutoval. A za chvíli zařval, div si nezničil hlasivky:

„Ivane! Heini! Zorgu! Popadněte vojáky u huby a pev-ně je držte!! Aby žádný bez rozkazu ani nemrkl.“

Poručici začali vřeštět na své podřízené. Polští vojáci, pečlivě vybraná rota lidí slovanského vzezření, tedy sa-mí blondýni a blondýnky s modrýma očima, se polekali žoldnéřů hned na začátku. Dosud sloužili pouze u čestné stráže… Kluci i holky s vlasy jako pšenice se choulili stra-chem při pouhém pohledu na Wagnera, Zorg je přiváděl přímo k šílenství. Rozzuřený poručík, kterého major už dvakrát nakopl do zadku, pobíhal mezi vojáky a hledal zá-minku, aby mohl nechat někoho plížit se po náměstí sem a tam. Za čtvrt hodiny měli seržanti pěnu u huby od toho, jak pořád řvali. Desátníci se modlili, aby se dočkali rána. Vojáci se loučili se životem. Zvířata se pokoušela zmizet uvnitř transportérů. Heini běhal okolo s odjištěnou pisto-lí v ruce, Ivan se procházel s koženým bičíkem… Wagner jim při každé příležitosti vynadal, o to byli nebezpečnější. Čestné rotě připadalo, že právě nastal soudný den.

Baryla dobrácky utěšoval utrápené vojáky, potom při-šel k Wagnerovi.

„Dobře je drezíruješ.“ Široce se usmál. „Tvůj styl prá-ce se mi líbí…“

Pohlédl na poslední paprsky slunce, které se odrážely ve fullerenové kopuli nad městem. Jeho pobočník rozlo-žil na housenkový pás nejbližšího transportéru háčkovaný ubrousek. Postavil na něj dvě skleničky z křišťálového skla a naplnil je z láhve, zavinuté do bílého ubrousku. Vedle položil malé talířky s paprikou, nakládanými cibulkami, marinovanými houbami a maličký kotlík s párky.

„Na zdraví!“ vypil Baryla první skleničku. „Jen pij, Andreji. Už se nestresuj, nebo budeš impotentní a neu-děláš své krásné ženě druhé dítě.“

Wagner vypil svou dávku, zajedl houbičkou. Báječné ryzce, škoda, že něco takového si může dovolit jen generál. Baryla kývl na pobočníka, který přiskočil s lahví.

„Tak co?“ mrkl na hodinky. „Za chvíli vyrazíme.“

„Zajímalo by mě kam.“

„Hm, to nevědí ani Američani.“ Generál vypil druhou skleničku a vzal si od pobočníka vidličku s nabodnutým párkem. Wagner také. „K posunu celé Země v čase je zapotřebí tak obrovské množství energie, že to bude trvat velice krátce a emitory se nedokáží během nanosekundy vyladit. Přejdeme do času vybraného naprosto náhodně.“

„Julius Caesar? Dinosauři? Doba Pana Jana?“

„To by byla nejhorší možnost.“ Navzdory svému vzhledu byl Baryla opravdu zatraceně inteligentní. „Ale války naštěstí trvaly jen zlomek doby, po kterou existuje lidstvo.“

„Zbývá ještě mor, fašismus, klimatické katastrofy…“

„Klídek, Andrejku… Proti všem nemocem jsme odol-ní. A jestli přistaneme v roce 1942, budou s námi chtít kšeftovat i hitlerovci, aby se dozvěděli, jak funguje naše technika. Dají nám duši výměnou za moderní chemii.“

„Buď nám dají duši nebo nás šoupnou do Osvětimi.“

„Jen žádnou paniku. Mám v kontejneru indukční pás a dematerializátor. Jakmile se objeví elektrický proud, všechny ty americké hračky začnou zase fungovat. A Hit-ler, který mi v Úřadu zařídil pracovnu, mi může políbit šos.“

Wagner vypil další skleničku a opět zajedl ryzcem v pikantním nálevu.

„A když přistaneme v době dinosaurů?“

„Pak začneme tvořit lidstvo od základů.“

„A v době husitských válek?“

Baryla jen pokýval hlavou.

„Ty legrační rytíře smeteme kulometnou palbou.“

„Na jak dlouho nám vystačí munice?“

„Andreji…“ Baryla nechal znovu naplnit skleničky. „Co si myslíš, že mám na náklaďácích? Střelný prach? Kdepak! Mám tam zařízení na výrobu všech potřebných věcí v každých podmínkách. V každé době. Na tuto misi jsem se připravoval dlouho.“

„No dobře.“ Wagner sáhl pro skleničku jako první. „Když přistaneme v době,‘ kdy už existovala elektroni-ka, ze šedesáti náklaďáků se nám šikne jeden… Ten, co obsahuje americký kontejner s přístroji.“

„Pleteš se, hochu.“ Také Baryla vypil vodku. „Podce-ňuješ mě, Andreji. Pak použijeme plán B.“

„Co použijeme?“

„Dovol, abych tě ještě chvíli nechal v nejistotě. A teď drž své lidi v pohotovosti.“ Baryla pohlédl na hodinky a vykročil ke štábnímu transportéru. „Jestli Zuzka nelha-la, co nevidět vyrazíme.“

Wagner pokrčil rameny.

Seřval důstojníky. Ti zase lidi i zvířata. Potom se všichni zase opírali o housenkové pásy, pokuřovali a krad-mo popíjeli, čas se zoufale vlekl. Kolem byla tma…

Kolem byla tma. Pokud někdo vůbec zahlédl záblesk ze stroje času, vyslaného Američany na oběžnou dráhu kolem planety, stejně nestačil zareagovat. Nanosekunda je příliš krátká na jakoukoli reakci. Wagner se probral s výkřikem, protože mu něco podivného padalo do obli-čeje. Kde je fullerenová kopule? Jezu… To je sníh! Sníh s deštěm… asi. Kdysi o tom četl. Kopule zmizela. Vi-děl několik domů, na které si vzpomínal, ale většina by-la jiná… A navíc… Navíc viděl lampy s… Ježíšikriste, šmarjájosef… Lampy s elektrickým světlem! Kde přistáli? Kde proboha přistáli? Grunwaldské náměstí bylo podivně prázdné. Ježíši! Určitě v roce 1945, kdy ho přestavěli na letiště. Bože! Ne! Moment! Moment! V roce 1945 tu neby-ly elektrické lampy a kolem létaly ruské bombardéry. Jen klid. Fašisté neměli sodíkové výbojky. Wagner přečetl vše-chny historické knihy dostupné v městské knihovně. Klid. Byla hrozná zima.

Za sekundu došlo ke katastrofě. Škoda Favorit, to věděl přesně, protože se svědomitě seznámil se všemi his-torickými knihami, to napálila do jednoho z Barylových náklaďáků. Nová rána. Zezadu vlétlo do obrněného trans-portéru stříbrné volvo. Z boku do dalšího náklaďáku najel autobus. Tam byly ztráty největší, protože cestující ne-měli pásy ani airbagy. Všichni si nabili hubu. Transpor-téry a šedesát náklaďáků, které se najednou objevily, ba přímo materializovaly z nicoty, řidiče minulosti naprosto zmátly.

„Indukční pás!“ dral se Baryla ze svého transportéru. „Indukční pás!“

Wagner rozkázal rozbít sklo, do kterého byl zalit ame-rický kontejner. Žoldnéři bleskově rozmlátili sekerami obal. Major listoval zažloutlými seznamy s obsahem. Dal-ší auto narazilo do vyhořelého a už nefunkčního Voughtova emitoru. Fiat? Na chodníku někdo nadával. Další volal policii.

„Jezu… Dolgorukove, verfluchte! Indukční pás! Nach oben nalevo.“

Ivan dokázal zázrak. Nějak vklouzl do kontejneru a za okamžik vyhodil pás, který viděl poprvé v životě. Žoldnéři ho rozvinuli po vozovce. Bože. V pořádku. Zdejší lidé vedli elektrickou energii pod zemí. Indukční pás okamžitě začal nabíjet akumulátory amerických hraček v kontejneru.

Baryla k nim na kraťoučkých nožkách přímo letěl.

„Paralyzátory, Wagnere! Paralyzátory!“

„Vytáhnout paralyzátory!“ zařval major.

„Mein gott… ale jak vypadají?“ zeptala se Martha.

Dolgorukov však byl úžasný. Už vyhazoval zářiče ven.

„Kde jsme?“ volal Baryla. „Je to dvacáté století? Ne-bo devatenácté?“

Wagner přiskočil k nejbližšímu chodci. Vytrhl z pou-zdra revolver a zaváhal, jestli má na výstrahu vystřelit do vzduchu. Zbraň na ně musí udělat dojem. Na staršího muže ve zvláštním plášti však udělal dojem Zorg, který mu položil přední tlapy na ramena.

„Kolikátého je dnes?“

„D… D… Dvacátého listopadu,“ vykoktal muž.

„Kterého roku?“

„Dva tisíce jedna,“ šeptl muž, podklesával pod Zorgovou tíhou. „To je nějaký cirkus? Policie vás hned srovná, musí mít přece náhubek.“

„Jednadvacáté století!“ zvolal Wagner. „Začátek!“

„Trefili jsme se ideálně!“ broukl Baryla. „Plán B. Plán B.“

Ze strany přišla nahá česká signalistka. Při pouhém pohledu na ni se chodec málem pomátl. Ale… Už držela částečně nabitý paralyzátor. Namířila na roztřeseného muže a stiskla spoušť. Obrátil oči v sloup a Češka ho spolu s Wagnerem posadila na promrzlý trávník. Děvče se třáslo a mělo husí kůži. Drkotalo zuby.

„Co je to???“ rozhlížela se zděšeně.

„Sníh, k sakru!“ zvolal Wagner. „Listopad.“ Stačil mrknout na hodinky paralyzovaného muže. Naštěstí měl klasické hodinky na pero, protože cifry na elektronických by Wagner nepochopil. Šest ráno. Nádhera. Minimální provoz.

Zakvílely pneumatiky. Do Barylova transportéru na-boural velký, červený autobus. Řidič otevřel dveře a vy-skočil ven zuřivostí bez sebe.

„Kdo vám dovolil stát tady bez světel, svině!!!???“ rozeřval se. „Policie! Policie!“

Heini ho paralyzoval zlomkem energie zázraku, jehož konstruktéři se ještě nenarodili. Kolem se však už shro-mažďovali lidé a udiveně zírali na vozy ze sna, na vojáky v burnusech a turbanech, když kolem padal sníh s deštěm. Odněkud ze strany se ozvala nesmírně hlučná siréna. Po-licejní vůz. Přesně jako na obrázcích ve starých knihách. Naštěstí Heini přiskočil s paralyzátorem dříve, než stači-li vystoupit. Americké hračky se skvěle osvědčovaly. Po skoro stoleté nečinnosti. Po nouzovém nabití léta nepou-žívaných akumulátorů vojenským indukčním pásem. Po přemístění v čase… Tato technologie, která se vlastně měla objevit až v budoucnosti, nyní fungovala spolehli-vě. Protože kolem nebyly šeny! Nádhera! Martha vytáh-la z kontejneru impulzní dělo a slabikovala návod. Nahá Češka paralyzovala jednoho chodce, stáhla z něho bundu a navlékla si ji. Ještě štěstí, že jsou odolní vůči zdejším nemocem. Lidé si na ně ukazovali prsty. Přinejmenším několik chodců vytáhlo z kapsy předměty, které Wagner identifikoval jako mobilní telefony. Raději nemyslel na to, kam volají.

„Rozčlenit!“ zařval. „Rozčlenit se! Paralyzatoren.“

Žoldnéři paralyzovali čumily. Někteří teple nabalení lidé začali utíkat a dál křičeli do svých mobilů. Bože! Vo-lají policii? Vojáky?

Baryla zhodnotil situaci stejně jako major.

Ivan, Heini a nějaký blonďák z čestné roty právě láma-li pečetě na obálkách s rozkazy plánu B. Přijely dva další, pekelně hlučné policejní vozy a stejně hlučná sanitka, ale Martha je vyřídila impulzním dělem. Výtečná zbraň na výpravu v čase. Lidem neubližuje, stroje neničí. Wagner se třásl zimou. Pohlédl na svou manželku v transportéru. Spolu se služkou si oblékaly všechno, co mělo děvče v ba-tohu a snažily se do něčeho zabalit dítě. Korkové přilby stále častěji padaly na vozovku. Lidé se snažili pomocí ba-jonetů upravit přikrývky na jakási ponča, aby vypomohli burnusům a tropickým uniformám vzor 31.

K Wagnerovi přiskočil Zorg a ohlásil, že potřebují plán města. Major naštěstí věděl, jak to v této době udělat. Dlouhé hodiny strávené v knihovně se právě začaly vy-plácet. Přiběhl k nejbližšímu stánku.

„Plán města,“ zarecitoval zpaměti co nejčistší polšti-nou. Ospalá prodavačka, která právě otevírala, mu však porozuměla jen stěží.

„Plán? Čtyři padesát.“ Zívla.

Hodil jí zlatou minci s překrásným polským orlem.

„Vracet nemusíte.“

„Co to sakra je?“ Dívka zírala na označení: sto tisíc polských zlotých. „Co je to za vtipy?“

Vytáhl z váčku hrst zlatých mincí a hodil je na pult plný barevných časopisů. „Tady máš. Dej mi plán!“

„Vezměte si ty směšné žetony. Čtyři padesát! Může-te dostat levnější, z devadesátého sedmého roku, za tři šedesát.“

Major byl naštěstí připravený na každou eventualitu. Vytáhl z tašky něco zvlášť cenného. Opravdovou čerstvou mrkev. Dokonce ještě měla zelenou nať.

„Dám ti ji za plán města,“ nabídl. „Je opravdová. Čichni si…“

Prodavačka pohlédla na mrkev.

„Blázen! Blázen!“ rozkřičela se a začala zavírat okén-ko.

Wagner znervózněl a vytrhl z pouzdra revolver. Paž-bou rozbil sklo a popadl svazek map stažený gumičkou. Dívka mu stříkla něco do obličeje. Málem zešílel boles-tí. Zakryl si obličej dlaněmi. „Zorgu! Přišel jsem o oči! Přebíráš velení!“

„Jen klid…“ Baryla naštvaný dlouhým stáním k ně-mu přistoupil ze strany. „To bude pepřový plyn. Nebo yperit? Nevím, jaké bojové plyny používali jejich civilisté ve spreji.“

Zvedl majora ze země a chrstl mu do obličeje vodu z polní láhve.

„Idiotko!“ křikl.

„Co je?“ Prodavačka se zvedla za pultem, sprej pořád v ruce. „Rozbil mi sklo! Policie!“

Baryla jí hodil zlatou cihličku.

„Policie… policie…“ napodobil vyděšenou ženu. „Ne-chceš zavolat na pomoc celou Varšavskou smlouvu?“

„Ta už přece neexistuje.“ Děvče pohlédlo na cihličku. „Budiž…“ Zkusilo nehtem zlato. „NATO nezavolám.“

Baryla postrkoval majora k transportérům. Sám roz-ložil plán města, který získali s takovým úsilím.

„Charašo… Rozvinout se podle rozkazů,“ zavelel. „Wagnere! Už vidíš?“

„Ne!“ Po pálících tvářích mu stékaly teplé slzy. „Vy-řídila mě, kurva!“

„Vzpamatuj se a nehysterči.“ Generál si svítil na ma-pu pouzdrem s chemickým světlem. Potom se vrátil ke stánku a za druhou zlatou cihličku koupil elektrickou ba-terku. Zaujatá prodavačka mu do ní dala dvě baterie a ukázala, jak se s ní zachází. Její obličej, jemně řečeno, však neopouštěl výraz údivu.

„Dobře.“ Baryla zřejmě našel na plánu to, co hledal. „Vezmi lidi u huby a splň rozkaz!“

„Zorgu!“ Wagner se pokoušel něco zahlédnout slzící-ma, pálícíma očima. „Rozvinuj! Rychleji! Jestli se někdo jen uprdne bez příkazu, zastřel ho na fleku!“

Skupina se bleskově rozdělila na čtyři menší oddíly, které vyrazily různými směry. Wagner, ještě ne docela při sobě, na transportéru s manželkou, dítětem a služkou, s početnou Barylovou rodinou a „útočníky“ z čestné roty, si protíral slzící oči. Bože, jak je kolem prázdno.

„Jedeme!“

Řidič panikařil, oslepovaný stále četnějšími reflekto-ry protijedoucích aut. Příšerný zvuk mačkaného plechu… Někdo se rozkřičel. Dva další policejní vozy a sanitka. Martha pálila z impulzního děla skrytá za pancéřovými pláty na střeše transportéru. Oni však kupodivu palbu neopětovali. Transportér nemohl rozsvítit reflektory, pro-tože je prostě neměl. Po chvíli se opět srazili s nějakým vozem. Hvizd pásů klouzajících po dlažbě při couvání, ječeni řidičů, zvonění něčeho neuvěřitelného, co přijíž-dělo po kolejích uprostřed města… Koleje? Elektrickým světlem osvětlená tramvaj? Co je to? Co je to??? Bože! Wagner spočítal vozidla své skupiny. Dvacet transporté-rů a patnáct náklaďáků se příšerně promíchalo. O koloně nemohlo být ani řeči. Nikdo je neučil jízdě v noci. Jeden z parních náklaďáků právě zlikvidoval kandelábr. Chodci telefonovali na všechny strany zprávy o podivných vozid-lech, která blázní přímo v centru města.

„Generále.“ Wagner sklouzl z průlezu k řídícímu cen-tru. „Nezvládneme to.“

„Uklidni se!“

„Přistáli jsme v době, kdy existuje elektronika. Musí-me se vzdát. To je jediná šance. Budeme prodávat naše znalosti a chemii, které neznají.“

„Uklidni se, Andrejku.“

„Pošlou vrtulníky! Maličké motorové tanky s velkými děly! Shodí nám na hlavu atomovou bombu!“

Baryla se usmál.

„Plň rozkazy, Andreji. Zpátky.“

Wagner vyšplhal po žebříčku a opět vystrčil hlavu z průlezu. Mrkl na českou signalistku v cizí bundě, ale ta mu byla k ničemu. Signalizační praporky nejsou v noci moc vidět. Dívka se kousala do jazyku a studovala návod americké radiostanice. Zatím nevěděla, jak se spojit s os-tatními skupinami. Mačkala tlačítka nazdařbůh. Kromě šumu v reproduktoru ničeho nedosáhla.

Zasraný plán B. Vjeli na Grunwaldský most. Jezu, jak je kolem prázdno. Prázdno a současně plno. Méně staveb, ale víc vozů. Teď by se na mostě kavárna zřídit nedala. Navíc byl nyní příliš úzký. Šňůry aut zabíraly všechny jízdní pruhy. Chodci na stranách si ukazovali na jejich vo-zy. Opět mnoho z nich někam telefonovalo – nikdo tady nikdy neviděl parní lokomotivu na housenkových pásech, s dělem a několika kulomety. Nikdo neviděl v listopadu skoro nahé lidi. Nikdo neviděl gepardy, tygry a kočky vy-strkovat hlavy z průlezů a mhouřit oči, aby jim do nich nepadal sníh. Wagner netušil, s čím Baryla počítá. Když sjížděli z mostu, Martha musela zneškodnit čtyři další po-licejní vozy. Co až jim dojde trpělivost? Kdy se místo po-licie objeví vrtulníky a ty jejich maličké, vražedné tanky s dieselovými motory, které dokazují, že obrněná smrt mů-že být dvacetkrát menší než obrovské parní transportéry? Kdy pošlou letadla s bombami naváděnými laserem? Za hodinu? Za dvě? Vždyť mají elektrický proud! Mají ty své zatracené počítače, perfektní spojovou síť. Šeny ještě neexistují. Jezu… s čím počítá Baryla?

Sue Kristy-Andersonová, oblečená do noční košile, uniformy, přikrývky s dírou pro hlavu a protichemické kombinézy, vystrčila hlavu z průlezu.

„Tam!“ ukázala rukou.

Zabočili k Ministerstvu pašování. K čertu! Byl tu ješ-tě pořád Krajský úřad, a co bylo nejlegračnější, kraj ještě existoval. Kolem nebyly žádné stáje. Zato obrovské par-koviště, které jim umožnilo jakž takž uspořádaně zatočit doprava. Legrace. Barylu, který zde byl zaměstnán, by dnes do jeho pracovny určitě nepustili.

Wagner ignoroval červené světlo na podivném sloupku na okraji silnice, protože nevěděl, co znamená. A rozdrti-li maličkého fiatka. Přejeli ho, do pancéřových boků jim narážela další auta. Jezu… Přímo jatka. Pásy drtily na-lakované plechy. A ty zatracené klaksony! Další policejní vozy. Martha dělala zázraky při manipulaci s impulzním dělem na střeše. Přesto zpanikařila tak, že si píchla do ruky injekci. Po chvíli se jí roztřásla hlava a začala pálit po všem, co se kolem hýbalo. Bože, Bože, Bože. Nemají žádnou šanci! Baryla je idiot!!!

Přijeli k Národnímu muzeu. Minuli Vojvodské pahor-ky, ještě bez výtahů do podzemí – někdo je prostě rozko-pal, oplotil a nechal být… Potom Wagner přikázal zatočit vlevo. Zastavili na prázdném parkovišti u nějaké podivné budovy, která vypadala jako kužel s useknutým vrškem, postaveným vzhůru nohama a zaraženým do země.

„Kampak s těmi tiráky?“ přiběhl hlídač „Raclawické panoramy“, jak hlásala cedulka na jeho plášti. „Sem náklaďáky nesmí!“

Martha nacpaná amfetaminem na něho vystřelila z impulzního děla. Elektrický šok mu neublížil, zato let do vzdálenosti patnácti metrů a náraz do betonové stě-ny rozhodně ano. Wagner sklouzl po žebříčku do řídící-ho centra, ale Baryla tam už nebyl. Vyskočil nouzovým průlezem, hvízdl na dva tygry z pacifikační čety, aby ho doprovodili jako ochrana, a rozběhl se hledat generála. Za ním běžela česká signalistka, pleskala bosými chodid-ly o mokrou dlažbu a hlásila, že navázala spojení s Heinim na Polance a Dolgorukovem na Biskupině.

Jen „čestná garda“ se někam ztratila, ale její náklaďá-ky byly na Pomořanském mostě, slyšela totiž, že policie mluví v rádiu o patnácti neosvětlených tirech, které stojí právě tam…

„Co jsou to tiráky???“ V běhu rozložil jednu z map, které získal s takovým úsilím a skrz slzy, které mu ještě pořád tekly kvůli tomu pepřovému plynu nebo yperitu, se pokoušel orientovat. Marně. Mapa byla popsaná něja-kou podivnou polštinou. Co jsou „Partyzánské pahorky?“ Nějací partyzáni dobyli městský vršek? A jsou tam ješ-tě? Tak proč tam neposlali ty své motorové tanky a děla? Kopec měli smést z povrchu země a ne zvěčnit na mapě… Nechápal to. Nejsou nakonec pacifisté?

Baryla naštěstí seděl u svého rozkládacího dřevěného stolku hned vedle jednoho velkého náklaďáku. Nahé, sil-ně chlupaté nohy se mu mírně třásly (tropická uniforma vzor 31 předpisovala pouze šortky, a tady byla zatracená zima), generál však měl na sobě ještě přikrývku upra-venou jako pončo a neuvěřitelně žlutou péřovou bundu, kterou zřejmě sebral nějakému chodci.

„Tak co, Andrejku?“ zeptal se naprosto klidně. „Do-razíme to?“ ukázal na láhev, kterou pobočník držel na stříbrném tácu.

„Musíme se vzdát, generále,“ řekl Wagner. „Prodat jim naše znalosti a vyjednat, co se dá.“

„Nepanikař, Andrejku.“

„Generále… Na Pomořanském mostě našince zastavili! Heini a Ivan se dokázali někam schovat, ale za čtvrt hodiny ta jejich ‚policie‘ naše vozy najde!“

Baryla nastavil obličej vločkám sněhu s deštěm, které padaly z oblohy.

„Víš, že si myslí, že to pěstí pleť?“

„Sníh? A když se radioaktivní spad zažere do kůže?“

„Tady spad zatím není.“

„Generále, musíte rozhodnout!“

Baryla se pousmál.

„Už jsem rozhodl, Andrejku. Ještě než jsem vyjel na cestu Bránou času… Polska űber alles. Od moře k moři, jak hlásali naši otcové.“

„Co chcete udělat, generále?“

„Neštvi mě, Andreji!“ Baryla pokynul pobočníkovi. „Vždyť víš, co chci udělat.“

Wagner najednou zkameněl. Věděl. Přesně věděl. Ně-kde mimo něho probíhaly snové scény. Baryla předal Američance lékařský počítač. Přikázal jí, aby se během pěti minut vyléčila, protože později… Baryla vždycky dodržel slovo, pokud ho to nic nestálo. Rád svým lidem vyhověl, protože to posilovalo morálku. A potom… po pěti minutách generál Polské republiky Rafal Baryla při-kázal svému pobočníkovi otevřít ventily velké nádrže na nejbližším náklaďáku.

„Zatáhni.“

Pobočník trhl pákou.

„Vypusť.“

Dva palce zmáčkly příslušná tlačítka. Ozvalo se hlasité syčení. Pobočník se rozkýchal, protože mu pár zrníček vniklo do nosu.

„Bože! Bože… Bože!!!“ vykřikl Wagner. „Vypustil jste šeny, generále!“

„Jistě.“

„Právě jste zabil několik miliard lidí, generále!“

„Ovšem.“

„Ježíši! Oni na to nejsou připravení…“

„A my jsme byli?“

„Jezu… Právě jste jim zlikvidoval elektřinu. Ale oni zemědělstvím neuživí několik miliard lidí! Začnou hro-madně umírat.“

„Začnou, začnou… Ale ne v Polsku. Na těch naklada-čích mám moderní chemii a nové rostliny. Uživím padesát procent Poláků. Tady se podnebí ještě nepokazilo. Rostli-ny jsou původní. Co si myslíš, Andreji? Že jsem blázen? Po cestě časem přistaneme ve věku elektroniky. A co má být? Zaměří nás a pacifikují? Ale já jsem vypustil šeny! Čínskou pumu jsem neměl, ale po tři roky je speciální parní dmychadlo cpalo do této nádrže přímo ze vzduchu. Není důležité, jak… Rozptýlí se v celé atmosféře. Jejich elektřina skončila, rádia, radary, letadla, telefony i moto-rové tanky! Skončily! Teď my rulez, Andreji!“

Baryla vstal z plátěné židličky a na svých krátkých nohách do X udělal několik krůčků. V uniformě vzor 31, přikrývce a žluté péřové bundě vypadal směšně.

„Ježíšmarjá… Co jste to udělal? Zabil jste několik mi-liard lidí dvěma ventily této nádrže! Jak si poradí bez umělých hnojiv?“

„Jistě. Zabil.“ Baryla se dobrácky usmíval. „Polsko űber alles. Republika rulez. Od moře k moři, do hajzlu! Panu Janovi se to nepodařilo, protože neměl výzbroj, ale já to zvládnu!!!“

„A Američané?“

„Nereptej. Vypustil jsem šeny ze dvou důvodů. Za prvé proto, že by mě v této pitomé době tady zaměřili a pacifikovali. Teď budou mít jiné problémy než hledat ve městě neosvětlená vozidla. A za druhé… což je důležitěj-ší...“ Baryla zamířil na Wagnera buclatý, chlupatý prstík, „Američané se také přenesli v čase. V Cheyenne Moun-tain mají tisíce kontejnerů. Já jenom jeden. Mají neuvě-řitelně dobře organizovaný stát, se zatraceně výkonným výrobním potenciálem. Já mám maličký evropský státe-ček. Ale… ty tisíce kontejnerů jim budou nadraka! Já jsem přivezl šeny! Přivezl jsem moderní parní stroje, extra chemii, superléky a semena, o jakých se tady nikomu ani nesní. Uvidíme, kdo bude mít navrch. Uvidíme, jestli Američané dokážou postavit tisíce plachetnic, aby převez-li armádu přes oceán, než se Polsko rozšíří od Atlantiku k Tichému oceánu! Od polárního kruhu ke Středozemní-mu moři! Uvidíme…“

„Vy…“ Wagner polkl. „Zešílel jste, generále… Právě jste zabil několik miliard lidí…“ opakoval.

„Wagnere! Víš, proč jsem pro tuto misi vybral právě tebe?“ Baryla si popotahoval žlutou bundu, kterou ně-komu rekvírovali. „Víš? Ne? Protože jsi nejsvědomitějším důstojníkem Pevnosti Wroclaw. Nebýt mě, už jsi neexis-toval, nicko! Ale vím, že splníš každý rozkaz, přestože mě za zády nazýváš tlusťochem!“

„Generále… Já…“

„Teď vezmeš lidi u huby a odvedeš je do Trzebnice do prostoru soustředění uvedeném v plánu B. Provést!“

Wagner automaticky zasalutoval. Byla mu zima, po tom zatraceném yperitu mu slzely oči, cítil se mizerně. Baryla však měl pravdu. Rozkaz splní. Ví, kde je Trzeb-nice, přestože v jeho době toto město už neexistovalo. Zasraná Autobahn nach Poznaň.

Přistoupil k nějakému chodci, který se zastavil při po-hledu na neobvyklá vozidla na parkovišti u Raclawického panorama.

„Promiňte,“ otíral si oči kapesníkem, „kde je autobahn nach Poznaň?“

„Jaký autobahn, k čertu?“

„No… Autobán. Autostráda nebo ten, no… Highway. Chci říct dálnice do Poznaně.“

„Jaká dálnice???“ Muž v kožíšku vykulil oči. „Silnice do Poznaně je tam.“ Ukázal rukou směr.

Ostatně už neměl možnost se zabývat tímto podiví-nem, protože kolem začala hasnout světla. Netušil, že s elektřinou je na světě konec. Kolem zhasínaly lampy, umlkaly telefony, zastavovala se auta…

Pouze Wagnerova parní kolona mohla bez problémů vyrazit na cestu.

2001

Výlet za revolucí

Marek Oramus

Cesta na kraj světa

Stratosférický letoun firmy „Transfer“ si pobrukoval v modravém prostoru. V doutníku z kompozitu nebyla nijak znát rychlost sedm tisíc kilometrů za hodinu, které ve skutečnosti dosahoval. Cestující si povídali a popíje-li pivo, někteří dokonce podřimovali. Většina z více než sta křesel byla obsazena; ze stěn vystupovaly ploché ob-razovky. Pasažéři měli k dispozici osmdesát televizních programů, her i porna z palubní videotéky, ale svítil jen málokterý monitor. Lidé o ně převážně nestáli; cesta už se přehoupla do druhé poloviny a vzrušení přítomných se projevovalo hlasitějším hovorem.

„Cestovní kanceláře většinou sázejí na exotiku,“ do-vozoval Mirras K. Mirras, otylý, úspěchem zkažený asi pětatřicetiletý podnikatel. Bujnou hřívou mu prosvítaly první šediny, ale jemu to bylo jedno. „Podle mého názoru Italoslovinsko nebo Albánie.“

Za souseda měl Jeroma Barleycorna, který se právě připravoval na další senátorské volby. V padesáti letech vypadal mnohem mladší zásluhou své sportovní kariéry a pravidelného cvičení, kterému se věnoval s úsilím hod-ným lepší věci. „Evropa je interesantní kontinent,“ pro-hlásil. „Kotel plný páry. Tady se může kdekoli stát něco nečekaného.“

„Je tu jako nasráno všelijakých států,“ promluvil po-slední z trojice, plešatý vousáč s brýlemi, jménem Herram Os Ummar. Věděl, že vypadá jako drbán a snažil se to-mu přizpůsobovat i svůj projev. Napůl seděl, napůl ležel, vlastně mu bylo fuk, kde přistanou. „Ale my tady žvaní-me a poháry jsou prázdné, vážení.“

Tito tři muži se oblečením i chováním lišili od ostat-ních cestujících, převážně amerických pracháčů, ze všech přítomných však patřili k nejbohatším. Ostatní je proto celou cestu nenápadně pozorovali. Muži to věděli a ni-jak se tím nevzrušovali; nanejvýš se trošičku předváděli. Výhradně pro ně byly vyčleněny dvě hostesky, které už stačili přeříznout, ale jen lehce, aby nepřetížili organis-mus; neměli totiž proti zdejšímu zboží žádné předsudky.

„Člověk sexuálně spokojený není stoprocentním mu-žem,“ zdůvodňoval tuto zdrženlivost vousáč a sám pro sebe se uchechtl pronesené pitomosti. Nenápadně kývl na hostesku, která se kouzelně usmála a odešla; kroutila při-tom boky jako cirkulárka. Celý její úbor tvořily trojúhel-níkový hadřík, zlatý řetízek a sponky ve vlasech.

Okamžitě se vrátila s košíčkem půl tuctu zelených, orosených lahví. Postavila jej na stolek, láhve obratně ote-vřela a nalévala pivo do prázdných pohárů.

„Plzeňský Prazdroj,“ rozesnil se vousáč. „Nejlepší pi-vo světa, které se vyrábí, jak jistě víte, jenom v Oklahomě. Dáte si také, slečno?“

Podal hostesce sklenici a ta ponořila rty do pěny. Zdá-lo se to nemožné, ale ani tehdy se nepřestala usmívat. „Výtečné,“ pronesla sladce.

„Tenhle ‚Transfer‘ bych koupil,“ řečnil Mirras K. Mirras, „ale něčemu nerozumím. Jak můžou vědět, kde zrov-na vypukne revoluce? A kdy? Zaměstnávají snad jasno-vidce? Jistě, revoluce a války teď propukají hodně často, ale každý den přece jenom ne. Kdyby někdy přistáli tam, kde zrovna žádná revoluce není, zkrachovali by,“ zneklid-něl. Dráždila ho dívčí ňadra, která se mu houpala před očima; volnou rukou je tedy přidržoval, zatímco mu hos-teska plnila pohár. Když skončila, odebral jí prázdnou láhev, kterou hodil na podlahu, potom si hostesku jemně přitáhl k sobě.

Přilnula mu k deformované postavě. Mirras K. Mirras vystrčil nad nahé rameno medvídkovitý obličej, lokl si piva a pohlédl šibalsky na své společníky, evidentně spo-kojen s dojmem, kterým působil.

Barleycorn zamával prázdnou sklenicí a přivolal tak druhou hostesku. Zatímco mu nalévala, hladil ji po vyšpuleném zadečku.

„Představte si, jaká intuice je nutná k tomu, aby bylo možné s přesností například na jeden den určit, že právě tady a nikde jinde, tehdy a tehdy začnou nepokoje,“ za-funěl Mirras. „Takový podnik musí mít početné oddělení studií a analýz.“

„Nedělají to zadarmo,“ připomenul vousáč, který se jen nerad odtrhl od pěny. „Taky za to inkasují pět me-lounů na hlavu, turnus průměrně jednou měsíčně.“

„Jistě, prachy mají,“ potvrdil autoritativně Barley-corn. Jakoby bezděčně hladil zadek děvčete, které tady už nemělo nic na práci, ale přesto setrvávalo na místě. „Je to kšeft srovnatelný s obchodováním se zbraněmi.“

„Jak to víš?“

„Umím počítat,“ vysvětlil Barleycorn znuděně. „Máš pěkný půlky, kočičko. Pojď,“ vstal a popadl hostesku za ruku. Následovala ho s výrazem štěstí na namalované tvá-řičce.

Vousáč je doprovodil zamlženým pohledem. „Abych se vrátil k věci,“ pokusil se posbírat myšlenky, „kdybych ří-dil takový byznys, snažil bych se posílit reklamu pokaždé, jakmile bych dostal avízo, že se něco chystá. Jinak bych to tady neobsadil. Ale nevzpomínám si, že by se ‚Transfer‘ v reklamách přetrhl.“

„Nesmysl,“ nesouhlasil Mirras K. Mirras. „Mají objed-návky předem a jenom potvrzují účast. Jak jsme to uděla-li my? Když někdo nemůže jet, vezmou náhradníka. Kšeft musí jet pořád, aby mohli během deseti nebo dvanácti hodin ohlásit, že jsou připraveni odletět. Podepsal jsi prohlášení, takže to víš.“

„Já ne,“ upozornil vousáč nepřesvědčivě. „Mé právní oddělení. Jak dlouho už letíme?“

„Asi půldruhé hodiny.“

Vrátil se Barleycorn s trošku změněnou hosteskou, zá-řivý úsměv si však zachovala.

„Vynikající,“ zamlaskal. „Doporučuji, dokud nevy-chladne.“

„Já nemůžu tak hr,“ zalitoval vousáč. „Dodržuji tako-vý zvyk… spát nejmíň šest hodin a stejný počet orgas-mů.“

„Maximalisto,“ frkl Mirras K. Mirras. Děvče, které se k němu tisklo, ho začalo tížit. „Zajímalo by mě, kolik z těch honosných záměrů se ti daří realizovat?“

Vousáč pokrčil rameny.

„Asi deset procent, když jsem ve formě. V posteli se aspoň můžu natáhnout.“

Barleycornova hosteska chviličku vyčkávala, potom posbírala prázdné láhve a vzdálila se. Nádherná ňadra se jí při chůzi pohupovala. Kůži na hýždích měla mírně zarudlou. Ve vzduchu po ní zbyla stopa zklamání.

„Už vím, kam letíme,“ řekl Barleycorn tajemně. Po-kynul k hostesce. „Řekla mi to.“

„Věříš jí?“ ušklíbl se vousáč.

„Vojvodina a Kosovomakedonie,“ hádal Mirras.

„Ne. Východní Evropa.“

„Ukrajina. Bulharské carství?“

„Blíž. Československo. Hned to ohlásí.“

Nasávali pivo a přemítali. Volba agentury byla jako obvykle znamenitá, exotika nezpochybnitelná. Samozřej-mě nevěděli nic o zemičce, kde lišky dávají dobrou noc a kterou ďábel komunismu pořád svírá ve spárech.

„Vsadím se, že tam lidi chodí oblečení do kůží!“

„Jenom ti, co nesedí na stromech.“

„Jednou ročně přijedou experti OSN a těmi stromy za-třesou. Ty, kteří spadnou, odvedou na studie do Harvar-du.“

„Ne, do Etonu!“

Chechtali se, až slzeli. Rozsvítily se velké stropní holodispleje s oznámením, že cílem je Československo. Při-stanou ve Frankfurtu, dál se pojede vlakem. Doufáme, že se bavíte dobře.

„Slyšeli jste?“ zasmál se nervózně Mirras K. Mirras. „Ještě můžeme vycouvat.“

Ostrava mon amour

Zvolili ji hlavně proto, že se tam nikdo nehrnul. Všich-ni zamířili do zajímavějších míst: do Bratislavy, Brna, Mariánských Lázní, Karlových Varů, Ružomberku, Košic nebo Hradce Králové. Někdo dokonce zatoužil po návště-vě Velkých Popovic, Většina však táhla na Plzeň, aby si prohlédla, co zbylo z toho města poté, co je v roce 1997 skoupili Američani a kompletně odvezli do Oklahomy, včetně uliční dlažby. Češi však usoudili, že udělali dobrý kšeft: rozpočet posílili tvrdými valutami a měs-to bleskově rekonstruovali, protože se zachovaly proslulé pivovarské prameny; pivovary obnovili s nejmodernějším německým zařízením. Protože nejproslulejší piva – Pra-zdroj, Gambrinus, Kozel, Staropramen a pár dalších byla skoupena i s recepturami, nahradily je nové druhy Štěpán, České a Jakešovo.

Ostrava, zastavěná vzornými komunistickými bloky, se rozkládala u řeky, ale zdejší výhledy nebyly nijak úchvatné, hlavně v listopadu, ani se tady nedaly očeká-vat mimořádné atrakce. Jediným příjemným překvape-ním byla Markéta Havránková, 25 let, čerstvě po studiích, která zaslechla cizí jazyk a promluvila na ně anglicky. Ummar s ní chvíli laškoval a potom ji najal jako prů-vodkyni. Její nadšení vzrostlo, když se ukázalo, že turisty z druhé strany železné opony nezajímají památky ani kos-tely, ale především místní pivo.

Na mapě zjistili, že severně odtud leží lidové Polsko. Země velkých možností, ale podivně rozpolcená, která se nemůže rozhodnout, na čí stranu se má postavit. Jedním okem toužebně šilhá na Západ, druhým neustále vyhlí-ží bratrskou pomoc z východu. V roce 1981 na náměstí svatého Petra zastřelili papeže a po nezdařeném povstá-ní o čtyři roky později Sovětský svaz definitivně ztratil k Polákům důvěru a trápil je opakovanými spojenecký-mi manévry u hranic nebo neustálými návštěvami vyso-kých stranických funkcionářů. Varšava každou chvíli hos-tila konference, tu RVHP, jindy zase Varšavské smlou-vy nebo světové ideologické porady. Nový tajemník pol-ských komunistů Kwasniewski byl pokládán za pragmati-ka a opravdu byl schopný, protože se mu podařilo vyhodit ze sedla zasloužilého likvidátora Solidarity Jaruzelského. Vůdce Solidarity Walesa byl donucen emigrovat, zvolil si USA a tam zakrátko zapomenut zemřel.

„Pomohli mu?“ domyslil se distinguovaný Jerome.

Markéta nevěděla. Možná. Rychle změnila téma: žije-me tady v pohraničí. Dnes platí lokálpatriotismus a malé zemičky. Sama se například vůbec nepokládá za Češku.

„Za koho tedy?“ zajímal se Ummar.

„Za Severomoravanku. Víte například, že polovina Os-travy patřila kdysi Polsku? Dokonce se říkalo: Ostravice – polská hranice.“

Špacírovali městem a marně vyhlíželi nějaké známky rozkladu. Revoluční nálady zde byly lidem cizí asi jako na Havaji. Když už asi po desáté padl návrh zajít někam za účelem konzumace, průvodkyně pokládala za potřebné protestovat.

„Mám lepší nápad. Půjdeme ke mně, cestou koupíme pivo a v klidu si popovídáme. Tady,“ rozhlédla se, „ne-ní moc bezpečně. Někdo nás uvidí a budu mít v práci problémy, že se vybavuji s cizinci.“

Poslechli tedy dobrou radu, tím spíše, že si také občas připadali jako objekt nenápadného sledování. Tuto fobii však mohlo způsobit i školení, které absolvovali ve vlaku. V obchodním domě Prior absolvovali potřebné náku-py a dovlekli je do čtvrtého patra. Dveře otevřel blonďák, který se na hosty zamračil.

„Můj manžel Jiří Havránek,“ představila ho Markéta. „Naštěstí bývalý. Rozvedli jsme se.“

Po tomto úvodu pan Havránek okamžitě beze slova zmizel ve svém pokoji.

Byl to prima mejdan, spontánní, bez oficialit. Pivo teklo proudem a v Ummarově zápisníku, kam zazname-nával každý nový druh, jejich počet vzrostl na čtrnáct.

Potom Ummar zmizel a dlouho se nevracel, rozhod-li se tedy zjistit, co s ním je. Markéta v tričku s nápi-sem RUDÉ PRÁVO zaujímala půvabnou pozici na po-steli, a Ummar, který seděl na pelesti, diskrétně studoval její tělesné přednosti, zejména ňadra. Ruka mu bloudila pod tričkem, konkrétně na úrovni písmene A.

„Právě jsem ji požádal o ruku,“ oznámil důstojně. „Ale vždyť jsi ženatý,“ připomněl Mirras. „Zítra pošlu mail s návrhem odluky. Vezmu si tohle děvčátko do Ameriky.“

„Nemazlíš se s tím,“ kývl s úctou budoucí senátor Je-rome.

Vrátili se do kuchyně a pokračovali v konzumaci piva. Z Markétina pokoje začaly doléhat jakési tlumené steny, funění, chichotání, nevázané vzdechy. Všemocný kulový blesk sexu prošel netěsnými dveřmi a vybuchl nad sto-lem plným lahví, takže oba hodovníci podivně umdleli. Zasáhlo to i pana Havránka, který se k banketu připojil, ani nevěděli kdy. Všichni rychle a zdravě usnuli.

„Zbytečně jsme si platili hotel,“ stačil ještě zamumlat Mirras K. Mirras.

V Ostravě je klid

S Markétou se sešli až odpoledne, ráno musela do prá-ce. Mirras a Jerome, polámaní nocí strávenou na podlaze, potřebovali důkladnější regeneraci, ale také Ummar do-kázal usnout v taxíku, kterým jeli do hotelu. V podstatě půl dne prospali a když se jakž takž dali do pořádku – v Ostravě nemělo smysl dráždit přílišnou elegancí – vy-razili do města.

Zato Markéta přímo kvetla, jako by se právě vrátila z dovolené na Kanárských ostrovech a ne z osmihodino-vých galejí ve službách plánované ekonomiky. Něžně po-hlížela na Ummara, který se rozpačitě usmíval a probíral možnosti, jak z toho ven. Dospěl k názoru, že to včera se sliby přehnal, ale zatím se k ničemu nerozhodl v naději, že se to vyřeší samo.

„Už máte to, co jste hledali,“ řekla Markéta s okouz-lujícím úsměvem a zavěsila se do snoubence. „Stávkují divadla, vysoké školy, dopraváci i číšníci. Večer bude de-monstrace.“

„Pokud jde o číšníky,“ navrhl Jerome, „neslupneme něco?“

Návrh přijali potleskem. V hospodě číšníci obsluhovali jako obvykle, ale v klopách měli trikolory a byli neoby-čejně zdvořilí.

Markéta shrnula informace z internetu: v dolech a vel-kých továrnách probíhají schůze a vznikají stávkové vý-bory. Rozhlas od rána vysílá zprávy o narušení výroby a o tom, že v Ostravě je klid. Občany vyzývá, aby ne-podlehli našeptávání a byli odpovědní, což je povinnost každého Čecha, kterému jsou drahé ideály socialismu.

„Kde takové najdou?“ rozesmála se perlivě.

Cestou do bytu Havránkových si zašli, aby se dostali k divadlu, kde na tmavých dubových dveřích visel bílý pruh plátna s nápisem STÁVKA.

Městem projížděla žlutobílá auta s velkými černými písmeny VB na dveřích, ale jinak se nic nedělo. Úklid po včerejším mejdanu spočíval hlavně ve vyne-sení lahví, které se tady vracely k opětovnému naplnění. Mirras tuto moudrost pochválil a spolu s Jeromem se vy-pravili do Prioru, kde všechny vyměnili za plné. V kuchyni nikoho nenašli a na dveřích Markétiny ložnice uviděli na-křivo pověšený lístek s nápisem STÁVKA. Dole, menším písmem, bylo heslo známé z hotelu: „Nerušit“.

Usedli tedy v kuchyni sami – Havránek měl odpolední – a začali. Asi za hodinu nebo dvě vylezl z ložnice Ummar. Sálalo z něho teplo a skoro manželské štěstí.

„Hoši, je to zázrak, asi jsem se zamiloval,“ informoval je. „V mém věku? Nemyslel jsem si, že se mi ještě něco takového stane.“

Měl hroznou žízeň a zaléval organismus velkými dáv-kami. Proti světlu zkoumal jasnost, na pěnu pokládal de-setikorunu, diskutoval o chuti a řetízcích bublinek směřu-jících k hladině.

„Radegast. Musím zjistit, jestli je mám na seznamu.“

„Včera sis je zapsal,“ ujistil ho Jerome.

Přišla Markéta s knížkou v ruce. Tričko RUDÉ PRÁ-VO na ní dnes vypadalo zvlášť okázale.

„Něco vám přečtu. Poslouchejte:

Nešťastná úchylka končí K pivu si sedněme hoši Sním o tom, jak z vysoké věže Rudá hvězda do sněhu padá.“

„To je nějaký prorok?“ zvolal Ummar, když dokončila překlad. „Co je s ním?“

„Odjel do Ameriky a neozývá se.“

„Nu ovšem. Amerika přitahuje. A hltá lidi jako beze-dný pytel,“ pronesl důstojně budoucí senátor.

„Ta nešťastná úchylka je samozřejmě komunismus,“ usoudil Mirras.

„Taky si myslím. Zdejší lidé ho pokládají za ideologic-kou nákazu.“

„Všichni asi ne.“

„Samozřejmě, že ne. Vždycky určitý počet lidí žije z režimu. Ti se ho budou držet do konce.“

Když pivo došlo a stůl se proměnil v přesnou kopii ze včerejška, Mirras a Jerome zapláli touhou po návštěvě nejbližší pivnice. Turističtí průvodci ujišťovali, zeje v nich svébytná atmosféra. Toužili vidět, jak Markétini rodáci večer likvidují sudy. Markétu to nenadchlo a vymluvila se na migrénu. Dveře s nápisem STÁVKA pečlivě uzamkla.

Vrátili se kolem půlnoci totálně ožralí. Ve dvě odjížděl vlak do Prahy, kde se měli druhý den hlásit. Markéta vyšla z ložnice a nesouhlasně pohlížela na nesmírný počet lahví s pivem, které nacpali do zavazadel.

„Pojeď s námi, Markéto,“ navrhl Ummar.

„Nemůžu. Šéf mě nepustí.“

„Vezmi si dovolenou.“

„To nejde. Stávkuje se, demonstruje, kdo nepřijde do práce, je prohlášen za antisocialistický element. A zaměří se na něho.“

„Zavoláš z Prahy, že jsi nemocná.“

„Ale já doopravdy…“

Umlkla, protože se ozval příšerný rachot. Mirras K. Mirras právě zamířil do koupelny, ale jestli měl nejistý krok nebo jím otřásly špatné zprávy vyslané vlastním or-ganismem, zkrátka porazil kovový věšák, který spadl tak nešťastně, že roztřískal umyvadlo.

„Byt mi demolovat nebudete!“ rozzuřila se Markéta. „Vypadněte! Pro takové ožraly jako jste vy je místa dost na ulici!“ A rozvzlykala se.

„Markéto, jestli vyhodíš mé přátele, půjdu taky,“ va-roval Os Ummar.

„Jsi stejný jako oni!“ dupla. „Zajímalo by mě, kdo zaplatí škodu!“

Ummar se sarkasticky zasmál.

„Tak se chystejte na cestu, poutníci. Je čas opustit ty-to přátelské prostory.“ Odvedl Markétu stranou a z tlus-tého balíčku oddělil několik bankovek.

Na nádraží dorazili tramvají, protože v noci se taxík nedal sehnat. Ostatně se jim líbilo, že žijí jako zdejší oby-vatelé. Ve velké čekárně podřimovalo vsedě asi tucet ces-tujících.

„Opravdu jsem se chtěl zasnoubit,“ přiznal se Ummar. „Ale když mě někdo vyhazuje na ulici, neslibuje to šťast-nou budoucnost. S Markétou jsem skončil. A řekl bych, že dokonce pociťuji jistou úlevu.“

Mirras K. Mirras přikyvoval v rytmu jeho slov se sou-hlasem a porozuměním. Sáhl do tašky, vytáhl dvě piva a pokusil se je otevřít způsobem „jedno o druhé“ jak ho to naučil Havránek. Nezkušenost zavinila, že jedna láhev mu vyklouzla z ruky a roztřískla se o podlahu.

Senátor při tomto pohledu zvedl obočí a odsedí si.

„Takové jsou,“ prohlásil Mirras K. Mirras, „tady jako všude jinde. I kdyby ses snažil sebevíc, je to k ničemu.“ S dalším pivem mu to šlo lip. Vystoupil z louže plné střepů a postavil se na suché místo. „Kdybych chtěl, tak můžu koupit celou tu barabiznu i s nájemníky, a ona dělá bengál kvůli pitomému umyvadlu.“

„Pošleme jí z Prahy květiny,“ navrhl Ummar.

„Nevím, jestli tady ten zvyk znají. Ale že to byla sran-da?“ šťouchl ho Mirras loktem.

Noční vředy, denní bojovníci

Vlak burácel nocí a muži sledovali, jak se ze tmy proti nebi vynořují rudé hvězdy a zase mizí ve tmě jako oči mytického draka, který ovládl tuto zemi. Nebyl to symbol, jehož prostřednictvím si drak zemi podrobil; ale bylo jich příliš. Předávaly si noční vlak až do Prahy, bděly i tehdy, kdy cestovatelé v rozhrkaném vagónu usnuli.

V Praze je čekalo studené ráno, Mirrasovi a Ummarovi drkotaly zuby. Kocovina propukla naplno a v podstatě vypadali žalostně. Přesto Jerome, který vypadal důstojně jako vždycky, zahájil den výčitkami.

„Chováte se jako děti. Chápu, že nasáváte, jste na vý-letě a chcete si užít, ale zapomeňte na to, že si tady může-te dovolit všechno. Začaly revoluční nepokoje, pro které je charakteristická vysoká nejistota, dokud jedna z boju-jících stran neprohraje. Do té doby se může stát všech-no. Umím si dokonce představit, že vás popadne policie a šoupne do basy, kde setrváte do konce turnusu nebo ješ-tě dýl. A žádný vedoucí skupiny, konzul ani velvyslanec vás odtud nedostane, i kdyby se stavěl na hlavu.“

„Do ceny je započítáno pojištění pro takové případy,“ poznamenal Mirras.

„Jistě, ale podmínečně. ‚Transfer‘ zajistí právní po-moc a intervenci velvyslance, ale ne tehdy, když se budete sami drát o to, aby vás zavřeli.“

„Nedral jsem se,“ bránil se Ummar dotčeně.

„Rozbíjení flašek na nádraží tady pokládají za chuligánství. Ani nevíte, jaké jste měli štěstí, když přišla po-licie.“

„Žádnou policii jsem neviděl,“ divil se Mirras.

„Protože přišli právě tehdy, kdy jste odešli na záchod. Bylo to jako v grotesce, vy odcházíte na jedné straně a oni přicházejí z druhé. Neviděli jste se. Ptali se lidí, kdo to rozbil, ale nikdo nic nevěděl. Zdá se, že zdejší obyvatelé úřady moc nemilují.“ Chlad v jeho hlase poprvé vystří-dalo pobavení. „A jak milice vypadla, vrátili jste se vy: veselí méďové v flaškami kozla v tlapách.“

„A ty, místo abys držel s náma, sedl sis mezi Čechy.“

„A udělal jsem dobře. Jenom tak bych mohl zajistit pomoc, kdyby vás sbalili. Zachránil vás nejspíš zázrak. Radím vám, abyste dneska dráždili osud míň.“

„Přeháníš,“ řekl nejistě Mirras K. Mirras.

Jerome si ho nevšímal.

„Myslete na to, že jste na území, kde končí všemohoucnost vašich peněz. Na školení váni to opakovali sto-krát.“

„A já si myslel, že všemohoucnost dolaru tady teprve začíná. Za Lincolna si můžeš koupit holku na celou noc nebo najmout na večer cikánskou kapelu.“

„Policie nemusí tvůj ceník akceptovat. Jak tě strčí do báně a zjistí, že jsi cizinec, ohodnotí tě sami a zazpíva-jí cenu.“ Z hlasu mu vymizel nepříjemný tón; nyní jim vysvětloval situaci s určitým nadhledem, jako učitel ne-chápavým žáčkům. „Jdeme se ubytovat do hotelu.“

Odpoledne se usadili „U Pinkasů“ nedaleko Václav-ského náměstí. Halasící průvody táhly zdola, přicházely k soše svatého Václava na koni a uvolňovaly místo dalším. Tento výbuch hněvu jinak klidné Prahy vyvolala ranní zpráva, že policie zabila jednoho z opozičních studentů. Barleycorn, Mirras a Ummar s půllitry v rukou sledovali vývoj situace: nejprve každou půlhodinu a potom po ho-dinách vybíhali zjišťovat situaci. Ale pořád to bylo stejné: Češi šli a šli, jako by si chtěli vynahradit léta strávená bu-dováním socialismu.

„Už dost!“ hlásaly transparenty, „češi pojďte s námi!“ vybízely jiné. „Oni se nás bojí,“ sekundovalo jim volání. „Povstaň, Praho!“

„Na Hrad, na Hrad!“

„Svobodu!“

„Nezabíjejte nám děti!“

Demonstranti, ať už křičící společně nebo jeden přes druhého, vypadali autenticky rozhořčeně – pro americké turisty, navyklé dávkovat své emoce politicky korektně, pohled na sešklebené, rozvášněné obličeje působil jako závan z jiného světa, jako narušení tabu. Řady lidí po-chodovaly, občas se zastavily, když došlo k zácpě, tehdy demonstranti shodili děsivý patos, zapalovali si cigarety a vtipkovali. Jakmile se však vPredú nával trochu uvol-nil a čelo průvodu se hnulo, odhodili piknikovou náladu a zase hlasitě hulákali. Skoro všichni měli na hrudi při-špendlené vlastnoručně vyrobené rozety nebo trikolory.

„Nejel s námi někdo z Hollywoodu?“ zajímalo Mirrase. „Tady by se poučil, přinejmenším o autorské technice.“

„Myslíš, že to hrají?“ zeptal se chladně kandidát na senátora. „Že jsou to jenom cancy a fotomontáž? V tom případě nechápeš, co se tady děje.“

Na davem vlály další nápisy: „Kdy padne vláda?“, „Konec vlády jedné strany!“, „Máme holé ruce“, „Jak bu-deme dneska demonstrovat, tak budeme zítra žít“ a jiné. Každou chvíli jednotlivé skupiny skandovaly svá hesla, okolí je přebíralo; náměstí zaléval davový šum, jako kdy-by tato masa byla jedním velkým organismem, který je schopen generovat zvuky v kterékoli libovolné části.

Když je podívaná omrzela, vraceli se k Pinkasům, kde ostatní hosté popíjeli dál a ani za mák se nezajímali o dě-jinné události, které se odehrávaly sto metrů od nich.

„Takové jsou Čechy,“ řekl menší chlapík, který se pře-stavil jako Slávek Saczek a seděl s nimi u stolu. „V Pol-sku by v takové situaci okamžitě přestali čepovat pivo a vyhlásili úplný zákaz prodeje alkoholu, kdežto tady te-če proudem. Nezavřeli ani v Koruně naproti. Každý může vyběhnout ze šiku, kopnout do sebe pivo a pokračovat v demonstraci. Pivo je tady všechno. Pivo přečká každý režim.“

„Vy jste z Polska?“ zajímal se Ummar.

„Kdysi se ta země tak jmenovala. Dneska je to řa-da volně spojených regionů. Já pocházím ze Svobodné Čenstochovské republiky, tady studuji. Až se vrátím, bu-deme demonstrovat taky, o nic hůř než Češi.“

Při těchto slovech se Slávek potutelně usmíval, nedalo se tedy odhadnout, jestli vyhrožuje vážně. Ale uměl česky a oni potřebovali někoho, kdo by jim překládal nápisy na transparentech.

„StB prý vypracovala na demonstranty tři varianty postupu nazvané ‚Vlna‘, ‚Norbert‘ a ‚Úder‘. Komunistická vláda se strachy podělala. Netroufne si poslat do ulic vojsko.“

Jak se blížil večer, atmosféra na náměstí houstla. Dav houstl také. Kdesi daleko někdo mluvil do hlásné trouby, ozvěna přinášela útržky slov. Dokonce i Slávek Saczek měl potíže s pochopením.

„Pořád chtějí totéž: aby odstoupil Štěpán a zrušili KSČ. Komunistickou stranu,“ vysvětlil.

„A strana ustoupí? Jen tak, po dobrém?“ vyptával se

Ummar.

„Podle mého názoru ne. Ale přinejmenším se něco hý-be.“

Z večerních hodin pilného pití si Ummar zapamatoval gastronomickou pozoruhodnost: tlačenku s cibulí a oc-tem, kterou podle zdejšího zvyku zajídali další dávky pi-va. Jeden z podnapilých hostů vyprávěl protistátní vtip, ostatní se rozesmáli. Slávek průběžně tlumočil.

„Policista zastaví Čecha a vyzve ho: doklady, občane. Čech odpovídá: máte dobré boty? Proč vás zajímají moje boty? Protože se proběhneme!“

Když tma zalila ulice a udělalo se chladno a vlhko, opustili přívětivý lokál. Dav na Václaváku prořídl, ale ne-zmizel. Přímo pod pomníkem svatého Václava na koni skupinky mládeže zpívaly staré písně Boba Dylana a Joan Baezové, a nápisy na zplihlých, jakoby unavených trans-parentech hlásaly: „Pivo pro každého“ a „Vraťte nám Pl-zeň“.

„Sametová revoluce,“ konstatoval Jerome Barleycorn.

Kdo zaplatí?

„Takže jsme přece jenom revoluci přivezli,“ tvrdili Ummar s Mirrasem.

„V jistém smyslu.“

Budoucí senátor Jerome pohlížel z Hradu dolů k Vl-tavě a ke stanici metra Malostranská. V nohách měli několik kilometrů městem, zvládli katedrálu a Staré Město, s úctou pohlédli na palác, kde slavný astronom Tycho de Brahe zemřel po prasknutí močového měchýře, protože se neodvážil vstát od stolu v přítomnosti císaře. Za jejich zády se tyčilo prezidentovo sídlo čili Hradčany, nenápad-ně hlídané před demonstranty, kteří včera slíbili, že tu povečeří. Z tohoto výhledu vypadala Praha klidná, ale na Mánesově mostě, který byl odtud dobře vidět, se už shromažďovali lidé.

„Jak to: v jistém smyslu?“ urazil se Mirras. „Vždyť je to jasné: když turistická kancelář zorganizuje zájezd do země, kde vypukne revoluce, je to stejné, jako by ji přivezla. Problém je jenom v určeném termínu. To kde a co se chystá, se ví už dlouho, a prognózy odborníků určí datum s přesností na dva týdny.“

„Podle čeho?“

„No… zkoumají takzvanou revoluční náladu. Vezmou v úvahu náladu lidí, vztahy úřadů a společnosti, hladinu společenské nespokojenosti. Navíc se provádějí počítačové simulace.“

„Co simulují?“

„Vývoj situace. Podobně jako ve hře Civilizace. Zved-neš daně a tím snížíš rozpočtové výdaje. Zavřeš opozici a tím vyvoláš pouliční demonstrace. Začneš střílet do ob-čanů a přijdeš o křeslo.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Barleycorn. „Všechno nejde vy-jádřit několika jednoduchými vzorci.“

„Tak si nevěř. K souboru předpokladů, simulací a pro-gnóz ještě patří intuice, jako ke každému kšeftu. V kaž-dém případě vedení ‚Transferu‘ jednoho dne rozhodne: jedeme tam a tam, tehdy a tehdy.“

„Ale musí mít stoprocentní jistotu! Nemůžou držet lidi celé měsíce v hotelech a čekat na revoluci, která má zpož-dění. Představuješ si to moc jednoduše. Turista pospíchá, musí se vrátit do práce, ke svým záležitostem, a nemůže hlídat ohrožené režimy. Co se musí udělat, aby revoluce vypukla právě tehdy, kdy letoun ‚Transferu‘ prolétá stra-tosférou? Kdo to uhodne?“

„Prostě revoluci vyvolat, a bašta!“ vyhrkl Os Ummar. „Maximalisto,“ řekl Mirras. „To by stálo neuvěřitelné peníze, taková příprava od základů. Ale třeba ‚Transfer‘ dokáže události trošku ovlivnit? Tady pošťouchne, jinde inspiruje, trošku popíchne lidi… Prostředky má, ty naše lístky nebyly právě levné. Ještě milion nebo dva a mohli jsme vyrazit na oběžnou dráhu.“

„Ale proč?“ vzdychl Ummar. „Smrad a člověk se poblije.“

„Počkejte,“ zarazil se Jerome. „To není špatný nápad, že v tom ‚Transfer‘ jede. Pochopitelně ne přímo.“

„Jak tedy?“

„Víte, koncem 20. století se svět definitivně rozpadl na První a Třetí. Rozdělený byl vlastně už předtím a tehdy se rozhodlo, že se nerozvinutí nebudou pozvedat, ale nechají se plavat. Afrika, velká území Asie a latinské Ameriky se pořád víc mění v peklo na Zemi. Rostou bariéry oddělu-jící chudý, nemocný, přelidněný, válčící Jih od bohatého Severu, který touží po klidu. Třetí svět se hodí už jenom k testování citlivosti bláznivých dobrovolníků a k umísťo-vání takzvané humanitární pomoci, kterou cestou rozkrá-dají úředníci mezinárodních organizací a zbytek si rozdělí tamní loutkové vlády vedené zarostlými vrahy. Místní ná-čelníci, mafie a černý trh z té pomoci vytvářejí své bohat-ství a armády. Mezinárodní firmy tam působí trvale, těží místní suroviny a udržují u moci dosazené diktátory nebo je svrhnou, když se stanou nepohodlnými. Farmaceutické koncerny tam vozí z Evropy a Ameriky prošlé léky, na této charitativní činnosti se pořádně napakují a ještě se předvádějí jako dobrodinci. Lékařské ústavy pod zámin-kou pomoci provádějí pokusy na lidech, testují nástroje, metody, léky, dokonce i bakteriologické zbraně. Takoví boháči jako jste vy by o tom měli něco vědět, ne?“

„Jak to souvisí s pražskými bouřemi?“

„Na udržování statutu quo Třetího světa jsou zapoje-né tak obrovské politické a finanční síly, že tam mohou vyvolat libovolnou revoluci v libovolném termínu. A když už se vyvolá, proč na tom nevydělat tím, že se jako nevý-znamný, ale zajímavý střípek zřídí specializovaná turistic-ká kancelář, takový nějaký Transgres‘, ‚HinReisen‘ nebo ‚Transfer‘?“

„Ty si myslíš, že před našima očima…“

„Ne. Evropa je něco jiného. Po nevratném rozpadu světa na První a Třetí nastal čas rozdělit První svět na A a B nebo na Hlavní a Náhradní, pojmenujte si to jak chcete. Vážený svět A nechce mít nic společného s čer-nochy a Araby, jenom je využívá specializovanými hos-podářskými a ekonomickými službami. Jak už jsem řekl, chce vychutnávat rozkoš vlastnění a plout do ekonomické-ho ráje, do kterého ostatním zavřel cestu. Ale k dokona-lému štěstí je potřeba ještě něco: odbytové trhy a místa, kam je možné v klidu odjet, a přitom za lístek nevypláznout sumu jako za cestu na Měsíc. Bohatí chtějí odpočívat v civilizovaném prostředí, pobývat v Plzni, aniž by ji mu-seli odvézt za oceán cihlu po cihle, povídat si s lidmi, kteří mají stejnou barvu kůže a vypadají stejně… chtějí si tady brát nejhezčí holky a dělat jim děti nebo se s nimi pelešit bez obav, že chytí HlV-a 5. Zkrátka se objevila potřeba vyrvat ze tlap sovětů zaostalou část Evropy a proměnit ji ve Druhý svět, v zázemí a současně obstojné odbytiště. Těmto vyvolencům je třeba umožnit, aby měli dost pe-něz na nákup našeho zboží, zajistit jim snesitelné životní podmínky, tentokrát bez perverzí – a dost. My jim za-se musíme zabránit, aby sami vyráběli, od tavených sýrů až po hodinky, protože od toho tady nejsou. Na Zemi už není zapotřebí ani jedna další továrna; když někde ote-vřeme novou, musíme jinde zavřít starou, propustit tam lidi a platit jim podporu. A na to prostě nemáme, protože ani Kentucky není Bangladéš.“

„To zavání diskriminací,“ ozval se Mirras K. Mirras.

„Ano? Tak si po návratu nech předložit seznam hlav-ních podniků svých holdingů a podívej se, odkud jim ply-nou příjmy. Jistě, je přímo božím darem zůstávat v bla-žené nevědomosti, odkud k nám tečou peníze. Vyrábějí je trpaslíci, vážený. To je moderní pohádka pro exaltované milionáře, kteří chodí s hlavou v oblacích.“

„Budiž,“ kývl Ummar, „dejme tomu, že jsi blízko pravdy. Ale pořád nevím, jak souvisí s tvým výkladem to, co vidíme tady,“ opsal rukou kruh. „Včera jsme se dívali na demonstranty a myšlenka, že nasazují život proto, že je někdo podplatil, by mě tedy vůbec nenapadla.“

„Je to levnější, než si myslíš. Zorganizovat manifes-taci, podle požadované velikosti, v takové zemi jako je Československo, vyžaduje tři až třicet tisíc dolarů. Ochot-ně se toho ujmou různé organizace, když je nezapomenete předem zřídit. V zemích socialistického bloku to jde někde hůř a někde lip. V despocii, jakou zavedl Gorbačov, strana dozírá na všechno, ale lidé jsou tím nespokojenější. Gor-bačov nevzal na vědomí, že velmocenská pozice Sovětské-ho svazu patří minulosti a impérium ekonomický závod nepřežije. Strkal proto sovětské monstrum po cestě vyty-čené Březněvem, dokud nepochopil, že vede do propasti. Zastavil se nahý a bez možnosti návratu. Pustili jsme se horlivě do oživování, cpali jsme do zrezivělého trupu mi-liardy doláčů, protože Rusko musí stát natolik pevně, aby mohlo čelit Číně – ale ne pevněji. Potřebujeme je jenom kvůli tomu. Ale peníze se nedávají zadarmo. Krátce ře-čeno, takzvané lidově demokratické země byly tak trochu odkoupené a vládcové Československa, Polska, východní-ho Německa i zbytku to dobře vědí. Jejich poštěkávání nemá smysl, prolít krev se bojí, protože sověti bratrsky nepomůžou. Všechny režimy během roku popadají jako kostky domina.“

„Tak už zbývá jen vysvětlit tvou krásnou teorii opo-zici.“

„Opozice ji zná, působí v ní pár chytrých lidí. Ale je třeba přesvědčit obyčejné lidi, aby si párkrát zakřičeli na ulicích. A najednou překvapení: lidem, které režim dlou-ho spoutával, není třeba dát ani zlámanou grešli, posta-čí uvolnit pouta, posvítit jim do očí září neonů Prvního světa a namluvit jim, že je to jejich budoucnost. Fantazie motivuje víc než mamon nebo přemlouvání. Ze za vy-touženou svobodu zaplatí monstrózní zlodějnou politiků, korupcí, jakou svět ještě neviděl, gigantickou nezaměst-naností, spoustou spletitých vnitřních sporů, že upadnou do závislosti jiného typu – to už vědět nemusí, proč taky? Ostatně,“ vzdychl, „stejně by tomu neuvěřili.“

Hasta la vista komunista

„Policie uzavřela Mánesův most,“ oznámil Slávek Saczek, který právě přišel s neodlučitelnou videokamerou. „Jestli vyjedou tanky, nadělají z lidí prejt, protože dav nemá kam utéct. Metrem se odjet nedá, stanice je uzavře-na.“

„Pat,“ konstatoval Jerome. „Proč ji vlastně zavřeli?“

„Asi jenom proto, aby ukázali, kdo je tady pánem. Li-dé někam chtějí, úřady tedy řeknou: nesmí se. Tak je jich pořád víc, na obou stranách narůstají emoce, nakonec někdo nevydrží a hodí kamenem. Kvůli hlouposti přijdou ke slovu pendreky. Stanici zavřeli, aby omezili přísun de-monstrantů. A protože někdo byl přespříliš horlivý, metro nejezdí ani na druhou stranu. Když byrokracie zpanikaří, dokáže velké věci.“

„Třeba chtějí zahradit cestu na Hradčany.“

„Hradčany jsou pouhým symbolem. Nikdo se zdravý-mi smysly na ně nezaútočí.“

„Půjdeme dolů, podíváme se na to zblízka,“ navrhl Mirras K. Mirras.

„Já zůstanu tady,“ prohlásil budoucí senátor.

„Bojíš se? Když jsme se včera příliš přiblížili k manifestantům, držel ses vždycky stranou.“

„Když chci obsáhnout všechno, musím stát v určité vzdálenosti, protože jsem dalekozraký,“ řekl důstojně Je-rome. „Pokud chcete, jděte sami.“

Most po celé délce i šířce zaplňoval dav, který na opač-ném břehu blokovaly ne tanky, ale obrněné transportéry, které z této vzdálenosti vypadaly jako protáhlé, hnědé krabičky, tonoucí v moři hlav. Probíhaly jakési diskuse, li-dé gestikulovali, ale situace se neměnila. Parky na nábřeží a před vchodem do metra také zaplnilo lidské mraveniště. Záblesky štítů a přileb mezi stromy naznačovaly, kde se rozmístily policejní posily; z výšky zdi před Hradem bylo vidět prstenec, svírající se kolem shromážděných lidí. Ale k zásahu pořád nedocházelo.

„Nechcete se podívat na včerejší události? „ navrhl Slá-vek, „nahrál jsem, jak pan Ummar krátce před půlnocí pronáší u pomníku projev, ve kterém podporuje českou touhu po svobodě.“

„Na nic takového si nevzpomínám,“ chytil se Ummar za srdce.

„Osobně jsem vaše slova překládal. Sklidil jste velký potlesk.“

Na displeji malá tmavá figurka mávala rukama u no-hou koně s Václavem v sedle. Slova se nedala rozeznat. Potom kamera ukázala jásající mladé Čechy.

„No, no,“ poklepal mu Jerome na rameno. „Bravo. Jestli to tak půjde dál, staneš se českým tribunem lidu.“

Táboření pod Hradem je nakonec omrzelo. Někdo duchapřítomně poznamenal, že U Pinkasů točí pivo a je čas zaujmout tam komentátorské stanoviště. Zamířili ke sta-nici metra. Dav značně zhoustl, na několika místech se objevily transparenty a ozvaly se protivládní výkřiky, ale policie pořád nezasahovala. Jerome, který viděl, že se ne-dá nic dělat, zachmuřeně táhl za nimi.

Najednou, vlastně ani nevěděli jak, se ocitli přímo v centru událostí. Metro stále nejezdilo a nikdo nevěděl, jestli vůbec pojede; neúspěšní cestující vyjeli proto nahoru, obávali se totiž plynu. Ummar, Mirras K. Mirras, Slá-vek a Jerome se prodírali mezi demonstranty a dokonce se přidávali k jejich výkřikům. Atmosféra byla vzrušená, jako na podzimním pikniku, jenom jídlo nikdo nevytahoval.

„Už dost!“ volali společně se stovkami českých hrdel. „Povstaň, Praho! Oni se nás bojí!“

Dnešní hesla se odlišovala od včerejších, přibyl radi-kální tón jako „Odejděte, dokud nemusíte utíkat!“ Obje-vily se aforisticko-filozofické sentence typu: „Kdo se bojí opozice, ten se bojí o pozice“. Na generálního tajemníka KSČ směřovaly už bez obalu výzvy: „Štěpáne, končíme!“ a „Na Štěpána bez Štěpána!“ Slávek sice nevěděl, na kdy připadá svátek tohoto svatého, ale domníval se, že býva-lému tajemníkovi pražské stranické organizace určili dost krátký termín.

„Olša na Hrad, Olša na Hrad!“ ozvalo se rytmické skandování.

Na okamžik zahlédli štíhlého hocha se smutným úsmě-vem, kterého nesli nad hlavami, když dav najednou zakvílel, prohnul se jako živý tvor a dal se na útěk.

„Už jsou tady!“ běželo od úst k ústům. Nastal zmatek. Ummar koutkem oka zahlédl za sebou kovové záblesky, jeho český soused zaúpěl po zásahu pendrekem a při pádu ho postrčil směrem ke svobodě. Na okamžik se jejich zraky setkaly. Mužovy široce rozevřené oči byly plné nevěřícího úžasu.

„K metru!“ zavelel Saczek. Rozběhli se za ním, za zá-dy slyšeli hluk úderů a nadávky těch, které zasáhla ruka lidové spravedlnosti.

„K Pinkasům!“ zavyl Mirras, kterého tlačenice unáše-la nesprávným směrem. „Tam se sejdeme!“

Bitka skončila stejně rychle a nečekaně jako začala. Policie, která rozptýlila své síly na příliš rozsáhlé honitbě, se vrátila, aby přeskupila síly. Dav okamžitě nabyl odva-hy a opět se objevily transparenty. Postrkováni davem se ocitli na nástupišti, kam už přijížděla první souprava a lidé se začali tlačit dovnitř.

„Je hloupé takhle utíkat,“ řekl Ummar. Přestože mu málem vyprášili kabát, cítil se jako revolucionář. „Kde je Jerome?“

„Tady,“ ozval se senátor. S porozuměním pohlížel na pomačkané kolegy, sám elegantní a sterilní, jako by se ho světská špína vůbec netýkala. Zřejmě by prošel beze změ-ny i strojkem na maso, pomyslel si s odporem Ummar.

„Na vlastní kůži jste se přesvědčili, jak se zdánlivě abstraktní teorie mění v činy. Pokud jde o mě, pro dnešek mi to stačí. Už dost. Směr: Pinkasovi.“

Přestože na Václaváku to dál vřelo, U Pinkasů bylo plno. Nějakým zázrakem se jim podařilo usadit. Ummar objímal půllitr, pořád ještě vzrušený útokem na vlast-ní integritu, a přemítal o nelítostném mechanismu dějin, který všechno zalévá a utápí jako povodeň, a když vášně opadnou, když vzduchem přestanou svištět kulky a pen-dreky, ze spálenišť starého se vynoří docela jiná kraji-na. Měl by to nafilmovat Hollywood: kamera se vzdaluje a je vidět, že se jednalo o pouhý fragment většího plánu, zahrnujícího země, pevniny a konečně celou planetu. Je možné, že byli svědky něčeho, co za měsíc nebo dva ide-álně ztuhne do podoby Barleycornovy vize? Cítil se jako člověk, který splnil svou povinnost, který se dočkal milos-ti zasvěcení a těhotný touto novou znalostí je připraven pohlížet na svět jinak.

„Vymysli pro to chytlavý název,“ vybízel ho Jerome. „Název je důležitý, protože umožňuje věc zpopularizovat. Něco jako globalizace nebo internacionalismus, něco, co lidem uvízne v hlavě – a hotovo.“

„Demonstrují pořád líp,“ řečnil na druhé straně Slá-vek Saczek. „Každým dnem jsou zkušenější. I demonst-rování se musí učit a občané mají životní zájem na tom, aby toto umění ovládli co nejlíp.“ Přihnul si z půllitru. „Jestli se to tady podaří, další na řadě bude Polsko.“

Otcové vítězství

Letoun firmy ‚Transfer‘ usilovně zdolával stratosféru, ale bručení jeho motorů jen málokdo věnoval pozornost. Už od startu, tedy asi hodinu, probíhaly na palubě ne-přetržité oslavy vítězné revoluce. Lidé pohrdli nabídkami videa, dokonce i porna, jen několik pasažérů si pustilo servis světových televizních stanic, které každé vysílání zahajovaly zprávami z Prahy. Šampaňské teklo proudem, a sice na účet organizátora, takže se připojili i největ-ší abstinenti a anonymní alkoholici. Ve vlně nadšení byli všichni přítomní svatosvatě přesvědčeni, že se na sameto-vé revoluci osobně podíleli.

Mirras, Ummar i Jerome všeobecné euforii nepodlehli. Po dvou týdnech nepřetržitého testování, co vydrží, přijali návrat s úlevou; ostatně k jejich zvykům nepatřilo sdílení čehokoli s ostatními lidmi, a to se týkalo i nálady. Seděli v křeslech s láhvemi Českého v rukou; Mirras K. Mirras, jako na zdůraznění svých práv na bednu ve stylu beer art, na ni položil nohy. Byla to velká dřevěná krabice s víkem, zvenčí i uvnitř pobitá plechy z pivních plechovek. Prodavač ujišťoval, že je jich tisíc tři sta, ale kdo by tomu věřil. Objem bedny byl propočten na dvě přepravky. Teď byla pochopitelně prázdná, protože pivo se chladilo.

Dvě hostesky, které neměly už co dělat, se nudily a po-kukovaly po cestujících. Pro zdůraznění slavnostního cha-rakteru cesty si obě vzaly speciální úbory; hadříky v klíně byly z trikolory. Na každé ňadro si namalovaly odpovída-jící praporek a tak procházely letounem při vybírání pří-spěvků pro osvobozenou republiku, jak nakazovala firem-ní tradice. Nakláněly se s košíčkem k odulým obličejům bankéřů a obchodníků tak, že jakýmsi zázrakem šeky pří-mo pršely. Ještě větší pozornosti se však těšil vysavač kre-ditních karet, který vyžadoval rytmické posunování karty sem a tam. Když dokončili obchůzku, šéfpilot exaltovaně oznámil, že konto Československé republiky obohatí tři a půl milionu dolarů.

„Raději jim vraťte Plzeň,“ zamručel Mirras K. Mirras; hosteska, která stála vedle něho, se diskrétně usmála.

Od začátku cesty je už stačili opatrně přeříznout, aby nepřetížili organismy a neprobudili démony kocoviny, kte-rou uspali pomocí prášků. Melancholie je halila jako ru-báš.

„Ale byly to krásné dva týdny,“ zasnil se Ummar. „Kdyby mi někdo nabídl něco takového ještě jednou, byl bych pro.“

„Jeď do Polska,“ poradil mu Jerome.

„Vzpomínáte si na ksicht toho Štěpána,“ probral se Mirras, „když poprvé žvanil v televizi, že se nic neděje? Četl z papíru a uhýbal očima. A za týden už rezignoval.“

„Jistě, šlo to bleskem,“ replikoval Jerome.

„A vzpomínáte si,“ pokračoval nadšeně Mirras, „na Stalinovu sochu při pohledu z Karlova mostu? Chtěli jsme se tam vypravit, ale bylo toho tolik… Prý byla vysoká pětatřicet metrů… a rozebrali ji za půldruhého dne.“

„Vezu si kámen na památku,“ pochlubil se Ummar.

„A jak Jerome dával pokyny opozici? Přicházeli k Pinkasům a hned na něho: jaké nám dáte instrukce? Roz-kazy? Žádné. Rozumíme, rozumíme, konspirace. A šup zpátky na náměstí. Myslel jsem, že bude po mně.“

„Nač pokyny, když všechno jde dobře?“ potvrdil skromně Barleycorn.

„A ta báječná hesla! Do smrti na ně nezapomenu. Už dost!“ zařval, až hostesky vytržené z apatie nadskočily. „Češi, pojďte s námi! Podívej se, Štěpáne… A tohle znáte:

Pijme pivo dokud žijem Po smrti se nenapijem!“

„Dobré? Kdes to vzal?“

„Opsal jsem to ze zdi. Nejspíš U Černého vola.“

„Ták,“ protáhl Ummar, „ať žije revoluce. Víte, po-řád se nemůžu zbavit dojmu, že jsme se pořádně přičinili o úspěch těch udatných Čechů. Drželi jsme s nimi a pod-porovali je zjevně i skrytě, jednou jsme dokonce nasadi-li životy na ulicích. Ale naše největší zásluha je v tom, že jsme o všechno pečovali tím, že jsme seděli U Pinka-sů v rituálním kruhu u věnce piv. Jako ti mudrcové ze Šambhaly, na kterých leží celá tíha světa. Nebýt jich, už by dávno bylo po všem. A stejně my: drželi jsme revoluci na mentální uzdě, podporovali ji sympatií a každým pi-vem přibližovali její úspěch. Bez nás by to neproběhlo ani tak rychle, ani tak sametově.“

„Hezká interpretace,“ vzdychl Mirras K. Mirras.

Přiťukli si lahvemi Českého. Hostesky na ně něžně po-hlížely, protektorsky i shovívavě, jako andělé strážní nad postelí.

květen 2002

Thanatos XIV.

Jacek Inglot

Generálního tajemníka Organizace spojených národů Maurice Thoreze od rána příšerně bolela hlava. Náladu mu nezlepšila informace, kterou ráno nalezl na svém ter-minálu – skupina levých teroristů ze Světlé stezky Mao v noci unesla čtrnáct peruánských jeptišek ve věku od šestnácti do osmdesáti tří let a hrozila, že každý den jed-nu znásilní, jestli papež nepodá demisi. Vypadalo to na nějakou mánii – předevčírem skupina arabských extrémis-tů unesla pět rabínů a dožadovala se téhož, tedy papežova odstoupení.

Pouze se nevyjádřili, jestli také hodlají znásilňovat. Jejich akce nepochybně byla reakcí na únos čtyř mullů bojovníky izraelského ONR (Odpor nacionálně-sionistických revolucionářů), požadujících okamžité přenesení ži-dovského státu na Madagaskar. Tak či onak mohl Blíz-ký východ každou chvíli vybuchnout, značná část Jižní Ameriky ostatně také.

„Co s tím má společného papež?“ mručel Thorez při prohlížení databáze týkající se národního a mezinárodní-ho terorizmu. Čím víc četl, tím méně chápal, zato migréna mu málem roztrhla hlavu. Zavřel oči, zaklonil se a opřel se, současně stiskl tlačítko interkomu. „Churchill?“ zavrčel stisknutými zuby. „Slyším, pane generální tajemníku, ehm… chrum…“ zavolaný muž se na závěr věty vysmrkal, jak měl ve zvy-ku. Thorez nesnášel tohoto Angličana s jeho věčnou rý-mou, takhle mu totiž posmrkával už druhý týden. Musel ho tolerovat, protože obsazování míst probíhalo podle klí-če: kde předsedal Francouz, dělal mu tajemníka Angličan a naopak. Cena spojenectví, co s tím. Bůhvíproč to kdysi nazvali entente cordiale.

„Nemůžeš konečně něco udělat s tou rýmou? „ pronesl vyčítavě.

„Podle rozkazu,“ odvětil Churchill, který měl dnes ne-obvykle smířlivou náladu. „Zítra půjdu k doktorovi.“

„No právě… přines mi aspirin… nebo ne, pošli dok-tora sem.“

„Jak si přejete, pane generální tajemníku.“ Churchill přerušil spojení.

Thorez se uvelebil ještě pohodlněji a opěradlo křesla řízené procesorem poslušní následovalo pohyb jeho zad. Zavřel oči a pokusil se vytěsnit dotírající bolest z vědomí. Navíc jeho žena Elen odjela nakupovat do Paříže, jako by to nemohla zařídit v New Yorku levněji a rychleji… Klikařka, sám by dal polovinu ročního platu za to, aby se odtud utrhl alespoň nu tři dny zná výtečné loviště blízko Key Largo… Čerstvá oceánská bríza, člun pohupující se na vlnách, udice hozená přes palubu, pohodlné lehátko a studené pivo…

Od pobřeží Floridy ho odvolal zvuk otevíraných dveří. Stále se zavřenýma očima mávl rukou směrem ke vstupu-jícímu lékaři.

„Vím, co mi chcete říci., doktore, že vynálezce účinné-ho léku na migrénu se ještě nenarodil…“

„Lituji, ale nejsem lékař.“

Generální tajemník prudce otevřel oči. Chraptivý baryton skutečně nepatřil jeho osobnímu lékaři, ale šedivé-mu staříkovi v černých nemoderních fiatech, roztřesenému jako osika. Jeho vrásčitý obličej připomínal zmačkanou utěrku z kůže. V levé ruce držel plochý kufřík – připomí-nal zavřený laptop v pravé černou kouli velikosti teniso-vého míčku. Ruka svírající kouli kmitala v neustávajícím křečovitém rytmu, jakoby mimo vůli jejího majitele.

„Kdo jste, k čertu, a jak jste se sem dostal?“

Stařík přistoupil blíž a tu spatřil jeho oči. Byly černé, matně opalizovaly, připomínaly temné otvory bezedných studní.

„Jsem třináctý Thanatos této planety, nebo, pokud vám to vyhovuje lépe, jeho Smrt.“

Thorez poslouchal a měl pocit, že se za chvíli zblázní – nebo že se mu zdá nějaký bláznivý sen. Před ním sedící stařík mezitím nevzrušeně pokračoval.

„Má služba končí, pracoval jsem celých deset tisíc let, to musí stačit. Bohužel mám závažný problém, neohlásil se totiž nástupce, který bude čtrnáctým Thanatem… Ne-vím proč, možná nahoře na tuto bezvýznamnou planetu zapomněli. Tak či onak končím a rozhodl jsem se předat záležitost někomu, kdo odpovídá za celý svět.“

„A že jste si vzpomněl zrovna na mě?“ namítl rozmrzele Thorez a současně hledal tlačítko interkomu, aby přivolal Churchilla s ochrankou. Konečně má šanci vy-kopnout toho zatraceného Angličana za to, že k němu pustil šílence. Najednou ztuhl – kufřík může být bom-bou a černá koule rozbuškou. Konečně ho dostali! Snažil se vzpomenout, která z četných teroristických organizací mu hrozila zabitím… Zoufale tiskl tlačítko.

„Nefunguje, dokud budu tady, nikdo nevstoupí,“ po-znamenal trpce stařík. „To není bomba, ale můj pracovní nástroj, na obrázcích dříve znázorňovaný jako kosa. Chce-te se podívat?“

Thorez bezděky přikývl, ostatně na antiteroristických kurzech je učili, aby se neprotivili. Stařík položil kufřík na stůl, něco zmáčkl, a ten se otevřel – přece jen to byl lap-top. Muž, který si říkal třináctý Thanatos planety Země, pomalu otočil obrazovku směrem k němu.

To, co zaplňovalo displej, připomínalo výjimečně bláz-nivou verzi windows – doslova stovky menších i větších okének, překrývajících se, mizejících a zase se objevujících, bez ladu a skladu – a v každém z nich se míhaly nevýrazné obrázky. Thorez se naklonil a upřel pohled na jednu ikonu. Ta se nečekaně zvětšila a zabrala celou ob-razovku.

Sebevrah stál na parapetu a volal něco do davu shro-mážděného dole. Několik hasičů pod ním pobíhalo s pla-chtou a snažilo se uhodnout místo dopadu. Muž na para-petu je zahlédl a prudce ustoupil do místnosti, což dav uví-tal mnohohlasým úlevným vydechnutím, ovšem po chvíli se roztříštilo sklo o dvě okna dál. Ven vylétl muž a spo-lečně s oblakem střepů směřoval k betonovému povrchu… Střih. Malá buclatá dívenka usilovně šlapala na trojkolce, aniž věnovala pozornost tomu, že sjela z chodníku a ocitla se ve vozovce. Supěla, protože silnice prudce stoupala – za asfaltovým vrcholem se vynořila střecha stovkou jedou-cího tiráku. Děvčátko si ho nevšímalo a šláplo do pedálů, takže vjelo přesně doprostřed protějšího pruhu. Řidič je neviděl, horečně se přehraboval v přihrádce vedle volantu ve snaze najít balíček cigaret, který mu někam zapadl… Střih. Hubený pobuda roztřesenými prsty hledá vhodnou žílu na rozpíchané ruce…

Thorez sevřel víčka a popadl se za tepající spánky. Cítil, že za chvíli zešílí.

„Dost!“ zachrapěl. Uslyšel cvaknutí zavíraného kufří-ku.

„Jak si přejete.“ Ve staříkově hlasu nebyla ani stopa emocí.

„Jak to děláte?“ zeptal se a pořád se ještě bál otevřít oči.

„Podívejte se.“ Thorez se bojácně podíval skrz prsty. Stařík ukázal ruku, jíž tiskl a současně v úděsném rytmu otáčel černou kouli. Zdálo se, že každý sval funguje docela samostatně a dotýká se jiné části koule.

„To je jakýsi joystick, kouli pokrývají stovky senzo-rů, dotyk každého z nich způsobí smrt člověka, zvířete, rostliny… jednoho, stovek, tisíců či milionů… Thanatovým úkolem je brát život, ničit, ale každý akt úmrtí mu-sí potvrdit ovladač, kosa totiž přesekává nit života, tak bylo určeno na Počátku… V tomto zařízení je uzavřeno tajemství nicoty – jakmile ovladač odložím, přestanete umírat… Ledaže najdete nového Thanata a předáte mu kosu…“

„To by nebylo tak zlé,“ uniklo Thorezovi. Pokud jde o blázna, pak výjimečně rafinovaného. Být Napoleonem, Ježíšem Kristem nebo Johnem Lennonem ho zřejmě ne-uspokojuje. Unaven celou záležitostí si protřel pálící oči a zvedl hlavu. „Co pro vás můžu udělat?“

Ale vrásčitý stařík už byl pryč, pouze na stole ležel laptop a vedle něho lesklá koule. Thorez na ně hleděl úko-sem, ale neodvážil se jich dotknout. Vzadu vrzly dveře do jeho soukromého apartmá, a uslyšel kroky malých nožek.

„Tati,“ zaslechl za zády synův hlásek. „Hraj si se mnou. Nudím se!“

Neměl na něho čas. Musí zjistit, jakým zázrakem ten šílenec pronikl do pracovny a jak se vyhnul zdánlivě ne-překonatelné ochrance.

„Kde je Lucy?“ ptal se po au pair, mladé Američance a podle jeho názoru agentce, kterou mu podstrčila CIA. Přinejmenším však dokázala Felixe zaměstnat.

„Pořád telefonuje s kamarádkami, a já se nudím!“

„Tak si pusť nějakou hru a nezlob,“ odbyl chlapce a stiskl tlačítko interkomu.

„Churchille, přijď okamžitě se šéfem ochranky.“

Ernesto Banderas umíral už šestnáctý den. Většinou mu při tom dělal společnost pouze mechanický respirátor, trpělivě vhánějící kyslík do jeho rakovinou prožra-ných plic. Avšak dnes ho navštívila starostlivá rodina.

„Odpojíme ho, škoda vzduchu pro starého kurevníka, bude se hodit jiným,“ přesvědčoval ostatní synovec Antonio, mladý hýřil a děvkař, kterému Ernesto odmítal sponzorovat jeho výstřelky.

„Opovaž se!“ protestovala teta Flora, tlustá bába, kte-rá v životě neudělala nic užitečného kromě toho, že zbašti-la milion liber tortily. „Advokáti ještě nedohodli všechny detaily.“

„Jestli nedostanu ty vrty v Texasu, tak z toho nebude nic.“ Bratr Pedro nehodlal pustit nejlepší kousek. „Jako nejbližší příbuzný mám rozhodující hlas. Až budou vrty moje, dělejte si s ním co chcete.“

„Stejně je fajn, že ten prďoch nenapsal závěť,“ pozna-menal Antonio. „Vydědil by nás natošup.“

Pedro se zachechtal.

„A my jeho, kdybysme měli co odkazovat. V naší ro-dině měl hlavu do kšeftu jenom Ernesto.“

„A stačilo to,“ dodala rezolutně Flora. „Hodný Ernes-to nahrabal, a my to teď roztočíme.“

Nemocný chtěl protestovat, ale plastiková trubička v hrtanu mu znemožňovala mluvení – byl tak zesláblý, že ani nedokázal pohrozit prstem.

Do místnosti nahlédl mladík; vypadal jako advokát – a mluvil taky jako advokát.

„Zvu vás do konferenčního sálu k podpisu dojednané dohody. Potom bude možné v souladu se zákonem odpojit respirátor.“

Ernesto zůstal sám. Neměl sílu ani k tomu, aby se roz-plakal. Jen se modlil k Nejvyššímu, aby ho rychle odvolal z tohoto pozemského pekla, plného podvodů, cizoložství a mrchožravých hyen, které si bůhvíproč říkají příbuz-ní. Ale smrt nepřicházela… Naopak, měl pocit, že se mu dýchá pořád lépe! Vnímal zvláštní, celé tělo pronikají-cí příliv energie. Hasnoucí vědomí se rázem zostřilo jako břitva a síly se mu vrátily do té míry, že dokázal zvednout ruku a ohmatat si obličej. Ruka se mu zastavila na intubátoru; veden náhlým impulzem, zuřivě jej vytrhl. Tru-bička povolila neobyčejně snadno – odhodil ji a nadechl se čerstvého vzduchu.

Nedusil se… Nechápal, jak je to možné, ale mohl dýchat z plných plic. Nic ho nebolelo, ba co víc, cítil se tak lehce a čile, jako by mu ubylo padesát let. Zvedl se ze smrtelného lože a usedl na okraj postele. Sklem oddělujícím jeho pokoj od chodby uviděl Floru, Pedra a Antonia, jak vášnivě diskutují s advokátem. Zhluboka vydechl – plíce pracovaly, jako kdyby mu je transplantovali od dvaceti-letého kulturisty. Zdálo se, že odchod Ernesta Banderase z tohoto slzavého údolí se odkládá. Rázně otevřel dveře na chodbu.

„Holá, vy tam,“ zařval. „Víte, co uvidíte místo mých prachů?“

Otočil se k nim zády, předklonil se a vyhrnul nemoc-niční košili.

Fortunato rozpačitě splétal a zase rozplétal tlusté prs-ty a netušil, kam se schovat před ostrým pohledem dona Ciccia. Kmotr největší newyorské rodiny postrádal hu-mor.

„Opravdu to nechápu, done Ciccio,“ koktal plačtivě Fortunato. „Víte, že nedělám podrazy, patnáct hajzlíků jsem vám zlikvidoval a vždycky to byla čistá práce.“

„Co se tedy stalo teď?“ poposedl don Ciccio v křesle a potáhl z doutníku. „Proč jsi selhal?“

Exekutor ztěžka polkl. Nejednou už hleděl smrti do očí, ale to bylo ničím ve srovnání se studeným, hadím bossovým pohledem. Mafiáni tvrdili, že šéf dokáže hyp-notizovat. Fortunato pochopil, že ho může zachránit jen ryzí pravda.

„Plán byl jednoduchý. Dostat se k Falconettimu, až bude odcházet z bordelu, toho na rohu Páté a Čtyřicáté sedmé, kde mají samé Japonky…“

Don Ciccio netrpělivě zakašlal a Fortunata zamrazilo. Pro tuhle práci plnou stresu je už moc starý.

„Stručně.“

„No právě,“ pokračoval roztřeseně. „Falconetti vyšel pár minut po páté, bez ochranky, ostatně já s Nikem bysme si s těmi břídily poradili…“ zakuckal se pod šéfovým ledovým pohledem. „Falconetti se nechoval moc opatr-ně, šel ke stánku s novinami a koupil si právě přivezený večerník, určitě se chtěl podívat na výsledky dostihů…“ Přerušil ho úder mohutné pěsti, která praštila do stolu přímo před jeho nosem. Boss se opravdu dožral.

„Tak sejmul jsi ho nebo ne?“ :

Fortunato nadskočil a vyhrkl:

„Samozřejmě, šéfe! Napral jsem mu to přímo do ksichtu, že ho měl jako sekaný biftek, Nico mu přidal z pětačtyřicítky, koupil to do kulí a břicha, krev stříkala, že museli vyhodit všechny večerníky i to, co zbylo od rána…“

„V čem je tedy problém, Fortunato?“ Boss se předklo-nil a pohlížel na podřízeného s dobrotivým pochopením, jako na partu děcek.

„V tom, že ho to nezabilo. Mozek mu tekl po čele a ten skunk vytáhl škorpion, co měl pod kabátem a…“

Muž za stolem na něho pohlížel se vzrůstajícím pode-zřením.

„Fortunato, ty debile, kdo koho tedy nakonec vyřídil?“

Exekutor by zhluboka vzdychl, kdyby mu to dovolily děravé plíce. Rozevřel kabát a ukázal tři nádherné dávky ze samopalu, které mu běžely napříč hrudí, nepochybně dílo odborníka – některé díry ještě krvácely.

„Sám bych to rád věděl, šéfe. Mám jedenáct děr, Nico sedm, z toho tři v srdci. Když Falconettimu došel zá-sobník, otočil se a zalezl zpátky do bordelu, přitom na chodníku nechal půlku mozku, měl jsem nabito sekaným olovem… ale sám jste řekl, že ten pitomec mozek nepotřebuje…“

Don Ciccio užasle zíral, jak si jeho hlavní exekutor rozpačitě strká palec do díry na prsou, někam mezi páté a šesté žebro. Fortunato zahlédl bossův pohled a plačtivě se zeptal:

„Co se děje, šéfe? Jak to, že ten skunk, já a Nico ještě žijeme?“

* * *

Tóro Mifune pocházel ze starého samurajského rodu a znal své povinnosti vyplývající z kodexu bušidó. Když vedoucí oddělení pan Toranaga oznámil, že jeho výsled-ky jsou o 0,056% horší než výsledky lídra skupiny, toho ničemy Kuromakiho, ihned pochopil, že mu zbývá jen je-den způsob, jak si zachovat tvář. Proto nyní seděl na ro-hoži oblečen do slavnostního bílého kimona, s obličejem obráceným směrem k císařskému paláci. Dopis-báseň na rozloučenou ležel zapečetěn vedle poličky s mečem. Chvá-lil v něm dobrodiní poskytované Společností a skládal do rukou šéfů budoucnost své rodiny. Spoléhal na to, že tím získá přízeň vedení a zajistí místo synovi.

Slunce už stálo vysoko na obloze, když Tóro Mifune usoudil, že je čas začít.

Uchopil meč oběma rukama a přichystal se k prvnímu bodnutí. Věděl, že nejlepší je vrazit ostří přímo pod pupík a potom silně táhnout k prsům, až k hrudní kosti, aby rána byla co nejširší. Šéfové Společnosti nepochybně ocení jeho rozhodnost a charakter.

Naposledy prověřil ostří – přeťalo vlas vyhozený do vzduchu – meči zděděnému po předcích se nedalo nic vy-tknout. Zhluboka vydechl, přiložil ostří v úhlu čtyřiceti pěti stupňů tři palce pod pupíkem, načež bodl vší silou, až pocítil, jak mu hrot bez odporu vniká do břicha. Ani to moc nebolelo, vytryskla jen tenká stružka krve. Zbýval ještě druhý pohyb, nahoru – na něm závisí výsledek ce-lého záměru. Tóro tedy sevřel jílec pevněji a trhl mečem k hrudní kosti.

Zvládl to – břicho se otevřelo jako brána podzemní garáže a slizké vnitřnosti vyklouzly ven. Ve střevech ještě pracovala peristaltika po pořádné snídani, kterou si Tóro před poslední cestou neodpustil. Krev stříkala, břicho ho pálilo jako oheň. Tóro čekal, že každou chvíli omdlí a pad-ne do vlastních střev, jak to vídal v samurajských filmech. K ničemu takovému však nedošlo, naopak, mysl měl stále jasnější, počáteční slabost zmizela jako odvanutá a mís-to toho, aby v bolestech umíral v souladu s kodexem, udiveně pohlížel na klubko střev, které mu pulzovalo na kolenou. Cítil se tak dobře, že by je dokázal nacpat zpát-ky do břicha, ránu přelepit flastrem a zaběhnout si na tenisový kurt zahrát dva nebo tři sety.

Tóro Mifune však nebyl nadarmo potomkem starého samurajského rodu a dobře věděl, kolik jeho předků si ote-vřelo břicha s císařovým jménem na rtech. Taková tradice zavazuje, proto znovu uchopil jílec. Třeba to ještě chvíli potrvá, ale do soumraku zbývá hodně času.

Média šílela, nebylo ostatně divu. První stránky no-vin třeštily senzačními titulky, televizní i rozhlasoví re-portéři se přímo utápěli; přinášeli stále nové senzační události, zázračná uzdravení a nedokončená úmrtí. Tisí-ce nemocných, nad kterými už lékaři udělali kříž, opouš-tělo triumfálně nemocnice, v domovech důchodců pořád slavili, skončily všechny konflikty – když nelze nepřítele zabít, ztrácí válka smysl, a nejtvrdší teroristé se hlási-li u psychiatrů. Ochránci lidských práv se zalykali nad-šením, protože se přestal vykonávat trest smrti. Necha-li toho i Francouzi v okamžiku, kdy hlava gilotinované-ho mnohonásobného sadistického vraha, nazývaného dru-hým Modrovousem, se po stětí odkutálela několik kroků a poté začala nadávat prokurátorovi zpochybňujíc původ jeho matky, ženy, sestry i tchyně; nezapomněla ani na oblíbenou fenku Fanny. Oběti nehod nečekaly na pomoc a samy se pouštěly do zachraňování, ovšem pokud jim zů-staly nějaké fungující končetiny. Do ulic vyrazily stovky mrzáků, kteří se procházeli jakoby nic, pracovali a naku-povali; převažovali sebevrazi a oběti mafiánského účtová-ní. Hitem sezóny se stal ze starého železa vytažený kýčo-vitý horor „Noc živých mrtvol“, který nejlépe vystihoval atmosféru těchto dní. Motiv neexistující smrti se stal rov-něž oblíbeným tématem umění, hlavně reklamního – superpohodlné zpevňující podprsenky nabízeli ženám sexy kostlivci.

Zkrátka: život se během pár hodin změnil v neustálý svátek. Lidé spontánně vyjadřovali radost z odchodu smrti. Stěžovali si jen hrobníci, ale to nikoho nevzrušovalo. Vždyť se mohli přeškolit na porodníky.

Situace v podstatě nevypadala špatně, alespoň v očích generálního tajemníka. Z Thanatova tónu však bylo mož-né vyvodit, že lidstvo čekají značné potíže.

Cinkl interkom. Zatracený Churchill smrkal jako ob-vykle.

„Měls něco udělat s tím svým frňákem!“ zavrčel Thorez. „Dostat se k doktorovi není problém, když jsou vše-chny nemocnice prázdné.“

Tajemníkovi zabublalo v nose. Thoreze jízlivě napad-lo, že konečně ví, proč jsou Angličané pokládáni za fleg-matiky.

„Byl jsem u nejlepšího virologa ve městě. Řekl, že mi nemůže pomoci, protože antibiotika přestala působit.“

„Cože?“ Thorez nechápal.

„Vysvětlil, že léčba antibiotiky spočívá v zabíjení ba-cilů. A když nic neumírá… Nevěřil jsem mu a polykám prášky, ale bez výsledku!“

To už se Thorezovi nelíbilo. Není v celé té nesmrtel-nosti nějaký háček?

„Co chceš?“ zeptal se, aby nepokračoval v nemilé dis-kusi. Neustálé posmrkávání není moc příjemná perspek-tiva.

„Přišel k vám profesor Laurana…“

Thorez si nevzpomínal, že byl s někým takovým na dnešek domluven.

„Znám ho?“ zeptal se.

„Ne, ale doporučuji ho přijmout. Dostal Nobelovu ce-nu za biologii, za výzkum buněk… Z toho, co říkal, vy-plývá, že ví něco o tom… no o tom, co se děje. Netváří se zrovna vesele.“

Generální tajemník se otřásl hrůzou. Už to začíná, pomyslel si. Jenže co?

Profesor Laurana byl asi padesátiletý, s hubeným inte-ligentním obličejem, na první pohled typ kompetentního vědce. Thorez mu zdvořile nabídl křeslo naproti svému stolu.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se přívětivě. Nobe-lova cena za biologii není jen tak něco.

Návštěvník si ho mlčky prohlížel, jako by hodnotil, jestli je generální tajemník správný adresát jeho odborné informace.

„Víte, že nám zůstávají jen dva či tři týdny normál-ního života?“ začal znenadání.

Thorez se sarkasticky usmál.

„Copak je ještě normální?“ zavtipkoval.

Profesor se mlčky poškrábal na bradě.

„Rámcově dosud ano,“ volil slova s pečlivostí vlast-ní vědcům. „Přestože jsme přestali umírat, pořád ještě fungujeme jako organizovaná civilizace. Ale to nepotrvá dlouho.“

„Co tím míníte?“ Thorez nesnášel lidi, kteří chodili oklikami, místo aby napálili pravdu rovnou.

„Tato nesmrtelnost je naším prokletím,“ pronesl vážně Laurana. „Jde o to, že nesmrtelnými se nestali jen lidé, ale vůbec všechno, dokonce i nejmenší organismy, molekuly bílkovin, o čemž se zanedlouho přesvědčí každý osobně. Vážený pane, biologie našeho světa se zhroutila!“

Když profesor vysvětloval bod za bodem, jaké budou důsledky nekontrolovaného růstu buněk, generálnímu ta-jemníkovi se dělalo střídavě horko a zima. Bál se pohléd-nout do zrcadla – obával se, že zešedivěl.

„Asi za tři týdny,“ vysvětloval Laurana, „bude každý složitější organismus na této planetě připomínat puchýř plný donekonečna se množících buněk. Viděl jsem to pod mikroskopem a ujišťuji vás, že je to skutečný horor, žádné baktérie nehodlají umírat, ani po polití kyselinou sírovou, dělí se jako šílené, dokud stačí výživa. Je to logické, pro-tože život, který neumírá, má před sebou jen jednu cestu: nekonečnou expanzi…“

„Kam to nakonec povede?“ zeptal se zesláblým hlasem Thorez.

„Hm, to je opravdu zajímavé… Myslím, že po jisté době ty puchýře začnou praskat, spojovat se a mísit, až nakonec povrch planety pokryje vrstva bublající, neustále se množící koloidní hmoty, která dosáhne až do stratosfé-ry... Zajímalo by mě, jestli si ten tvor zachová nějakou formu vědomí… Kde jste, není vám něco?“

Nedostal odpověď – monsieur Maurice Thorez, gene-rální tajemník OSN, ležel v bezvědomí pod stolem.

O celé záležitosti, to jest o Thanatově návštěvě a všem ostatním, informoval Radu bezpečnosti. Ze začátku mu pochopitelně nevěřili, ale když jednotliví stálí členové za-čali dostávat zprávy od vlastních vědců, bez výjimky po-tvrzujících Lauranovu teorii, zavládl v budově OSN ho-rečný ruch. Rada bezpečnosti zasedala nepřetržitě a zou-fale hledala východisko. Zbytek lidstva zatím setrvával v blažené nevědomosti a bezstarostně oslavoval odchod Smrti.

To by samozřejmě skončilo, kdyby se Lauranova teorie dostala do médií. Samotný profesor se domníval, že co nevidět na ni připadnou i učitelé biologie na základních školách. Za pár dní budou důsledky živelného růstu buněk zřejmé i každému ignorantovi a zbytek normálnosti smete celoplanetární panika.

„Je opravdu zle,“ referoval zdrcený Thorez. „Ukazuje se, že na Zemi neexistuje zákon, podle kterého by bylo možné odsoudit někoho k doživotnímu přijetí Thanatovy funkce. Nabídli jsme to i nejzvrhlejším vrahům, kteří čekají na popravu, ale všichni odmítli – vědí, že dokud není Thanatos, nic jim nehrozí, a Lauranovou prognózou opovrhuji Prostě jí nevěří. A až uvěří, bude pozdě. Pro-fesor tvrdí, že nám zbývají nanejvýš dva dny, potom už budou změny v DNA buněk nevratné.“

„Vot problema,“ poznamenal velvyslanec Ruska Kuropatkin a sáhl pro chlebíček s kaviárem. Navzdory ros-toucímu voleti – což byl první projev živelného růstu bu-něk – sršel optimismem. „Když nevozmožno silou, nevozmožno vůbec. Dokonce i v mátušce Rusi, u nás těpěr demokracija, job jevo mať.“

„Hladovec Rusák má angínu pectoris,“ zašeptal Thorezovi do ucha Churchill. „Kdyby Thanatos neodešel, už by byl pod kytičkama. Nemyslím si, že chce upřímně po-moci.“

Velvyslanec Velké Británie lord Fergusson si položil ruce na tučné břicho a točil prsty mlýnek. Ještě před týdnem byl plochý jako žehlící prkno, břicho se mu pro-padalo. Zřejmě přestal mít problémy s příliš intenzivní látkovou výměnou. Fergusson byl proslulý překvapivými nápady.

„A co někoho vyklonovat?“ začal. „Tajně, tiše, aby se to nikdo nedověděl… Takový klon nebude mít občanská práva…“

„Je to nápad,“ navázal Thorez. „Ale koho klonovat? Musel by to být člověk se zvláštnímu dispozicemi, tedy s výjimečně silnými, přirozenými vražednými sklony. Nic si nenamlouvejme, odpovědnost za smrt na celé planetě vyžaduje někoho výjimečného.“

„Například někoho takového, jako byl Hitler,“ nadho-dil Fergusson.

Na tento návrh reagoval zástupce USA Redford, kte-rému zase něco rašilo na kůži. Ruce i obličej mu pokrývaly masité puchýře.

„Ten byl zaměřený jednostranně, likvidoval by jenom Židy,“ poznamenal střízlivě. „Ječeli by, že jsou zase obětí spiknutí gójů.“

„Máte pravdu,“ uznal Thorez. „Ostatně Hitlerovo tělo zmizelo a nelze odebrat buňky… Ale Mao se zachoval dokonale, ten snad rasové předsudky neměl?“

Dotaz patřil čínskému delegátovi, který od začátku jednání seděl beze slova a bez hnutí, nejedl a nepil – takže díky tomuto absolutnímu postu ještě přibližně připomínal sám sebe. Avšak zvuk jména bývalého vůdce narušil jeho buddhistický klid.

„Ruce pryč od Předsedy Maa,“ zarecitoval. „Imperialistický tygr ze sýra a sóji nebude využívat buňky Milo-vaného vůdce ke svým hanebným, lidstvu nepřátelským záměrům. Nepřítel nezneužije našeho Předsedu, Slunce Asie…“

Určitě by recitoval dál, kdyby mu velvyslanec Francie Marchais nepodrazil křeslo pod zadkem a tímto prostým způsobem ho nevyřadil z další diskuse.

„Mao odpadá,“ řekl ustaraně Fergusson. „Mordoval by jenom nepřátele lidu, hlavně čínského. Potřebujeme někoho univerzálního… Třeba Stalina!“

Kuropatkin se kupodivu neurazil, zřejmě ho podráždi-lo Číňanovo vychvalování Předsedy. Rusové vždycky po-kládali obyvatele Říše středu za bezcenné feudální pod-dané, houf zaostalých kuliů.

„Nu ovšem, náš báťuška je nejlepší, proč dál hledat. Koba to řezal pa ravnu, Židy i góje, pracující inteligenci i líné dělníky, umělce i straníky, naše, Poláky, Pobalťany, Čečence, Ukrajince a koho libo. Není nikoho, komu by baťka nenakopal prdel, to byl nastojaščij internacionál! Předseda Mao mu může nanejvýš samovar nosit!“

Číňan chtěl něco namítnout, ale opět přišel o křes-lo, tentokrát zasáhl Fergusson. Vymstila se mu tisíciletá izolace a schovávání za Velkou zdí, jinak by znal zvyky vládnoucí na elitních evropských univerzitách.

„Jestliže proces klonování začne za hodinu, v hydropo-nickém autoklávu bude třicetiletý Stalin hotový za třicet šest, nanejvýš čtyřicet hodin,“ počítal nahlas Churchill, stále bojující s rýmou. Nakonec vytáhl kapesník a hlučně si pročistil nos. Po tom zásahu mu bylo rozumět troš-ku lip. „Mozek bude pochopitelně čistý, ale je možné mu vštěpit čipy s patřičnými programy, několik historiků se do toho hned pustí… Neměl by se jeden čip věnovat Solženicynovým sebraným spisům?“

„A nezapomeňte na Stručné dějiny VKS (b) a jeho prá-ci o jazykovědě!“ doporučil Kuropatkin. „To byla v mládí oblíbená četba našeho generála-prezidenta.“

„Tak to bychom měli,“ oddechl si Thorez. „Když to půjde dobře, za dva dny budeme mít čtrnáctého Thanata a celá tahle hrůza skončí.“

Kuropatkin vytáhl mobil a delší dobu dával pokyny pracovníkům velvyslanectví, kteří mu potom něco dlou-ze sdělovali. Nakonec schoval přístroj a chytře pohlédl na Thoreze. „Vsjo v parjadke, ale gospodin generál-prezident říká, abyste mi ukázali tu ‚kosu‘. Kdoví, jestli se nejedná o další rafinovaný uskok CIA. Nu, kde je to ustrojstvo?“

Thorez pokrčil rameny. Všechno na tomto světě má své meze, určitě i rusko-americké přátelství. Kývl na Churchilla a podal mu magnetický klíč od pracovny.

„Přines laptop, co leží na mém stole, ale nedotýkej se černé koule, ledaže by ses chtěl stát Thanatem,“ zavtipko-val, ale nikdo se nerozesmál. Černý humor dokonale vyšel z módy.

Churchill odešel. Vrátil se asi za dvě minuty s prázd-nýma rukama; na to Kuropatkin reagoval jízlivým úsměš-kem.

„Gdě ana, agenti?“ zeptal se triumfálně. „Gdě je ta kosa, co?“

„Na vašem stole jsem nic nenašel,“ vysvětloval zma-tený Churchill, „ani pod ním. Není tam nic, co by připo-mínalo laptop a černou kouli.“

Thorez v duchu proklínal svou hloupost; měl ty arte-fakty dát do trezoru, ale bál se na ně sáhnout. Thanatos ho pořádně vystrašil, proto se omezil jen na zamčení dveří pracovny.

„Půjdeme tam všichni,“ rozhodl. „Někde musí být.“ Jeho pracovna ležela hned vedle konferenčního sálu – patro v budově OSN, kde zasedali, měl generální ta-jemník k výlučné dispozici. A skutečně, na stole ležely jen desky s hlášeními a analýzami, nikde žádný počítač kromě služebního terminálu. Thorez před očima členů Ra-dy bezpečnosti bleskově prohledal místnost, dokonce vytřepal koš na smetí, ale Thanatova kosa někam zmizela. Jak byla marnost jeho hledání stále očividnější, na Kuropatkinově slovanském, pihovatém obličeji se prohluboval žoviálně uštěpačný škleb.

„Vot, vy dumali, že náš generál-prezident durak? Máťušku Rassiju jste chtěli napálit, sobaki…“

Nadával by dál, nebýt toho, že se najednou chytil za krk, zmodral, něco nezřetelně vykvikl a bezvládně se zhroutil u stěny na podlahu. Ještě několikrát těžce zafu-něl a zmlkl. Nad nehybné tělo se sklonil Fergusson, který při tom musel zatáhnout překážející břicho.

„Nedýchá!“ pronesl udiveně. „Nehmatám pulz.“

„Že by infarkt?“ uvažoval nahlas Churchill. „Při tak pokročilé srdeční nemoci se mu to mohlo stát kdykoli…“

„Po Thanatově odchodu?!“ zvolal Thorez. Všichni zmlkli, zaraženi touto poznámkou – a teprve teď zaslechli dětské pokřikování. Doléhalo z nedovřených dveří soukromého apartmá generálního tajemníka. Tho-rez do nich strčil a vstoupil dovnitř.

Jeho syn Felix dřepěl v salonu na koberci a skláněl se nad otevřeným a zapnutým laptopem. V ruce držel černou, lesklou kouli a křečovitě ji tiskl, pohled upřený na obrazovku, kde se neustále objevovaly a mizely barevné ikony. Thorez cítil, že si musí okamžitě sednout.

Felix nepochybně uslyšel kroky, protože se otočil a po-hlédl na otce černýma očima, připomínajícíma temná ústí děl.

„Tati!“ vykřikl nadšeně. „To je bezva hra! Můžu kosit jak se mi zachce…“

Generální tajemník Organizace spojených národů za-úpěl a klesl do náruče svého rodáka monsieura Marchaise. Felix spiklenecky mrkl na shromážděné velvyslance a vrá-til se k laptopu. Nastalo mrtvolné ticho, které přerušil Churchillův jasný a výrazný hlas:

„Víte, že mě konečně přešla ta zatracená rýma?“

2001

Ruská ruleta

Andrzej Pilipiuk

&

Konrád T. Lewandowski

Šéfredaktor Senzací byl právě na dovolené, takže mla-díka, který vypadal jako přemoudřelý věčný student, je-den z těch, co neustále střídají školy a nespokojí se ani se studiem na třech fakultách naráz, poslali k jeho zástupci. Se stejným zdarem ho mohli poslat diskutovat o barvách se slepcem. Zástupce, tlouštík s kovovými brýlemi a licousy, byl nepochybně vynikajícím přitakávačem, jakých právě uplynulá doba socialismu vyprodukovala spousty, ovšem debata s návštěvníkem výrazně přerůstala jeho in-telektuální možnosti. O to víc, že ho děsil přízrak samo-statného rozhodnutí.

„Můžete nám předložit seznam témat, kterými se chcete zabývat? Poradíme se a odpovíme vám…“

„Co potřebujete?“ Mladík neměl žádné pochopení pro kompetenční trable šéfredaktorova zástupce.

„Máte něco hotového?“

„Ne. Napíšu článek na určené téma,“ vysvětloval mla-dík trpělivě.

„Na každé?“

„Ano.“

Zástupce šéfa pořád nechápal.

„Ale o čem chcete psát?“

„A co právě teď potřebujete?“

„Co nám vlastně navrhujete, pane…“

„Tomaszewski. Radoslaw Tomaszewski…“

„Když nevíte, co chcete psát…“ Zástupce svraštil níz-ké čelo, až mu málem spadly brýle. Pomalu dospíval k zavěru, že konkurence na něj poslala provokatéra.

„Hledám práci.“ Mladík začal odjinud.

„Á, to jste měl říct hned. Volná místa nemáme.“

„Proto chci začít externí spoluprací. Potřebujete ně-jaké téma?“

„Naši novináři si témata hledají sami,“ pronesl šéfre-daktorův zástupce hrdě.

„Myslel jsem, že si je vymýšlejí…“

„Cože?“

V tom okamžiku se rozhodla zasáhnout sekretářka, naslouchající u pootevřených dveří. Vstoupila do pracov-ny a něco šéfovi šeptala. Tomaszewski zaslechl slova „stá-žista“, „vymítání“ a „Lublin“.

„Jistě, ale on se nevrátil…“ namítl zástupce šéfre-daktora Senzací a v tom okamžiku v jeho očích konečně blýskla inteligence. Společně se sekretářkou pohlédli na Tomaszewského a vábivě se usmáli…

Dveře vyzdobené sugestivním nápisem VÍTEJTE V KRAJINĚ, KDE CIZÁK ZAHYNE se otevřely, zaskří-paly nikdy nenaolejované panty. Jakub odtrhl kalný po-hled od půllitru s pivem a pohlédl ke vchodu. Ve dve-řích stála vysoká postava v uniformě ruského kavaleristy z první světové války.

Jakub poznal v příchozím svého přítele Semena. Poposedl a udělal místo na lavičce ukradené v parku. Starý kozák přimhouřil oči podrážděné dýmem cigaret nejhorší kvality.

Jako obvykle v den trhu byla hospoda plná lidí. Jedni zapíjeli úspěšné obchody, druzí propíjeli vydělané peníze. Ti, kterým kšeft nevyšel, pili na žalost. Bylo po půlnoci a přítomní už dosáhli patřičného stupně opojení. Hostin-ský za pultem spokojeně počítal výdělek. Hosté se dneska opravdu vyznamenali. Z tekutin mu zbyl jen denaturák a jahodová pálenka.

Semen dosedl vedle Jakuba a vytáhl ze záňadří skle-nici od okurek. Přítel mu opatrně přelil polovinu obsahu své nádoby.

„Co tě přivádí?“ zeptal se.

„Dvě věci.“ Příchozí sňal papachu a otřel si rukávem čelo. „Velká a malá.“

„Tak začni velkou,“ usmál se vymítač a lokl si piva.

Také kozák si svlažil hrdlo.

„Chlupáč zase nadělal škodu,“ oznámil, když polkl. „Lidi ze Starého Majdanu tě kvůli tomu hledali.“

„Jak vidíš, na chvíli jsem zakotvil tady,“ řekl Jakub. „Občas je potřeba propláchnout ledviny…“

„Kotvíš v téhle putyce už třetí den.“ zavrčel kozák. „Co s tím uděláš? Mluvím o chlupáčovi…“

„Copak to nezvládnou beze mě?“

„Zahnali ho pochodněmi, ale zašil se v lese a určitě se ještě vrátí.“

Exorcista přikývl.

„Potvora přilezla roklí. Opičáci ji neuhlídali.“

„Nevím, v Dubince jsem dlouho nebyl,“ broukl Semen. „Tu zemi lítacích seker nemám rád.“

„A co chtějí po mně?“ Jakub zase ztratil souvislost.

„Abys chlupáče zlikvidoval. Jako odměnu mezi sebou sebrali pár set zlotých. A jako obvykle bude mejdan. Už chystají pití.“

Exorcista povytáhl uznale obočí.

„Tak to je pořádně naštval,“ usoudil. „Nějaké ztráty?“

„Josifovi řádil na jahodové plantáži. Zdupal čtvrt hek-taru, těžko říct, kolik spásl. Markovi rozvalil pilu. Dvacet kubíků vyschlých prken, po kterých se prošel, vzal čert. Hodí se leda na topení. Tomášovi vlezl do stodoly. Sežral tam pět metráků brambor, vyžahl sud zákvasu a rozbil destilátor. Pavlovi v sýpce zbaštil tři pytle ovsa a navíc zašlápl podsvinče… U mě se drbal o traktor. Budu mu-set koupit nový… O vyvrácených plotech ani nemluvím… Ale škody je i tak dost.“ Vandrovec zachmuřeně přikyvoval. Hrozně se mu ne-chtělo z hospody.

„U tebe,“ dodal kozák, „zlámal jablůňku a sežral ně-jaké švestky. Zelené. Neublíží mu?“

„Chlupáči mají výdrž,“ zklamal ho Jakub. „Vzpomí-nám si, jak jeden z nich oškubal dvě hrušně a zapil stu-denou vodou. Člověka by to zabilo, ale on si za dva dny ještě dal jako nasup chmel z celé chmelnice a taky nic. Kachní žaludek. Když má hlad, sežere i noviny z kiosku. Chtějí, abych ho zlikvidoval?“

„Ano. Miščuk dokonce řekl, že ti dá pancerfaust.“

„Ale…“ mávl exorcista rukou. „Udělám to tradičně. Už dlouho jsem neměl příležitost, musím zachovat čest. Jako to dělali předkové. Kopí a šavle…“

Semen přikývl.

„Tak si to pamatuju,“ řekl. „I lidi si to myslí, proto mě poslali pro tebe, i když Jožin chtěl jít se samopalem… Ale nenechali ho.“

„Ten jeho samopal znám,“ usmál se Jakub. „Když s ním šel jednou na divočáka, stěží ho zachránili. Vystřílel plný zásobník a ani jednou netrefil… A ta druhá věc?“

„Někdo za tebou přijel. Z Varšavy.“

Jakub překvapeně zamrkal.

„Co je zač?“ zeptal se. „Klient nebo dokonce pacient?“

„Ani to, ani ono. Asi něco jako novinář. Dobře víš, že ten městský přízvuk nesnáším. Zkrátka mu nebylo rozu-mět.“

„A co on? Šel k čertu?“

„Ne. Napřed fotil vesnici, ale zahnali ho. Teď čeká na dvoře, až se vrátíš.“

„No nic. Půjdu,“ zavrčel Jakub a vstal.

Dopil pivo a křísl půllitrem o zeď. Pro štěstí.

„Barmane!“ zařval.

„Jsem hostinský,“ vypískl hospodský za pultem. „Ja-kube, tolikrát jsem tě prosil…“

„Koně!“

Už za pět minut stála před lokálem osedlaná herka. Vandrovec obratně vyskočil do sedla a odklusal do tmy.

Klisna, pobídnutá podpatky gumáků, obratně přesko-čila plot a přistála na dvoře. Jakub seskočil. Neznámý se-děl na zápraží a klimbal. Stařík se usmál, vytasil od pasu odrbaný revolver a vystřelil novinářovi u ucha. Ten se-bou trhl a když spatřil ozbrojence v černé esesácké blůze, bezděčně se pokřižoval.

„Hm, zřejmě zbožný člověk,“ zamumlal Jakub.

Když se návštěvník vzpamatoval z prvního dojmu, na-přáhl ruku na uvítanou.

„Jmenuji se Radoslaw Tomaszewski…“

„A já jsem Vandrovec, Jakub Vandrovec,“ prohlásil hospodář důstojně.

Stiskl hostovi ruku, potom ji otočil dlaní vzhůru a po-hlédl na čáry.

„Hele, čtu tady zajímavé věci. Ale ledacos by bylo do-bré vylepšit,“ zamručel. „Nejlíp břitvou nebo skleněným střepem…“

„Napsal jsem dopis, že přijedu.“

„Aha, dopis,“ vzpomněl si exorcista a vyňal z kapsy hrozně zmačkanou obálku, ještě pořád zalepenou. Z ho-línky vytáhl bajonet a zručně ji rozřízl. Chvíli zíral na vyrovnané řádky.

„To je tvůj dopis?“

„Ne, ten je z berňáku,“ pohlédl Tomaszewski na pří-pis. „Píšou, že pošlou policii.“

„Ať to zkusí.“ Exorcista hodil papír na zem a začal prohledávat kapsy. Po chvíli našel kus dalšího dopisu.

„Tenhle byl asi tvůj. Fajnový papír na cigára. Sakra, zapomněl jsem si ho předtím přečíst… Tak to pověz vlast-ními slovy. Ale nebudeme stát tady,“ stiskl kliku a otevřel dveře. Zevnitř zavanul pach dávno nepraných ponožek, okou-saných kostí, rzi a myšiny. Jakub rozsvítil a myši utekly.

Ostatní zůstalo na místě, i když ponožkám chybělo jen málo, aby hlodavce následovaly.

„Tak který noviny tě poslaly?“ zeptal se hostitel.

„Týdeník Senzace, „ odvětil okamžitě návštěvník.

„Senzace…“ procedil Jakub. „Hm. Už dávno jsem ne-dělal nic senzačního, ale jestli jsi přivezl viagru, tak tady vedle bydlí takový mladý holky…“

„Mám něco ekologičtějšího.“ Tomaszewski sáhl do taš-ky a vytáhl láhev s nažloutlou kapalinou, ve které plavaly dřevěné třísky.

„Pálenka?“ zhodnotil Vandrovec odborně obsah.

„Sám jsem ji destiloval,“ pochlubil se návštěvník.

„De… co?“

„Pálil.“ Tomaszewski přeložil odborný termín.

„Pálí, takže našinec…“ zabrblal Jakub a pohlédl na hosta přívětivěji. Beze slova postavil na stůl dvě sklenky od hořčice a převzal od novináře flašku.

„Nač jsou tam ty klacíky?“ prohlédl si ji proti světlu.

„To je dubové dřevo, zlepšuje chuť,“ vysvětlil Toma-szewski.

„Uvidíme…“ Jakub zručným švihem bajonetu usekl hrdlo láhve i se zátkou. Nalil.

„Na kšeft,“ pronesl novinář přípitek.

„Kšeft může být.“ Vandrovec dopil a mlaskl, „čistá pálenka, skoro jako z obchodu,“ prohlásil.

Tomaszewski poklidně vyprázdnil svou sklenku.

„Musí být čistá,“ odvětil. „Destiloval jsem podle ma-tematického vzorce…“

Jakub se málem zakuckal.

„Můžu ho napsat.“ Novinář mu nevěnoval pozornost. Vytáhl papír a propisku. Kosti odhrnul doprostřed stolu, aby si udělal trochu místa. Napsal:

C=-0,0984T2+13,78T-389,7.

„Co je to?“ podrbal se Vandrovec na hlavě.

„Na základě tohoto vzorce měřením teploty par na vstupu do chladiče vypočteme koncentraci právě zkapalňujícího destilátu v hmotnostních procentech,“ vysvětlil Radoslaw. „Potom je to třeba ještě zprůměrovat nebo lé-pe integrovat metodou nejmenších čtverců, tím dostane-me koncentraci hotové pálenky. Tato kvadratická rovnice, nazývaná Przewodasova parabola, je částí křivky fázové rovnováhy soustavy alkohol-voda. Funguje v rozsahu tep-lot 79 až 99 stupňů Celsia.“

Jakub chvíli přemítal, ale posléze pochopil.

„Takže pálit se dá i matematika,“ prohlásil spokojeně.

„Jenom ze zvířete nic nevymáčkneš,“ odvětil Rado-slaw filozoficky.

„Jak to, že ne?“ protestoval Jakub a vytáhl litrovku zubrovky.

Tomaszewski se probudil v seně.

Jemně řečeno, moc nevnímal a hrozně toužil být kde-koli jinde, hlavně daleko od vlastní hlavy. Nebo ještě lip, hlavy se zbavit… Když nabyl schopnosti vnímat okolí, zjistil, že kabát i kalhoty mu pokrývá světlehnědá hmota, která voní a chutná jako hořčice. Takže to musí být hořči-ce. Byla i v kapsách a peněžence… A Radoslaw osobně se nalézal ve Vandrovcově stodole. Když si to novinář uvě-domil, vypotácel se ven.

Jakub držel v ruce kladivo a v ústech hřebíky. Dveře vytržené z pantů vracel zpátky do rámu.

„Jsem to doopravdy já?“ vzpomínal návštěvník na-máhavě. „Omlouvám se…“

„Ic… se ne… alo,“ odvětil Vandrovec ústy plnými hře-bíků.

„Už jsem si chvíli myslel, že mě přepiješ,“ pronesl Ja-kub uznale, když o chvíli později usedli ke snídani. To-maszewski zíral bezradně na chleba a bůček. „Najednou jsi zařval, že mi ukážeš, jak pije bulvární čmáral, ale mís-to toho jsi namazal prostěradlo hořčicí, zabalil se do něho a vyběhl na dvůr zavřenými dveřmi…“

Radoslaw těžce kýval hlavou a nic neříkal. „Chápu…“ pohlédl na něho Vandrovec kriticky, „chce to lomcováka…“ Vytáhl další flašku.

Tomaszewski naznačil, že chce uprchnout, tentokrát skrz stěnu.

„Klídek,“ přiblížil se Jakub s plnou sklenkou k hos-tovi přilepenému ke stěně. „Buď se pozvracíš, nebo se ti rozjasní v kebuli, v každém případě ti bude líp…“

Došlo k tomu prvnímu. Bledý novinář s rukou na ústech vyběhl na dvůr a zůstal viset na plotě. Prozíra-vý Vandrovec ponechal tentokrát dveře otevřené.

Ke křečovitě se zmítajícímu Tomaszewskému se seběh-lo hejno slepic. Zastavily se a vyčkávaly. Když vytryskly zvratky, začaly zobat zbytky jídla. Hlavně z té, která při-šla příliš blízko.

„Už nikdy zadělávanou slepici…“ vracela se Radoslawovi nálada.

„Jednoho démona jsme vyhnali,“ konstatoval exorcista při pohledu na hosta, který se vracel v mnohem lepším stavu. „Když odhlédneme od hořčice. Můžeme začít zno-va.“

„Ne, děkuji, raději mléko.“

„Mlíko?“ podrbal se Vandrovec. „Budu muset říct sou-sedům... Hm… ale co si o tobě pomyslí? Nu což, host do domu…“ Vstal a vyšel ven.

Tomaszewski začal čistit kabát.

Jakub zabalil do tašky osikový kůl a kladivo. Na brus-ce přiostřil bajonet.

„Tentokrát ho vyřídím,“ procedil tiše a mstivě.

„Koho chceš vyřídit?“ zeptal se Tomaszewski.

Exorcista se usmál.

„Oběšence. Dáš přednost vymítání nebo lovu chlupáče?“

„Popis vymítání mi otisknou určitě, s lovem si nejsem jistý,“ vysvětlil Radoslaw. „V každém případě mě sem poslali proto, abych udělal reportáž o venkovském vymí-tání.“

Jakub zašel do sýpky a vytáhl pár černých holínek, mírně okousaných od myší.

„Musím si vzít lepší boty,“ vysvětlil. Stáhl si gumáky a odlepil od nohou onuce. Pod vrstvou šedé látky zasvítily jasně zelené, propocené ponožky.

Tomaszewski povytáhl obočí.

„Intenzivní barvička,“ poznamenal.

„Jo. Víš, jaké jsou to ponožky?“ V Jakubově hlase za-zněla pýcha. „Historické! Táta pracoval v hotelu v Chelmu, když tam bydlel doktor Lasker.“

„Ten slavný šachista?“

„Ten. Jenže z podlahy trčel hřebík, doktor na něj šlápl a roztrhl si nohu i s ponožkou. Tak serval i druhou, te-dy celý pár, a šup s ním do koše. A můj táta je vytáhl. Šachisti je chtěli od něho koupit, ale zasekl se, že ne. Od-kážu je v závěti vnoučkovi…“

„Do té doby z nich moc nezbude.“ Tomaszewski poposedl, aby se ocitl na závětrné straně.

„Nevadí…“ Exorcista se začal obouvat.

„Ty boty jsou taky slavné?“ zajímal se host.

„Boty? Nevím. Možná ano, protože majitel se psal von…“

„Odkud je máš?“

„Sebral jsem je jednomu esesákovi, vzal ho čert! Měl menší nohu, musel jsem do nich tři měsíce lít denaturák, než mi začaly pasovat.“

„Sebral jsi esesákovi boty? A neprotestoval?“

„Čím by protestoval, když jsem mu napřed ušmikl hla-vu šavlí?“ Do poutek na pásek kalhot Vandrovec strčil nový, izolovaný kabel a u poklopce na něm udělal fantas-tický uzel. „Jestli jsi připravený, můžeme vyrazit.“

„Tak jdeme.“ Tomaszewski hbitě vyskočil a popadl fotoaparát. Prošli vesnicí, potom vylezli na kopec. U lesa se roz-kládalo velké brambořiště. Vlastně už nerozkládalo. V ze-mi zely hluboké průrvy, kolem se válely poničené rostliny. Tu a tam svítil nakousnutý brambor.

„Co se tady stalo? Řádili divočáci?“

„Divočáci ne, chlupáč,“ řekl Jakub zachmuřeně a od-plivl si. „Tolikrát jsme říkali těm z Dubinky, aby je hlídali líp, ale kdepak. Smějí se přímo do očí, mrzáci. Tak jim toho chlupáče zlikvidujeme…“

„Co je ten chlupáč zač? Medvěd?“

„Škoda slov. Dokud neuvidíš, neuvěříš.“

„Kam jdeme?“

„Do Dubinky vede rokle… říká se jí Šibenice.“ Jakub obratně ukroutil baleniko z machorky a nasál vonný dým.

„Šibenice? Zajímavý název.“

„Ano, zajímavý a v jistém smyslu památeční,“ řekl exorcista a vyplivl kousek papíru, který se mu při šluku dostal do úst. „U Vojslavic jsou dvě, ale ten druhý název je po Židech, které tam věšeli, kdežto tady to byla horší věc.“

„Jak horší?“

„Přijel takový pitomý inkvizitor, aby pokřtil Dubinku. A umínil si, že napřed pověsí kněze. A taky ho pověsil, přestože mí předkové ho chtěli upálit na hranici a proklát osikovým kůlem… Neposlechl. A kněz teď tady chodí i za bílého dne.“

Tomaszewski zavrtěl hlavou.

„Straší?“

„I tak se to dá říct.“ Jakub si opět odplivl. „Lidi jsou tady chytří, věděli, že kněze je třeba neutralizovat, ale inkvizitor si postavil hlavu, že ho pověsí, protože je to větší hanba. A taky to odskákal. Hned druhou noc mu něco vypilo krev. Ale Dubinku potom opravdu pokřtili. Takže bylo po jeho…“

„Moment, moment. Kdy to bylo?“

„Co bylo?“ nepochopil Jakub.

„Ten křest v Dubince?“

„Někdy za Sobieského. Našinci zahnali pohany od Vídně a zdejší lidé si taky chtěli zabojovat s pohany, tak se vydali do Dubinky,“ vysvětlil. „Kdyby Sobieski dostal výprask, určitě by se dodnes nic nestalo. Takhle se pro-budila zbožnost a došlo ke katastrofě.“

„A ten kněz?“

„Jaký kněz?“

„Jaké to bylo náboženství?“

Vandrovec odhodil oharek.

„Pohanské,“ vysvětloval trpělivě. „Měli takový ka-menný sloup se čtyřmi ksichty, na každé straně jeden, a před ním pálili ohně a podřezávali děti. Alespoň tak to lidi říkali.“

„Ještě koncem sedmnáctého století tady byli opravdo-ví pohani?“ zamyslel se Tomaszewski. „Jakým zázrakem přežili?“

„Určitě v lesích,“ vysvětlil Vandrovec. „A teď nemel pantem. Za chvíli budeme na místě.“

„Počkej, potřebuji informace pro článek… Ta rokle… Šibenice…“

„To je nejkratší cesta do Dubinky,“ řekl Jakub neo-chotně. „Dá se tam jít ještě z druhé strany, po hatích přes močál. Jenže je to nebezpečné, protože cesta je úzká. Kdy-si tam zapadlo policejní auto; vesničani je vytáhli až za pět let.“

„Kdy straší v rokli?“

Exorcista vzdychl.

„V rokli straší vždycky po setmění a v poledne. Po setmění je to normální, duchové vždycky řádí od soumra-ku do úsvitu, i když někteří lidi tvrdí, že přestanou, když zakokrhá kohout. Kdysi jsem tomu věřil a málem jsem na to dojel. Ostatně je to jedno.“

„A jak ten duch vypadá?“

„To se právě neví. Ještě před válkou jel kupec z Du-binky, bylo poledne, vjel do úvozu z druhé strany a z této vyjel jen kůň s vozem. Kůň se dočista zbláznil. Bál se všeho. Slunce, větru, stačil šelest a už si lehal. Nakonec ho porazili, protože se nemohli dívat, jak se všeho děsí.“

„A co kupec?“

„Zmizel beze stopy. Naši pročesali rokli, nikde nic. Po-povídali si s těmi z Dubinky, ale oni tvrdili, že odjel. Určitě tentokrát nelhali, protože na voze zůstalo zboží a peníze, oni by to tam nenechali.“

„To jsou taková zlodějská pakáž?“ zajímal se Tomaszewski.

„A jaká.“ Jakub si opět odplivl. „Další případ byl hned po válce. Dva straničtí aktivisté šli obracet opičáky na komunismus.“

„Jaké opičáky?“

„Tak my nadáváme těm z Dubinky,“ vysvětlil exorcista. „Jenže měli smůlu, šli roklí taky v poledne. Nikdo neví, co tam viděli. Jednoho jsme našli večer, už nežil. Doktor řekl, že to bylo srdce, infarkt ho srazil na fleku. Druhý se objevil třetí den. Seděl u řeky, v očích prázdno, šedivý jako holoubek, přes rameno měl přehozený samo-pal. Zásobník měl prázdný, do něčeho všechno napral, ale nepomohlo to. Odvezli ho do Chelmu, do blázince, kde se po několika létech probral a napsal zprávu pro stranu. Navrhl vesnici i rokli zlikvidovat atomovou pumou. Tak ho zase strčili zpátky do blázince. Potom ho pustili. Při-jel sem a šel do Dubinky, lesem, dokola. A už ho nikdo nikdy neviděl. V Dubince tvrdili, že nedošel, ale byla to pravda? Nejspíš ho zabili…“

„A nezkusil nikdo zjistit, co se tam děje?“

„Jo, takoví pitomci se taky našli. V poledne se tam za-jet nedá, protože se koně plaší hned zkraje, ale někdo to zkusil traktorem. Zařadil dvojku, zablokoval volant a ply-nový pedál, a vyjel. To v rokli ho zřejmě nechtělo zabít, protože po bábě prý pocházel z Dubinky, fakticky vypa-dal trochu jinak. Nejdřív mu hned na začátku zhasl mo-tor. Ale byl umíněný. Druhého dne motor opravil a vyjel.

Píchl pneumatiku. Doprostřed dojel teprve třetí den. Do-konce vyjel na druhé straně. Jenže dost divně. Traktor byl začouzený, jako od ohně, a hodinky na ruce ukazovaly, že tam strávil šest hodin, a ne dvacet minut.“

„Hrn. A co povídal?“ zajímal se Tomaszewski.

„Nepověděl nic, protože mu něco utrhlo hlavu. A dírou v boku mu vytekly střeva.“

„Dírou?“

„Jo, pod žebry měl ránu jako od bagru, ale bagr to nejspíš nebyl, ten by ho shodil ze sedadla.“

„Hm. A ty, takový vynikající exorcista, jsi nezkoušel vyčuchat, co se tam děje?“

„Co tady čuchat? Pověsili kněze a ten se mstí. Dubinku nechává na pokoji, ale cizince likviduje průběžně. Jeho duše zřejmě nemá klid. Ale my ji upokojíme…“ usmál se temně Jakub a ohmatal přes plátno tašky důkladný osi-kový kůl.

„Je ta rokle daleko?“

Jakub místo odpovědi ukázal. Stáli u vstupu do mo-hutné průrvy, vyhledané vodou mezi zarostlými pahorky. Na vrcholu srázu rostl hustý, temný les. Roklí vedla cesta místy zpevněná štěrkem.

„Tak co, jdeš psát článek nebo se vrátíme?“ zeptal se Jakub. „Ještě toho můžeme nechat.“

„Půjdeme,“ rozhodl Tomaszewski.

Odvážně vstoupili mezi stromy. Vládlo naprosté ticho, nevál ani nejlehčí vánek. Ptáci utichli.

„Blíží se poledne,“ řekl Jakub. Vytáhl z tašky kuši a natáhl ji.

„Pěkná,“ ocenil Radoslaw. „Kdes ji vzal?“

„Kdysi jsem ji koupil od maníků, co si hráli na rytíře. Lumpové chtěli hodně, ale je dobrá.“ Exorcista do ní vlo-žil zaostřený osikový kolík a položil prst na spoušť. „To jen pro všechny případy.“ Po tvářích se mu rozlil široký slovanský úsměv. Ušli několik desítek kroků, když se nečekaně vedle ces-ty na žluté zemi objevila rozsáhlá rezavá skvrna.

„Hm,“ broukl Jakub, „co to je?“

Chvíli kopal do země botou. Z hlíny začaly vystupovat podrobnosti.

„Motorka,“ poznamenal Tomaszewski.

Vandrovec kývnutím schválil jeho diagnózu.

„Někde tady musí být i jezdec,“ usoudil.

Skutečně, o několik kroků dál trčel ze země kousek kožené bundy. Jakub vytáhl z tašky polní lopatku a začal kopat. V bundě byl motocyklista, vlastně to, co z něho zbylo. Ale zbylo málo. Novinář se sklonil nad hromádkou kostí. Jako první vyhrabal zmačkaný a špinavý novinář-ský průkaz. Byl na něm dobře čitelný nápis vytlačený stříbrnými písmeny: Senzace.

„Můj předchůdce uvolnil místo…“ pronesl zamyšleně. „Co mu tak ublížilo?“

„Že by naše pitivo?“ nadhodil Jakub.

„V hlavě má díru…“ prohlížel Tomaszewski pozorně pozůstatky. „To nebyla zdejší pálenka, i když dooprav-dy dokáže hlavou pořádně zacloumat. Tady zasáhl tupý předmět, možná kladivo nebo sekera, případně dláto… Chtěl snad někdo proniknout k mozku?“

Zvedl kousek stehenní kosti.

„A tahle je rozloupnutá podélně, jakoby kvůli mor-ku… Připomíná to kanibalismus, ale ten se na našem území vyskytoval naposledy ve druhém století.“ Novinář sáhl pro fotoaparát.

„Jenže tehdy lidi nejezdili na motorkách.“ Jakub kopl do vraku.

„Úsměv, prosím…“ Tomaszewski lebce pootevřel če-listi.

Vedle motoru se něco zablesklo. Radoslaw se rychle sehnul.

„Ten je nádherný!“ vykřikl nadšeně.

„Copak jsi našel?“ Vandrovcovy oči blýskly chtivostí.

„Kamenný hrot oštěpu… Dokonale zachovaný… Kaž-dé muzeum rádo obohatí svou sbírku. Zatím se našlo jen několik kousků. Vím to, protože jsem loni pracoval jako kopáč na vykopávkách. Při té příležitosti jsem se poučil.“

„Jak je to staré?“ zeptal se Vandrovec.

„Paleolit.“

„A po našem?“

„Asi šedesát, možná čtyřicet tisíc let.“

Exorcista pokýval hlavou.

„To udělali naši.“

„Ne tak docela, neandertálci.“

„Jdeme dál,“ popohnal ho exorcista. „Blíží se poled-ne…“

Putovali po dně rokle. Jakub se pozorně rozhlížel.

„Co hledáme?“

„Cihlové základy, bývalý podstavec šibenice,“ vysvět-lil Jakub. „Určitě z něho zbylo jen pár úlomků… Ale najít ho musíme.“

V tom okamžiku se Radoslaw opět sehnul.

„Co máš teď? Hm, zase šutr…“

„Pěstní klín. Pořádný, zřejmě z téže doby.“

Jakub si prohlédl nález.

„Pf,“ zafuněl pohrdavě. „Zahoď to. Jestli budeš chtít, nasbíráme lepší.“

„Tady je toho víc?“

„V Dubince se jich válí celé hromady. Ale nepřišli jsme si sem hrát na archeology, ale kvůli článku o vymítání.“

„Mě zajímá všechno,“ zamručel Tomaszewski. „Mám to v povaze, a takové parádní kousky se nenajdou každý den…“

„Taky patříš mezi lidi, co pořád čumí do knížek? A ne-leze to na mozek?“

„Věda je jako alkohol, prospěje jen znalci…“

Vyrazili dál. Jakub kontroloval zrakem stěny rokle, kuše v mozolnaté ruce následovala jeho pohled.

„Půlka cihly,“ ohlásil jeho společník, který při pátrání po dalších památkách zkoumal půdu.

Vandrovec obrátil oči k nebi.

„Asi dost stará, protože jsou na ní stopy po prstech. Zřejmě vyrobená ručně. Takové se u nás dělaly naposledy v době baroka, čili za Sobieského.“

Cihlových zlomků se objevovalo pořád víc, až se ko-nečně v lesní hrabance rýsoval zřetelný obdélník.

„Máme základy,“ řekl Vandrovec. „Tohle byla asi ka-tovna, a šibenice byla zřejmě tam.“ Ukázal na několik cihel, které připomínaly jakýsi komín.

V otvoru uprostřed ještě byly zbytky ztrouchnivělého dřeva.

„Co uděláš teď?“ zeptal se Tomaszewski.

„Musíme zjistit, kam to hovado zahrabali. Určitě na západ od šibenice.“ Vandrovec zabořil lopatku do lesní půdy.

„Tady není, tady taky ne,“ vrčel stále nervózněji při kopání fantasticky pokrouceného zákopu.

Novinář se pohodlně usadil na základech a rozhlížel se po okolí. Všude vládlo ticho. Po duchách nebo upírech ani stopy.

„Nespi, nebo ti utrhnou hlavu,“ poradil mu Vandro-vec. „Kolik je hodin?“

„Půl dvanácté. Myslíš, že duchové mají hodinky? Proč by měli řádit přesně ve dvanáct?“

„Pro nás by bylo lepší, kdyby je měli…“

„Třeba reagují na polední zvony.“ Tomaszewski za-hlédl podivnou postavu na stromě na druhé straně rokle.

„Hele, opice,“ upozornil Jakuba. „A veliká. Že by gori-la, co utekla z cirkusu? Třeba vypsali odměnu…“

Exorcista zvedl hlavu a chvíli pozoroval záhadný zjev.

„Jo tohle,“ zamručel. „To nic. Dá se říct, že je to člo-věk.“

„Kdepak člověk, koukej, jak sedí…“

„Nemudruj, raději chvíli kopej, říkals, že to umíš.“ Str-čil novináři lopatku. „Budu hlídat. Jsem už starý, bolí mě záda…“

Tomaszewski se pustil do práce, jeho společník ztěžka dosedl na zídku a lokl si z placatice, kterou měl v náprsní kapse. Kuši pro všechny případy položil vedle sebe, aby ji měl po ruce.

Radoslaw se narovnal a otřel si pot z čela.

„Pořád nic,“ řekl. „Hele, opic přibylo…“

Na stromech bylo už nejmíň pět postav.

„Kolik je hodin?“

„Za deset minut dvanáct.“

„Dobře. Je čas jít. Vrátíme se odpoledne a ještě po-pracujeme…“

„Ty opice jsou divné, nemají ocasy…“

„To nejsou opice,“ zopakoval Jakub zachmuřeně.

„Lidi přece nelezou po stromech.“

„To na nás čumí zdejší dotěrové,“ vysvětlil exorcista. „Ještě nikdy neviděli pracovat archeology, tak jsou zvě-daví.“

„A proč vypadají tak divně?“

„Nacpali si pod bundy nakradená jablka. Vracíme se. Vezmi kuši, já jsem se jí nanosil už dost.“

„I nohy mají křivé…“ Novinář zvedl zbraň.

„Za to můžou rodiče alkoholici a nedostatek dusíku v půdě. Jdeme!“

Tomaszewski pohlédl úkosem na společníka a beze slo-va zastrčil lopatku za pás. Zamířili ke Starému Majdanu. V tom okamžiku se ze zatáčky vynořil asi tucet ohavů a odřízl jim zpáteční cestu. Všichni muži měli ploché nosy, ustupující brady, mohutné nadočnicové oblouky a velice nízká čela. Přihrbeni pomalu kráčeli na křivých nohách. V mohutných chlupatých tlapách drželi basebalové pálky, pruty betonářské ocele, kovové trubky a vidle. Nejstarší, úplně šedivý, svíral oštěp s kamenným hrotem. Jakub zatřepal Tomaszewským a vytrhl ho z objevitelského tranzu.

„Rychle!“

Rozběhli se roklí směrem k Dubince. Pronásledovate-lé, kteří jim zprvu šlapali na paty, záhy zůstali pozadu.

„Na těch nohách do O se běhá dost mizerně!“ funěl Jakub. „Na delší vzdálenost se jim dá utýct.“

„Oho!“ zvolal Radoslaw nadšeně.

„Ovšem, ohavy,“ souhlasil Vandrovec.

„Vždyť to jsou ryzí neandertálci! Jako z učebnice…“

„Kdepak,“ mávl Jakub rukou. „To mají z Černobylu.“

„A kamenné hroty jsou taky z Černobylu? To snad ne!“

„Upír nepočkal na zvony,“ potvrdil ponuře exorcista.

Napříč cesty, mezi stěnami rokle, se vlnil vzduch jako ve velkém žáru. cesta zmizela, setmělo se. V roztřesené ploše se objevil stín, jakási silueta…

„Vypadá to jako brána mezi světy…“ usoudil Tomaszewski. „Kdo to…“

„Kuši!“ sykl Vandrovec. „Leze ven…“

Novinář nestačil předat zbraň. Temný oblak zamířil neuvěřitelnou rychlostí přímo k nim.

„Střílej!“ zařval Jakub.

Tomaszewski, chystající se vystřelit, zakopl a v okam-žiku, kdy stiskl spoušť, kuše mířila k zemi. Zasvištěla tě-tiva a osikový kolík odletěl do tmy. Ozvalo se děsivé, pro-nikavé zakvílení, přímo k zešílení, kdyby jím nepronikala bolest.

Rozvlněný vzduch spolu s temnou postavou se okamži-tě stočil do kruhového víru, ten se smrštil do bodu a zmi-zel. Opět bylo vidět les a cestu roklí.

„Víc štěstí než rozumu,“ pokýval hlavou znechucený exorcista. „Ještě dobře, že jsem kolík očaroval, jinak by letěl pánubohu do oken.“

„Zasáhl jsem a za… zabil.“ Radoslawovi se teprve teď rozdrkotaly zuby strachem. „Zabil jsem dddémona!“

„Kdepak, nezabil.“

„Vždyť jsem ho zasáhl!“

„Ale ne do hlavy ani do srdce.“

„Tak kam? Do břicha?“

„Ještě níž. Pod pás…“

„Osikovým kolíkem do…“ Tomaszewski se bezděčně podrbal v rozkroku. „Bože! co teď…“

„Vím já?“ pokrčil Vandrovec rameny. „O něčem ta-kovém neslyšeli ani nejstarší vymítači. Ale zřejmě ho to oslabilo, protože zmizel. Budiž…“

Na cestě se objevila tlupa, která je pronásledovala.

„Myslet budeme potom. Tempo!“

Opět zanechali pronásledovatele daleko vzadu. Potom zalezli do křoví u ústí rokle a naslouchali.

„Jsou to neandertálci!“ prohlásil Tomaszewski rozhod-ně.

„Tak jo,“ zavrčel Jakub. „Povím pravdu. To je chybě-jící článek. Konečně se našel. A nejen to, teď hledá nás…“

„Vždycky jsem si myslel, že chybějící článek máme hledat my…“

„Tak už to v životě bývá,“ usmál se exorcista. „Když nemůže Mohamed k hoře, musí hora k Mohamedovi…“

Křoví se zatřáslo divokým vytím. Opět se dali na útěk. Po několika minutách se zastavili na vršku. Z křoví pod nimi začali vylézat neandertálci. Vzduchem zasviš-těl oštěp a dopadl Tomaszewskému k nohám. Zvedl jej k očím a užasle zíral na ostří.

„Co je zase?“ zeptal se exorcista posměšně. „Opět pravěký hrot, jenže z nějakého zvláštního ka-mene...“

„Ukaž.“ Jakub uchopil oštěp. „No jo. To je porceláno-vý izolátor.“

Divoši začali vylézat na kopeček. „Zmizte!“ zaječel Vandrovec. „Paleolit už skončil! Opi-ce na stromy! Novináři k perům!“ Jako odpověď přilétlo několik vulgárních přívlastků a další oštěp.

„Oni umí mluvit?“ žasl Tomaszewski.

Seběhli po odvráceném svahu a schovali se do křoví na kraji vesnice.

„Proč by neměli umět?“ zeptal se exorcista.

„Převládá názor, že neandertálci nebyli schopní vydá-vat artikulované zvuky.“

„Přes slova jsi tady ty, tak bys to měl vědět,“ broukl Jakub. „Ale za čtyřicet tisíc let se zřejmě naučili. Nadá-vají docela obstojně…“

„Zajímalo by mě, jaký mají inteligenční kvocient?“

Jakub zamrkal.

„Co je to kvocient? O inteligenci jsem už slyšel, o té pracující ve městech a na venkově, na besedách politici povídali…“

Opatrně vystrčil hlavu z křoví. Další oštěp mu srazil z hlavy rádiovku. Přikrčeni vběhli mezi chalupy.

„Mají v oknech skla,“ poznamenal Tomaszewski. „Ale špinavá, úplně neprůhledná. Asi je nikdy nemyli…“

„Jen si nemysli. Když opice pozoruje lidi, dokáže si navlíknout i gatě,“ pronesl jeho společník filozoficky. „Po-běžíme přes ves, protože většina nám odřízla cestu k rokli, tak se dostaneme k hatím. Přibude dvacet kilometrů, ale večer budeme doma.“

„Celá neandertálská vesnice…“ funěl Tomaszewski v běhu. „To přece není možné! Lidi by o tom mluvili!“

„Mluvili, mluvili, ale nikdo nám nevěřil. Ani z okresu, ani z kraje… Sakra!“

Mezi nimi a hatěmi se objevil velký houf. Za zády slyšeli dusot pronásledovatelů.

„Co od nás vlastně chtějí?!“ znervózněl Tomaszewski.

„Vždycky měli slabost pro Homo sapiens, protože má-me chutnější mozky. Navíc ten přízrak je místní božstvo, a ty jsi jim ho znesvětil. Do tvrze!“ rozhodl.

Nestačili proklouznout. Než uběhli sto kroků, pronás-ledovatelé je obklíčili. Byli vPredú , vzadu i po stranách. Neměli už kam utéct.

„Udeřila poslední hodina…“ vzdychl Jakub a odjistil revolver.

V tom okamžiku Tomaszewski udělal něco, co exor-cista od městského chytráka naprosto nečekal. Jediným skokem se ocitl u plotu a vytrhl plaňku.

„Zapomněli jste na Crô-Magnon?!“ zařval a zaútočil. Neandertálci poplašeně uhnuli, ještě než k nim doběhl. Oba muži se protáhli mezerou a dostali se na cestu mezi ploty.

Na vrcholku jednoho kopečku zvedajícího se nad okolí trčely ruiny velkého dvorce. Uprchlíci se záhy ocitli na-hoře. Opičáci vylezli z domů a obstoupili je širokým prs-tencem. Bylo jich několik desítek.

„Poslyš, co se stalo v tom Crô-Magnonu?“ zeptal se Jakub, když popadl dech.

„To je místo paleolitické bitvy mezi Homo sapiens a neandertálci. První bitva v dějinách lidstva. Pro neandertálce tedy byla poslední. Zřejmě mají od té doby komplex…“

„Takže naši vyhráli, a co opice?“

„Snědli je. Podle archeologických nálezů zřejmě chut-nali i Číňanům a Srbům. V srbské Krajině se našlo v jedné jeskyni několik stovek sežraných neandertálců…“

„No dobře. Musíme vydržet do noci. Potmě vidí mi-zerně. Pak zkusíme utýct,“ řekl Vandrovec.

„V noci roklí? Sám jsi říkal, že tam straší…“

„Půjdeme lesem dokola, a přízrak se nás určitě už troš-ku bojí…“

„Tam je asi kostel.“ Tomaszewski ukázal na stavbu skrytou mezi kaštany.

„Je,“ přitakal Jakub. „Jenže mimo provoz. Poslední-ho faráře snědli a nové kurie nějak neposílá… Zřejmě se žádný kněz nechce obětovat…“

„Oni jsou katolíci?“

„Formálně ano. Když inkvizitor zlikvidoval kněze, byli pokřtěni. Potom přijel zeman, uložil jim robotu a pomocí drábů je zahnal na stavbu kostela. Když kostel postavili, snědli zemana i dráby… Nějaký čas vesnice ještě lákala a před válkou se tady usadil další zeman… A po válce to už znáš.“

„Zemědělská reforma a sebrali mu půdu?“

„Reforma byla neandertálská, ale zhruba dopadla stej-ně. Zemana snědli, palác spálili, půdu zabrali…“

„Počkej, ještě mi není všechno jasné. Inkvizitor tady zrušil kult Svantovíta?“

„Takového pitomy se čtyřmi ksichty. Mohl to být i Svarožík…“

„Hm. A jak to, že neandertálci věřili ve Svantovíta?“

„Copak nechápeš? Zřejmě je obraceli i Praslovani…“

Za tvrzí byly patrné napůl rozpadlé hospodářské bu-dovy. U nich stála mezi duby docela zachovaná kaple.

„Tam se schováme,“ rozhodl exorcista. „Dveře má dů-kladné, v oknech mříže. Jestli nás nevykouří, dokážeme se bránit dlouho.“

Vběhli dovnitř a zarýglovali důkladná dubová vrata. Tomaszewski se rozhlédl. Kapli zřejmě ještě před válkou proměnili ve skladiště zemědělských strojů, které se válely kolem stěn v různém stupni rozkladu. Některé vypadaly funkčně.

Jakub si změřil tep a pořádně si lokl z placatice. Došli k oknu a pozorovali pohyb nepřítele.

„Na takové hrátky jsem už starý,“ vrčel Vandrovec. „K sakru, možná ten článek ani nenapíšeš. I když vy-klouzneme, budou hlídat rokli…“

„Nevadí. Tohle je lepší téma.“ Tomaszewski ukázal na vesnici.

„Cože, ta banda zavšivených australopitéků má být lepším materiálem na článek než moje schopnosti?!“ ura-zil se Jakub.

V tom okamžiku vlétl dovnitř dlouhý oštěp. Cestou vyrazil díru ve vitráži.

„Dokážete jenom mávat klacky!“ křikl Jakub. „Za sto milionů let vývoje se možná zcivilizujete! Opičáci!“

Odpověděl mu výstřel… Do zdi narazila olověná kule a skutálela se jim k nohám.

„Mušketa,“ usoudil Tomaszewski. „Musím uznat, že se civilizují nebezpečně rychle.“

Jakub zvedl kuli.

„Buď se mi to zdá, nebo slyším motor auta,“ podotkl.

Radoslaw pootevřel vrata a opatrně vyhlédl.

„Policie,“ prohlásil s úlevou. „Jsme zřejmě zachráně-ni.“

Vandrovec zavrtěl odmítavě hlavou a odplivl si. Automobil přijel blíž a zaparkoval nedaleko kaple. Te-prve teď novinář uviděl, že vůz je celý rezavý, jako by ležel dlouho ve vodě. Vystoupili z něj tři neandertálci v poli-cejních uniformách, které na nich visely jako pytle.

„Oni mají vlastní policii?“

„Ne, ale když ti poldové spadli z hatí, po několika létech je vytáhli a rozhodli se, že je nahradí…“

Tomaszewski v panice zabouchl vrata. Jeden z poldů přišel a zaklepal.

„Jakube, to nemá smysl,“ pronesl chraptivým, hrdel-ním hlasem. „Máme návrh…“

„Jaký?“ zeptal se exorcista.

„Dáš mám toho svýho kámoše na jídlo a my ti daru-jeme život.“

„Oni pořád ještě jedí lidi?“ vyděsil se Tomaszewski.

„Pouze rituálně,“ uklidnil ho Vandrovec. „Nanejvýš jednou za kvartál…“

„Tak co? „ ptal se polda.

„Ať žije. Je to odvážný člověk,“ namítl Jakub. „Ne-dovolím, aby ho sežrali zbabělci.“

„Nejsme zbabělci,“ protestoval druhý z paleolitických policistů. „Jsme odvážní!“ Vandrovec se pousmál.

„Dokažte to,“ navrhl. „Ruskou ruletou.“

„Tak jo!“

„Ty s nimi chceš hrát ruskou ruletu? „ ozval se Radoslaw. „Proč?“

„To je tak jednoduchá hra, že dokážou pochopit pra-vidla. Navíc mají geneticky podmíněný sklon k hazardu… Je to dobrá příležitost, jak je zlikvidovat…“

Exorcista otevřel vrata a pustil celou trojici dovnitř. Tomaszewski ustoupil do kouta, ale i tak se na něho upře-ly dychtivé pohledy. Okamžitě vrata zablokoval.

Exorcista i policisté usedli na zem. Jakub vytáhl svůj odrbaný revolver.

„Pět kulek do bubínku, šestá prázdná,“ navrhl pra-vidla.

„Ale my máme jen čtyři…“

„Klídek. Kulky dodám.“

Přikývli. Tomaszewski je sledoval z profilu. Na neandertálce měli příliš ustupující čela. Homo erectus? Nebo snad nějací kříženci?

Jakub vyňal z bubínku jednu kulku, potom jím zato-čil, přiložil hlaveň ke spánku a stiskl spoušť. V tichu kaple se ozvalo suché třesknutí nárazu úderníku naprázdno.

„Teď ty.“ Předal zbraň poldovi.

Ten si přiložil hlaveň k hlavě a opatrně zmáčkl spoušť. Zbraň vystřelila a tělo se svalilo. Vandrovec vytáhl z chladnoucí dlaně revolver a opět si ho přiložil ke spán-ku. Úderník opět cvakl naprázdno. Předal zbraň dalšímu. Tomaszewski zaťal zuby v očekávání výstřelu a nezmýlil se. Mozek vystříkl až na zeď.

„Tak co? Máš strach? „ zeptal se Vandrovec posledního lidoopa.

„Já strach?!“ rozlítil se neandrtálec.

Přiložil si hlaveň ke spánku a aby předvedl svou odva-hu, stiskl spoušť třikrát za sebou. Dvě kulky uspěly. Třetí se odrazila od šrotu v koutě.

Když se přestal zmítat, Jakub vstal a vzal si věrnou zbraň, pečlivě nabil a potom ji zastrčil za pás.

„Máš výjimečné štěstí,“ řekl Radoslaw a v hlase mu zněla úcta hraničící s úžasem. „Statisticky je to skoro ne-možné…“

„Štěstí?“ podivil se Jakub. „Pořád říkám, že statistiky hrozně lžou.“

„Pravděpodobnost, že se z toho dostaneš živý, byla l ku 206.“

„Haha,“ rozesmál se exorcista, potom otevřel ústa a zvedl jazykem umělý chrup. Protéza cvakla o zuby a vy-dala zvuk velice připomínající náraz revolverového úder-níku naprázdno. „Štěstí je třeba občas pomoct,“ pronesl s převanou.

Přistoupil k rozbité hlavě jednoho lidoopa a špičkou boty rozmázl mozek.

„Právě to jsem si myslel. Málo šedých buněk,“ řekl. „Dobrá. Umíš řídit?“

„Jistě.“

Vandrovec chvíli prohledával nebožtíkům kapsy. Vy-táhl rezavý policejní odznak, zkorodovanou nefunkční pis-toli, ale klíče nenašel. Vrata se nečekaně zatřásla jako po úderu beranidla. Tomaszewski vylezl na okno a opatrně vyhlédl ven.

„Zřejmě útočí,“ oznámil. „Přivlekli nějaký trám, zřej-mě z vrat stodoly…“

„Pomoz mi.“ Jakub popadl prvního nebožtíka v pod-paží. „Z okna.“

Vyhodili ho.

Venku se ozval divoký řev.

„Je to rozumné? Teď se teprve rozzuří.“

„To jsou výkřiky radosti,“ zavrčel Jakub. „Jdeme pro dalšího…“

O chvíli později seděli na podlaze a snažili se pískem si očistit umazané ruce.

„Co dál?“ zeptal se Radoslaw.

„Počkáme. Do rána nás nechají, a až se najedí, tře-ba půjdou spát… Klíče jsou určitě ve dveřích nebo ve skříňce…“

„Najedí?“

„Podívej se oknem. A pro článek můžeš fotit.“

Tomaszewski vyhlédl a zezelenal. Fotoaparát mu má-lem vypadl z ruky. Jakub mu hleděl přes rameno.

„Dokonalá civilizace…“ prohlásil. „Zřejmě to viděli v televizi. A co ty, jíš maso?“ šťouchl společníka, který ztratil řeč. „Nikdy jsi neviděl grilovaná játra?“

Padesát metrů od kaple stály tři velké zahradní grily. Zřejmě nové, protože se i na dálku leskly niklem a čerst-vou barvou. Kolem pobíhalo několik dětí s měchy. Pár shrbených kuchařů odborně čtvrtilo těla Vandrovcových nedávných soupeřů. Na roštech se už kouřilo z jater. Os-tatní účastníci obcházeli kostel, řinčeli zbraněmi a vrčeli. Nepochybně se jednalo o rituální tanec. Vypadalo to na celonoční mejdan.

Tomaszewski už ovládl roztřesené ruce a sekal jeden snímek za druhým. Tanečníci to zřejmě zaznamenali, pro-tože najednou se objevilo několik neandertálců s kopími a kratšími tyčemi zakončenými smyčkami širokých řeme-nů.

„Mají vrhače oštěpů,“ konstatoval novinář. „Jako pá-ka prodlužují ruku a znásobí sílu vrhu…“

Vandrovec pozorně vzhlédl.

„Vím, co to je, a ty schovej svou chytrou hlavičku!“

Obléhající přijali zmizení obou cílů zklamaným vytím, ale demonstrace síly se nevzdali. Najednou se ozvala silná rána a praskot dřeva. Oštěp s kamenným hrotem snadno prorazil masivní dubové dveře kostela a uvízl v nich do poloviny ratiště. Hned poté přiletěla druhá a třetí střela.

Tomaszewski přišel blíž a pohlédl na kamenné ostří.

„Opět pozdní paleolit,“ zjistil. „A tohle je zřejmě mag-dalénien…“

Třetí hrot už nestačil identifikovat. Vandrovec ho popadl za límec a odtáhl dozadu. Deskou narušenou před-chozími střelami prolétlo čtvrté kopí přesně v místě, kde před chviličkou stál novinář. Uvízlo v pozůstatcích samovazu.

„Hm…“ Tomaszewski zřetelně znervózněl. „Pokud to byla ukázka vrcholných možností paleolitické techniky v provedení Homo neanderthalensis, mělo by se odpově-dět stylem Homo sapiens!“

Začal obcházet kapli, pozorně zkoumal všechny kouty a přehrabával trosky strojů. Venku začala hostina…

„Oho!“ zvolal Radoslaw po čtvrthodině. „Starý mo-tor s transmisí, který poháněl zemědělské stroje. Nejspíš ze začátku dvacátého století…“ Otřel rukávem štítek. „Motor na stejnosměrný proud…“ slabikoval. „Výborně! Ještě by to chtělo napájení… Tehdy to potřebovalo lokomobilu s dynamem…“

„Proud tady je.“ Jakub ukázal na zásuvku ve zdi. „Když probíhala elektrifikace, snědli montéry až po do-končení práce.“

„To je třífázový střídavý proud…“ pohlédl Tomaszew-ski na rozvod. „Bez usměrňovače na draka,“ uvažoval na-hlas. „Chtělo by to polovodič…“

Vandrovec začal beze slova uvolňovat uzly na kabelu, kterým si přidržoval kalhoty.

„Můžu ti dát půlku…“ nabídl.

„Takhle ne,“ zadržel ho novinář a začal se rozhlížet. „Má tenhle kostel kryptu?“

„Tam je vchod,“ ukázal Jakub.

„Jsou tam měděné rakve?“

„Jsou.“

„Výborně!“ Novinář si zamnul ruce. „Budeme potře-bovat vitráž, měděné víko rakve a menší ohýnek. Máš nůžky na plech?“

„Mám.“ Exorcista sáhl do tašky.

„Tak do díla!“

* * *

Pracovali bez oddechu celé odpoledne a celou noc. Pří-pravy dokončili za úsvitu, těsně před východem slunce. Právě včas, protože obléhatelé se začali svolávat k útoku.

„Tyhle motory na stejnosměrný proud se přestaly uží-vat, protože měly jednu ošklivou vadu,“ vysvětloval Tomaszewski. „Rozbíhaly se.“

„Jako králíci?“

„Pokud došlo k náhodnému přerušení vinutí statoru, otáčky začaly růst teoreticky do nekonečna. Prakticky však odstředivé síly ještě předtím motor roztrhly.“

„Samy od sebe vybuchovaly?“ upřesňoval Jakub.

„Přesně tak, a to bude naše překvapení…“

K motoru připravenému ke spuštění připevnili pomo-cí řetězů brány, pluhy a rezavé kosy. Vandrovec k tomu přidal ještě tucet podkov, které posbíral v koutech.

„Pro štěstí,“ ušklíbl se. „Ale jak z toho vyvázneme my?“

„Když budeme stát přesně za motorem, nic se nám nestane. Odstředivá síla rozhodí to železo do stran.“

„Budiž, tak zapni ten svůj hamburger!“ Jakub ukázal na usměrňovač zhotovený z měděných destiček vypále-ných v ohni, proložených plátky olova vytaveného z vit-ráží. „Hned začnou.“

„Pozor, dráty nejsou izolované! Dal jsi místo pojistek hřebíky?“

„Jen dělej svoje!“ Jakub odstrčil závoru.

Tomaszewski spojil dráty rukama omotanýma hadry. Zajiskřilo to, motor nenamazaný nejméně půl století pro-nikavě zaskřípal, zakouřil a roztočil se. Vandrovec otevřel vrata dokořán.

„Holá, opičáci, přišla za vámi technika,“ překřičel kví-lení motoru a pomohl Tomaszewskému vystrčit hvízdající roztřesený stroj ven.

Postavili motor pět kroků za práh, dál improvizované kabely nedosáhly.

„Dozadu!“ sykl Radoslaw.

Postavili se přesně za motor, který je prozatím chránil před případnými střelami. Skupina neandertálců vytvoři-la před vchodem do kaple půlkruh. Evidentně se neodva-žovali přiblížit ke kvílející hromadě železa.

„Musí přijít blíž,“ broukl Tomaszewski.

„Opičáci! Zbabělí opičáci!“ zařval Jakub z plných plic. „Hned všichni utečete!“

Tlupa neandertálců zařvala a vrhla se ke kapli.

Pronikavý zvuk stroje přešel ve stále hlasitější, uši i hlavu přímo rvoucí pekelný jekot. Země se zatřásla, drá-ty přivádějící proud se v okamžiku rozpálily do červena. Motor zařval jako startující tryskáč, nadskočil a změnil se v kouli propletených blesků, plamenů a jisker. Hluk trhajícího se kovu se slil s mlaskotem roztínaného masa a vytím neandertálců.

„Mizíme!!!“ Vandrovec s revolverem se vrhl do středu jatek.

Tomaszewski ho následoval s lopatkou. Za nimi z ama-térsky zhotoveného usměrňovače vytryskla fontána roz-taveného olova. Práskla střela z revolveru. Neandrtálec s useknutýma nohama a bez jedné ruky popadl zachova-lou dlaní běžícího novináře za kotník. Radoslaw ho sekl lo-patkou do krku. Vandrovec ze zapletl nohama do vyhřez-lých střev a zapotácel se. Zahynul by, ale opičákovi, který se chystal k úderu basebalovou pálkou, při příliš prudkém pohybu vypadl z rozlousknuté hlavy mozek. Oba přátelé čvachtali v krvi a jiných tělesných tekutinách, až se po-sléze vymotali z roztřesené hromady těl a doběhli k autu. Klíče opravdu byly uvnitř.

Tomaszewski nastartoval, Jakub se několika výstřely zbavil největších dotěrů. Vyrazili. Teprve teď začaly z ne-be padat podkovy.

Auto nelítostně poskakovalo na výmolech. Zakrátko dojeli k ústí rokle.

„Podívej se dozadu, není tady zrcátko,“ broukl Ra-doslaw. „Nehoní nás?“

„To by si museli napřed přišít nohy.“

„Ti, co přežili, asi nestačí všechny sníst…“

„Zavaří je.“

U šibenice vedla cesta pod větvemi rozložitého dubu. Tomaszewski přidal plyn. V tom okamžiku něco bouchlo do střechy.

„Sakra!“ zaklel.

Prorezlá střecha se prohnula a nečekaně ji něco roz-páralo. Dovnitř vnikla pracka ozbrojená pěstním klínem.

Vandrovec zvedl revolver a stiskl spoušť. Ozvalo se zaúpění a pracka zmizela. Auto nadskočilo na dalším vý-molu.

„Opice spadla, koním se ulevilo,“ pronesl exorcista ve-sele. Zdolali přízračnou rokli. Na okraji lesa opustili auto a pěšky došli do Jakubova domu. Tomaszewski pohlédl na hodinky. Šest ráno. Čas jít spát…

Večer se před Jakubovým domem shromáždil houf li-dí.

„Copak je?“ podivil se hospodář, když vyšel z chalupy. „Co chcete, lidičky?“

Z davu vystoupil starosta.

„Jakube, vybrali jsme peníze na chlupáče.“

„Opravdu,“ vzpomněl si. „Semen se zmínil.“

„Hoši s pochodněmi už čekají. Uděláme nadháňku. Jako za starých časů. Dřevo na oheň, pruty na rozen, bylinky, chleba i brambory už čekají. Pár flašek se najde taky…“

Jakub se usmál vlastním vzpomínkám…

„Mejdan?“ ucedil.

„Ano. Jako v osmdesátém prvním. Vzpomínáš si, jak ho poldové opékali nad koksem? Dnešní noc si dáme do nosu.“

„Kde je?“ začal Jakub mluvit konkrétně.

„Odpoledne řádil u mě v malinách,“ pronesl temně kdosi v davu.

„A teď se dobývá do mýho řepnýho sila,“ doplnil stejně temně další.

„Půjč mi ten bodec,“ požádal Jakub Tomaszewského. Novinář vytáhl z tašky hrot kopí.

„Semene!“ zvolal exorcista.

„Tady.“ Davem se prodral starý kozák. „Skoč do dílny pro pily. Vezmi dvě řetězové, půjde to rychleji.“

„Už jsou nachystané. Čekali jsme jenom na tebe… Abysme nezačali práci bez odborníka.“

„Máš silný blesk?“ zeptal se Vandrovec Radoslawa. Ten přikývl.

„Tak ho vezmi s sebou. Uděláš pár obrázků na památ-ku a nahrabeš prachy.“

Jakub přinesl ze stodoly dlouhou násadu a drátem na ni připevnil kamenné ostří nalezené v rokli. Potom si připásal šavli.

„KuPredú!“ zvolal. Prošli vesnicí.

„Nadháněči, zapalte pochodně. Padesát zdola, ostatní ho obklíčí z druhé strany. Kombajnér!“

„Tady!“

„Skoč pro mašinu. Kdyby se dral roklí k lesu, postrašíš ho kombajnem.“

„Jasné.“

„Vy chodíte na divočáky s takovou tlupou?“ žasl To-maszewski.

„Jaké divočáky?“ nepochopil Jakub.

„No, toho chlupáče… Nebo je to medvěd?“ Exorcista vyprskl smíchy.

„Divočáci? Ty máš nápady… Vida, chlupáč je tady!“ Velký chlupatý mamut si právě poradil s víkem sila a vnořil chobot do řepy.

„Ustup a foť! Chci být v novinách,“ přikázal exorcista tvrdě.

Mezi chalupami se objevili nadháněči s pochodněmi.

„Ó jé, budou mrtví,“ vyjekl Tomaszewski.

„Občas se to stává,“ vzdychl Jakub. „I když chlupáči se ohně většinou bojí… Ledaže se vyskytne nějaký oprav-du zlomyslný.“

Zamával kopím a odvážně vyrazil. Mamut ho postřehl. Nabral řepu do chobotu a vyprskl směrem k nepříteli. Exorcista si předloktím zaclonil oči před krupobitím střel, zvedl kopí a bodl. Mamut se ohlédl a zábavně zaplácal ušima. Nadháněči ho obklíčili ze všech stran. Zuřivě za-troubil, popadl chobotem víko sila a mrskl je na nejbližší z nich. Lidé zavířili a zoufalý nářek dokazoval, že ne všich-ni vyváznou z boje bez úhony. Jakub využil chviličky ne-pozornosti a bodl mamuta do chlupaté hrudi. Chlupáč zaryčel a mávl chobotem. Stařík mu vběhl mezi nohy a ne-obyčejně zručně přeťal šlachy na levé zadní. Zvíře zuřivě zatančilo ve snaze ho rozdupat. Bodl je kopím do břicha a přesekl další šlachu. Na dvou zdravých nohách stojící zvíře se ho pokoušelo zasáhnout chobotem, ale Vandrovec ho píchl, využil momentu překvapení a přeťal ještě jednu šlachu. Zvíře se zachvělo.

Chlupáč se točil na zmrzačených nohách ve snaze roz-dupat dotěrného dvounožce. Protože na něho nemohl ji-nak dosáhnout, prudce usedl – přímo na nastavené kopí. Tomaszewski si v první chvíli myslel, že Jakub zahynul, ale uviděl ho vedle. Mamut kvílel bolestí. Vandrovec při-skočil a jedním rázem mu vrazil šavli uchem do mozku. Zvíře naposledy zatroubilo a svalilo se na bok. Ozvaly se radostné výkřiky. Současně se ozvalo praskání planěk odtrhávaných z plotu.

Jakub se usmál a vytáhl zakrvácené ostří.

„Zase jsem přežil,“ pronesl spokojeně.

Po ratišti stékaly kapky husté červené krve.

Na improvizovaných roštech z betonářské oceli se pek-ly velké kusy mamutího masa. Ženy potíraly maso bylin-kami, muži přinášeli láhve s podezřelým obsahem. Semen postupoval podél těla s řetězovou pilou a odřezával úhled-né, velké kusy masa. Na chvíli se zastavil a odřízl oba kly. Tomaszewski vstal od stolu zhotoveného z vrat stodoly a připotácel se k Jakubovi, který právě s potěšením lo-kal jakousi kapalinu nalévanou do kelímku z plechového kanystru.

„Trápí mě jedna otázka,“ začal.

Vymítač povytáhl obočí.

„Odkud víš, jak se loví mamuti? Šlachy přesekávají kamerunští Pygmejové při lovech slonů…“

Jakub na něho udiveně pohlédl.

„Naučil mě to děda…“ vysvětlil. „I když musím uznat, že vrhače oštěpů používané v Dubince jsou lepší. Vymr-štěná kopí vnikají do chlupáče jako do másla a není třeba chodit moc blízko. Měli jsme si je půjčit, když už se na-skytla příležitost, ale v tom rozruchu jsem na to zapom-něl. Nu, co se dá dělat…“

„Máte tady takovou zábavu často?“

„Kdysi chlupáči lezli do škody víc. Ještě před válkou tady bylo asi dvacet kusů, teď už jich zbylo jen pár. Ma-so je trochu tuhé, protože byl starý… Dědek jich složil deset… Kly jsme prodávali do radomské továrny na piá-na…“

V tu chvíli mezi chalupami zasvítilo zlověstné modré světlo. Míhavě se blížilo. Konečně u stolu zastavil poli-cejní vůz. Bouchla dvířka a z auta vylezl Birski.

„Tak co, Jakube,“ řekl. „Copak oslavujeme? Připomí-ná mi to nepovolené shromáždění a konzumaci upytlačené zvěřiny…“

„Poseď s námi.“ Jakub mu nalil. „A nemel pantem.“

Birski ho lhostejně minul a došel k padlému chlupáčovi.

„Co je to? „zbledl.

Jakub se drze zasmál.

„Tvá maniakální představa,“ odpověděl.

Policista poklepal na chlupatou nohu.

„Hm. Zvíře je materiální, takže se nejedná o předsta-vu…“

„Napij se.“ Jakub mu podal kelímek. „A zapamatuj si jednou provždy, že chlupatí sloni neexistují.“

„Fakticky máš pravdu.“ Uklidněný polda vyzunkl ob-sah kelímku a potom přisedl ke stolu.

Jakub mu nalil další dávku.

„Do rána zapomene, jak se jmenuje,“ řekl Tomaszewskému. „Ale i kdyby nezapomněl, stejně mu nikdo neuvě-ří... Tobě v redakci taky neuvěří…“

„V těch novinách nevěří ničemu, ani důkazům.“ Radoslaw poklepal na fotoaparát.

Do rána byl mamut už skoro sněden. Novinář s exorcistou kráčeli v objetí na zastávku autobusu. Skupinky lidí táhly domů pořádné kusy masa.

Nad Starým Majdanem pomalu svítalo. Klidný podzimní svit konce dvacátého století. Kdesi za kopečky si neandertálci lízali rány a opékali maso… Mezi chalupami se nesl zpěv:

Na shledanou, už půjdeme, za koledu děkujeme.

Abyste zdrávi byli, po vědrech vodku pili, skleničkami nabírali a do pusy nalévali…

Radoslaw Tomaszewski se cítil šťastný. Přinejmenším stejně šťastný jako Jakub Vandrovec, exorcista, pytlák, pálenář, vítěz nad posledním mamutem světa, nu, možná předposledním nebo přepředposledním. Nedůležité. Podstatné je, že teď na beton dostane místo v Senzacích. Jenom bude muset vymyslet pohádku o tom, jak se mu podařilo vyrobit tak přesvědčivé fotografie. Nejspíš řekne, že mamuta hrál místní folkloristický soubor… !

Varšava, únor-červen 2000

Katedrála

Jacek Dukaj

Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, amen. Izmiraidy na dosah ruky, sedmdesát dní od perilévia, bouře za sto dvanáct hodin. Rozmarýn už téměř srovnal rych-lost s jejich rychlostí, už je vidět Katedrála, mám ji nad hlavou, v reálném čase. Zavírám a otevírám oči, padá na mě jako dravec, má štíhlé hrdlo, do šíře roztažená křídla věží, špičaté drápy, skelet trupu.

Polkl jsem dvojitou dávku stopu, hlava mi v beztíži třeští. Pokusil jsem se číst Fereta, ale po několika větách jsem ztratil souvislost. Zdvořilé řeči s Mirtonem. Tohle je charter a letím s ním jenom já a doktor Wasojfemgus, kte-rý je prakticky pořád v bezvědomí; letím tedy sám. Roz-mlouvám s Rozmarýnem, toulám se jeho nitrem, umělý den, umělá noc. Má velice zajímavý interface. Občas při cvičení v posilovně, omámen hormony, skoro zapomínám, že je to pouhý program. Má své priority. Dozírá, abych se necítil osamělý a rozmlouvá se mnou o věcech, o kterých si myslí, že mě zajímají.

„Domníváte se tedy, otče, že nebyl svatý a nejednalo se o zázrak?“ ptá se znenadání.

„Nemám na to názor,“ odpovídám.

„Určitě máte,“ směje se Rozmarýn.

„Co si myslíš ty?“ odrážím míček.

Rozmarýn chvilkou mlčení naznačuje, že přemýšlí.

„Myslím,“ začíná, „že pokud byl v té chvíli nepříčetný, jednalo se o milost šílenství. Kdyby Bůh zamýšlel zasáh-nout přímo, Izmir by nebyl nejhorší záminkou.“

„Tedy věříš?“

„V Boha? Jestli věřím? Spíš… tuším,“ odpovídá Roz-marýn.

Kdoví, třeba se Turing ani v tomto případě nemýlil. Ověřuji aktuální data setkání planetoid s Madeleine. Zatím nic určitého. Na komputačních lukách Astronomic-kého centra v Lizonne živokryst pro výpočet těchto rovnic zabral skoro hektar a přesto není výsledek stoprocentně jistý. V nejhorším případě mám měsíc času. Opravdu cír-kvi může záležet na přesunutí tak velké planetoidy? A do-káže fantasmagorický Hoanův stroj vůbec takový přesun?

Jsem tu. První den na Izmiraidách. Navštívil jsem hrob, hovořil s knězem Mirtonem. Bouře se mezitím vyřá-dila na druhé straně. Věděli, kam mají Sagittaria posadit. (Souvisí to vůbec? Všechno záleží na denní době, rotač-ním momentu balvanu; ledaže Hoanův vektor…)

Katedrála stojí mimo městskou biostázi, je příliš vyso-ká, prorazila by kopuli. Raketoplán Rozmarýn nás vysadil na druhé straně, samotné město (město! – přehnaně řeče-no: spíš vzdušnou polokoulí překrytá skupinka dočasných obydlí) leží v mělkém kráteru, jeho úbočí nám omezují výhled. Tato Izmiraida se jmenuje Roh, z hlediska veli-kosti je druhá v celém souboru, gravitace tu přesto skoro neexistuje. Hned jsme přesedli do gruise. Wasojfemgus mi pomohl se skafandrem, ty do vakua jsou opravdová brně-ní, člověk musí půl minuty uvažovat, než pohne nohou.

Gruis pendluje od ranveje ke kopuli po jasně osvětlené dráze, k níž je upoután párem elastických oblouků, takže vypadá skoro jako lanovka.

Během jízdy ukázal doktor doprava a řekl:

„Vrak.“

Pochopil jsem, že má na mysli Izmirův remorkér. Po-hlédl jsem tím směrem, ale nic jsem neviděl.

„Je za horizontem,“ vysvětlil Wasojfemgus. „Také k němu vede cesta. Jste poutník?“

„Ne,“ odpověděl jsem a pokusil se o vtip: „Služební cesta.“

Kvůli plastikové přilbě jsem mu neviděl do obličeje, ale zřejmě se neusmál.

„Jsem tu jenom na chvilku…“ broukl. „Využil jsem toho, že si lidé zamlouvají chartery pro evakuaci. Myslíte, že nás Madeleine pustí?“

Chtěl jsem pokrčit rameny, ale moc se mi to nezdařilo.

„Nevím. Zatím počítají.“

„Ano.“

Obloha tu není oblohou, ale vesmírem ve tvaru vyso-ké polokoule. Hůř: iluze dvou rozměrů se okamžitě ztrácí, stačí se na několik sekund zahledět a už tě tísní přízračná propast. Mysl se okamžitě přeladí na prostorové uvažová-ní a ani v nejmenším nepochybuješ, že jsi v tomto oceánu pouhým zrníčkem, mravenečkem na kamínku. Můžeš pro-padnout panice. Lidé, kteří poprvé vstoupí do otevřeného vesmíru, skoro fyzicky cítí, jak jejich smysly ztrácejí vše-chny orientační body: začíná pád, padají do nekonečné prázdnoty. Dochází ke ztrátě vědomí, zvracení a pláči, dokonce k šílení. Na planetoidě to nehrozí, přece jen je tu nějaký obzor, půda pod nohama, pomyslná plocha „dole“. Když však zvedneš hlavu a ztratíš ji z očí… Můj Bože. Nepopsatelné.

Vjeli jsme na hranu kráteru. Před maskou gruise se otevřela přechodová komora. Samotná kopule vypadá zvenčí jako mléčně bílá polokoule, přes kterou není prak-ticky nic vidět. Vklouzli jsme dovnitř a okamžitě vyjeli na druhé straně, brána se otevřela a zavřela tak rychle, že jsem to ani nepostřehl; pohlédl jsem vzhůru – a opět na mě padly hvězdy: zevnitř je totiž kopule naprosto prů-zračná.

Bez ohledu na tuto vyleštěnou čerň zalévá její nitro světlo beze stínů.

Domy stojí ve čtyřech soustředných kruzích, uprostřed nejstarší; většinou jsou dvou a třípatrové. Čtvrtý kruh, vnější, je podle doktora skoro úplně opu-štěný.

Gruis se odloučil od trasy a Wasojfemgus přešel na ruční řízení. Levou rukou ukazoval na míjené stěny ze živokrystu a řečnil (už ne interkomem, sňali jsme totiž přilby):

„Může za to Matabozza. Začali prchat, jakmile se uká-zalo, že míříme k Madeleine. Spočítali to první. Teď se soudí o ty pozemky s Lizonne, jde o dva tisíce hektarů hustého analytického lesa, to se Centrum může schovat. V maximu, asi před pěti léty, prý jedna třetina toho le-sa přemílala gravitační rovnice Izmiraid. V rámci testu kontrolních parametrů slinuli s Fistaškem sedm meteo-rů těžkých kovů. To bylo ještě před kritickým periléviem, no a teď tu máme Proces čtrnácti. Už vidím, jak advokáti vysvětlují soudcům teorii chaosu. Matabozza zřejmě pře-jde do bifurkace, nikdo jim nedokáže, že to není pravda. Dohromady tedy dva monstrózní procesy. Není divu, že ořezali rozpočet. Oni první. Ty arkády vlevo patří NA-SA. Teoreticky se omezuje na monitoring. Haha! Při mé předchozí návštěvě, když padl návrh na rozbití černých žil atomovkami, NASA přispěchala se zákonem veta. Na jejich mozkouna spáchali atentát. A tady, jak je ta zeleň, sídlí skupina vyšetřovatelů UL; nebo přinejmenším sídli-la, i když se nezdá, že by už odjeli. A tamta krabice jsou byty pro hosty; Honzl to pronajímá poutníkům, když se může létat, má plno. Teď se modlí, aby nás Madeleine pustila.“

„Pronajímá, říkáte. Znáte právní status Izmiraid?“

„Aha, právo silnějšího, virtuální parcelace. Takže ty drby jsou pravdivé? Zachráníte Roh?“

„Prosím vás…“

„No tak.“

Minuli jsme centrum, kulaté náměstí s fontánou upro-střed (velké vodní kapky opisovaly nesmyslně vysoké pa-raboly). Wasojfemgus zahnul za běloskvoucí stavbu s vytříbenou arabskou architekturou a zastavil. Vysedl z gruise, pokynul mi a vykročil ke stínům štíhlých arkád. Pozo-roval jsem jeho chůzi. Skoro vůbec neohýbal kolena, pra-coval hlavně Achillovými šlachami. Uměl to. Záhy zmizel v přítmí.

Přepnul jsem gruise na auto a uvedl adresu bytů pro-najatých u Honzla diecézí Lizonne. Automobil vyrazil. Opět jsem projížděl mlčícím městem. Teprve teď jsem si uvědomil jeho děsivou prázdnotu. Celou dobu, od okamži-ku, kdy jsme vjeli dovnitř, jsem nezahlédl žádného oby-vatele. Zdálo se, že nejen čtvrtý, ale všechny kruhy živokrystové zástavby jsou už dlouho opuštěné.

Po vstupu do hlavní haly Honzlova hotelu jsem se pře-svědčil, že to není pravda. Ničím nepřipomínala lizonské ani pozemské hotelové haly (spíš staromódní krám s elekt-ronikou) – ničím kromě jednoho: recepčního. Když jsem překročil práh (vlastně přelétl a to rozhodně příliš ostrým obloukem), povstal od širokého pultu, na kterém se leskly vnitřnosti rozebraného automatu. Přišel ke mně a podal mi ruku. Stiskl jsem ji, i když jsem měl dosud rukavici.

„Otče Lavone, jsem moc rád, že jste přijel.“ Byl mla-dý, asi pětatřicetiletý; pevný stisk provázel nesmělý úsměv v olivovém obličeji. „Jack, tedy otec Mirton, už na vás čeká. Číslo dvě stě dva.“

„Těší mě, a…“

„Honzl, Stefan Honzl.“

Tak jsem se seznámil s místním potentátem v hotelové branži. Zašel ke gruisu pro zavazadla. Měl jsem pokoj číslo dvě stě tři. Ve stěnách výtahu byla četná držadla – brzdění hází lidi na strop, neopatrný zelenáč snadno přijde k bouli velikosti ořechu.

Pokud jde o hotelový luxus, při pohledu na chodbu druhého patra jsem ztratil všechny iluze o Honzlových záměrech. Použil standardní živokryst a určitě se nena-máhal nějakým zkrášlováním; i Rozmarýn připomínal ho-tel víc. Holé stěny, holá podlaha, nazelenalá luminiscence stropu, dveře v podobě identických obdélníků. Na Lizonne by takové byty nedosáhly ani požadovaného sociálního minima.

Zaklepal jsem na dvě sté dvojku.

Mirton tam na mě opravdu čekal. Vstoupil jsem do rozlehlé 3D vizualizace, kterou okamžitě vypnul, stačil jsem jen zahlédnout složitou symboliku evolučních algo-ritmů. Mirton je Honzlův vrstevník, v reálu vypadá ještě mladší než v telefonu. Hrozně nervní člověk. Do uvítacího vodopádu srdečných slov vložil tolik afektovaných vzde-chů a odfrknutí, že jsem ho začal podezírat z přehánění – ale Mirton už je takový, Mirton par excellence.

„Otče, vy určitě nemáte zmocnění vydávat závazné pokyny týkající se kultovních míst, viďte? To nic, jen jsem uvažoval… Jistě, vím, že se jedná o nepotvrzené zázraky. Ale kdyby se církev rozhodla uvolnit své prostředky… Ně-která ze zdejších konzorcií by se nepochybně ráda účast-nila, můžu vás zkontaktovat, jistě, omlouvám se, můžu tě zkontaktovat s místními agenty, kteří mi jménem li-zonských šéfů něco takového naznačovali… Ale ne, ne, právě naopak; už jsem rozeslal žádosti, dokonce se našlo několik zájemců o dealerství, ale jaksi… Chápej, je to už čtyři roky, skoro hned po semináři, s kým tady jednám, sám uznáš, že je už čas, abych se vrátil na Lizonne; kdy-bys byl tak laskav… Jak uznáš za vhodné, pochopitelně. Nervy? Asi ano. Sám se přesvědčíš. Co můžu říct? Ješ-tě před rokem, při maximu poutníků jsem míval takové mše, že Katedrála fakticky praskala ve švech… Ale ted? I kdyby nás Madeleine nechytila – každý rok aplévium, poustevna, nebo ne? Vím, vím, naříkám. Kávu?“

Zašel pro kávu (na konci chodby je termokuchyně). Honzl nahlédl pootevřenými dveřmi, aby mi sdělil, že už donesl zavazadla. Poděkoval jsem mu kývnutím hlavy. Mirtonův pokoj (podobný mému) zavalovaly tiskoviny, pouze k televizím vedly bincem nízké tíže volné průcho-dy. Binec minimální gravitace se totiž liší od bince v l g stejně, jako se bageta liší od chleba. Popravdě řečeno, seděl jsem jako přikovaný hlavně proto, že jsem se podvě-domě bál, abych jediným neopatrným pohybem nezničil tento Mirtonův asymetrický chaos. Vrtěl jsem se na židli a sledoval polohu každé končetiny. Za mými zády visely na stěně velké černobílé snímky Katedrály. Na prvním jí vysokými žebry pronikaly oslepivé paprsky Lévie, velký sluneční kotouč vycházel z izmiraidového Tartaru; částeč-ně ho zakrýval další asteroid, podle tvaru zřejmě Podko-va. Na druhém snímku se Katedrála skláněla k objektivu přímo z hvězdné propasti, obrys stavby bylo možné ro-zeznat jen podle temna mezi stříbrnými body. Třetí opět zaplňovala nestíněná záře. Mirton se vrátil s kávou; ze-ptal jsem se ho na ty snímky. Zrozpačitěl a začal povídat něco o hobby. Prý si dopisuje s Ugerzem. Opravdu působí dojmem hluboce angažovaného muže.

Večer (místní čas je standardním cestovním časem Li-zonne, nemusel jsem se aklimatizovat) mě vzal do Ka-tedrály, k Izmirovu hrobu. To místo má v sobě opravdu něco… neuvěřitelného. Popíšu to později.

První noc na Rohu. Izmiraidy se blíží k Madeleine pořád víc, logický živokryst Astronomického centra pořád roste (může za to vysoká ergodicita systému).

Honzlův hotel je prázdný, vlastně celé toto pseudoměsto vypadá opuštěně. Žádný luxus, tato polokoule vy-rostla na standardním živokrystu vojenských biosfér, in-tenzita světla se nemění s dobou biocyklu. Probudil jsem se ve dvě v noci, oknem dopadalo mléčné světlo, moje bí-lá kůže v něm nabyla poněkud mrtvolného odstínu. Vstal jsem a trhl rámem (veškeré zařízení je pitomé, ani s dveř-mi se nedomluvíš). Dno překrytého kráteru klesá až k ná-městí s fontánou, mám výhled na všechny kruhy tichého pekla. Bez pohybu a beze zvuku. Kolosální noční můra.

Nedokázal jsem znovu usnout a nakonec jsem se roz-hodl pro „noční“ procházku. Vzal jsem si jen šortky a svetr. Hala dole byla prázdná, po Honzlovi ani stopy. Vyšel jsem na ulici se sterilně bílým povrchem. Musel jsem nacvičit chůzi. Směřoval jsem k fontáně (zaslechl jsem její šumění už ve druhém kruhu) po tak velké spirá-le, že jsem obešel kráter nejmíň třikrát. Míjel jsem za-vřené krámky s devocionáliemi, ohradním živokrystem zarostlou polikliniku, v zářivé zeleni přeprogramovaných rostlin se koupající obytné vily vědců, kteří většinou už Izmiraidy opustili (korporace minimalizovaly ztráty, na palivo vydávaly minimální částky, a už dávno minul čas ekonomických oken). Dvakrát jsem upadl. Tato skorobeztíže člověka velice obtěžuje, svaly tuhnou, hlava se to-čí.

Nakonec jsem přece jen usedl na vyřezávaný okraj fon-tány. Vodní tříšť mi ochlazovala zpocenou kůži. V uších šuměla krev, takže jsem neslyšel její příchod. Dotkla se mého ramene. Zachvěl jsem se a tento pohyb mě postavil.

Nejdřív mě napadlo, že je těhotná, neměla totiž na krku vokalizátor ani tompak – ale hned jsem zahlédl na paži připnutý reproduktor a logo CFG Co. na širokém tričku.

„Pierre Lavone?“ otázal se mozkoun.

„Ano. S kým mám tu čest?“

„Angio Telesfer in utero Magdaleny Kleinertové. Ne-posadíme se?“

Usedl jsem tedy opět na skulpturu fontány, Kleinertová vedle mě.

„Ne proto, že tu vážím moc,“ usmála se Magdalena, „ale nechci napínat svaly.“

„Trápím tě, jen to pověz,“ sykl Telesfer.

Kleinertová jen mávla rukou.

„Očekávali jste můj přílet?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přiznal mozkoun. „Samozřejmě.“

Vzpomněl jsem si na Mirtonova slova o iluzích zdejších firemních zástupců.

„Když vám tolik záleží na Izmiraidách,“ poznamenal jsem, „mnohem snáze jste to mohli zajistit sami. Nevím, kde se berou představy o nesmírném bohatství církve.“

„Ze záhadnosti jejích představitelů,“ zasmál se Te-lesfer. „Ostatně neexistují žádní ‚my‘. Jsem prostě jedním z pracovníků CFG, nezasedám ve vedení, nemám právo hovořit něčím jménem, rozhodně ne jménem jiných inves-torů.“

„Rozumím. Horizontální struktury. Lobby izmiraidových vědců něco kuje za zády šéfů.“

„Více méně. Kdyby církev prohlásila, že iniciuje zá-chranu Izmiraid, bylo by to něco jiného. Otevřely by se možnosti. Většina by na to zřejmě přistoupila. Ale sami od sebe…“frkl, „nikdy.“

„Existuje tu nějaký systém vnitřní kontroly?“

„Bez přehánění, nejde o žádné spiknutí. Já beztoho skoro nespím; vzbudil jsem slečnu Magdalenu a šli jsme se dívat na hvězdičky.“

„Rozumím.“ Během rozhovoru s neviditelným mozkounem jsem kroužil pohledem po světlých fasádách ne-dalekých domů; nyní jsem pohlédl na Kleinertovou. „No-síte toho sobce dlouho?“

„Asi čtyři roky. Není špatný…“

Telesfer začal současně lamentovat.

„Budete zase vydávat encykliky, vyslovovat politová-ní, projevovat nadutost, kecat; zase…“

„Jen klid. Jaký konkrétní návrh máte?“

„Žádný,“ usekl. „Můžeme vás jen pobízet. Oni tam če-kají na vaši zprávu, viďte? Nejsme tak naivní, abychom věřili, že vaše slovo přesune planetoidu, ale určitě rozhod-nutí ovlivní.“

„Nedovedu si představit metody toho pobízení,“ zavrněl jsem. „Přinesete mi důkazy zázraků?“

„Vás tedy zajímá jen Izmirova údajná svatost, otče?“

„Ne. Zajímá mě mnoho různých věcí. Například Hoanova záhada. Ale pokud jde o to, co bude důležité pro čtenáře mé zprávy, pak máte vskutku pravdu: je to Izmirova svatost.“

Mozkoun dlouze mlčel. Magdalena ospalými pohyby vířila vodu v nádrži fontány.

„Navštivte mě zítra,“ dodal posléze Telesfer. „V hlav-ní laboratoři CFG. Počítač upozorním. Po osmnácté hodi-ně. Určitě vás některé věci zaujmou… A teď přeji dobrou noc.“

Kleinertová mi stiskla ruku (prsty mokrými od stu-dené vody), vstala, otočila se a pomalu, důstojně kráčela k jedné z ulic, vějířovitě se rozbíhajících z náměstí.

Vrátil jsem se do hotelu a nahrál zprávu z tohoto roz-hovoru.

A nyní Katedrála. Obrovská, nádherná. Vyjdeš prů-chodem biosféry a spatříš ji – Katedrálu – před/nad se-bou: krabatý stín na hvězdném pozadí. K ocenění její architektury je zapotřebí světlo, a toho se nedostává: Lévie je už daleko a Madeleine ještě není dost blízko. Nyní, v dlouhé době vesmírného interhélia, je Katedrála přede-vším Tajemstvím. Od průchodu k hlavnímu portálu vede úbočím kráteru kamenitá stezka vytesaná ve studené ská-le, se záchranným lanem povinně upevněným k pasu au-tomatem vnější brány. Tehdy zpravidla zvítězí zvědavost a návštěvník zapne silný reflektor skafandru. Bílý prst reflektoru se však dokáže jen dotknout jednotlivých frag-mentů stavby, postupně přesouvat světlý flíček po povr-chu Katedrály: odtud potud. Při sestupu je velmi nesnad-né udržet světlo na stejném bodu – člověk se zastaví, zírá, přejíždí horkým prstem po kamenném výtvoru; sestup od průchodu (dvě stě metrů) může trvat až hodinu. Vím to, protože právě tolik to trvalo mně: otec Mirton čekal u hro-bu, potom řekl, že s tím počítal, někteří lidé usednou na svahu a upadnou v jakési strnulé okouzlení, probudí je až alarm skafandru. Žádný div. To není stavba, ale so-cha. Ne, ani socha ne. Ugerzo při objednávání živokrystu věděl, že to, co zde vypěstuje, neposlouží obvyklým úče-lům, protože funkce Katedrály je zanedbatelná proti její symbolice.

Omezení je jen jedno: Izmirův hrob a oltář jsou uvnitř v autonomní minibiosféře, muselo pro ně zůstat místo, přístupné věřícím. Ostatní zůstalo na fantazii výtvarníků a ergodicitě vstupních algoritmů růstu.

Setba tedy zabrala vnitřek prostoru kolem náhrobku, asi čtyři sta čtverečních metrů. V mizivé gravitaci planetoidy živokryst vyrazil do výše skoro čtvrt kilometru. Při pohledu od průchodu kráterové biosféry to vypadá následovně: hyperboloidní trup s křivkami křídel a vnitř-ními žebry; na bocích pak asymetrické věže zakončené ka-mennými výkvěty roztřepených listů, jako temné šrapnely zmražené černým vakuem v okamžiku výbuchu. Forma vypráví o útěku duše, která se v krutých bolestech snaží vyrvat z okovů hmoty k hvězdnaté prázdnotě. Když svět-lo začne sledovat nějakou linii, hranu, zlom, žebro kopule – záhy vyloupne z temnoty ostré detaily, plné tvrdých stínů, a oko utone ve spirále zvědavosti, detailům není konce, fraktálové algoritmy živokrystu dodaly všem figu-rám zdánlivě lomené rozměry, oko se ztrácí.

Kolem věží se vzpínají ke klíckám smrti spirály Escherových stupňů, z určitého úhlu to dokonce připomíná cestu, kterou může člověk projít, ale ve skutečnosti, když světlo zabere větší fragment Katedrály, je zřejmé, že by musel být spíš pavouk než člověk; ale ani ten by se nako-nec nikam nedostal. Asymetrie věží způsobuje, že se celá tato ažura živokrystu zdánlivě naklání do kráteru, k pravé straně diváka; avšak faleš redukčních algoritmů odpovída-jících za vnější tvar hlavní lodě naznačuje, že Katedrála je jakýmsi nádorem kamene, že divák vidí poslední, před-smrtnou podobu stavby, která se za den či dva zhroutí do sebe, uhnije, štíhlé žebroví praskne pod tíhou zmuče-ného kamene, křížem ukončená páteř padne do temného prostoru vnitřních orgánů a z čelistí vyčnívajícího portálu pomalu vytryskne záplava křehké krve Katedrály. For-ma hovoří o mukách osamělého umírání, křehkosti hmoty, kterou otravují pochyby neviditelného ducha. A když ně-kdo zhasne reflektor a chvíli jen tak sedí na svahu nebo projde kousek sem a tam se zajišťovacím lanem – když to udělá, lačné zřítelnice zachytí ojedinělé paprsky světla přicházející z vysokého temného obrysu. Hvězdy Kated-rálu prosvětlují skrz naskrz. Nemá totiž zdi ani střechu, které nepotřebuje – nejde přece o stavbu –, a průzračná polokoule, překrývající Izmirův hrob a oltář, plní všech-ny jejich funkce. Současně se nejedná ani o ergonomické těleso.

Nitro konstrukce není prázdné a přestože to už lidé ne-spatří, zaplňuje je stejné mystérium živokrystových pře-měn, jaké vytvořilo viditelné části. V určité chvíli hvěz-dy dokáží poslat své světlo Katedrálou. Sestupující člo-věk každou chvíli zaznamená záblesky od této gigantické temné skvrny, skoro jako signály radioaktivního rozpadu v mlžné komoře: střely z nicoty. Potom vstoupí do stínu portálu, obklopí ho závěsy zmrzlých vln, houští železných křovin, brodí se výlevy jezera bolesti. Zatáčka, světlo – a stojí před hrobem.

Šel jsem do CFG.

Ústřední laboratoř zabírá tři dvoupatrové domy, po-stavené do podkovy obklopující minisad, ve kterém rostou výrazně přeprogramované stromy. Počítač byl skutečně upozorněn a vpustil mě do sadu hlavní bránou. Zavlažovače na mě prskaly salvy studených kapek. Slyšel jsem ptáky, ale jejich cvrlikání zřejmě pocházelo z reprodukto-rů.

Vstříc mi vyšel hubený černoch v kárované košili. Představil se jako Mood, Telesferův asistent.

Ze sadu jsme přešli do zastíněného suterénu. Sklovitý živokryst dělil velikou místnost na několik menších pro-stor; v jednom z nich spala na lehátku Magdalena Kleinertová. Mood na ni ukázal bradou a pak mi podal slu-chátka.

„Přepnul jsem na audio,“ upozornil.

Nasadil jsem si je.

„Dobrý den,“ ozval se Telesfer. „Už jste slyšel no-vinky? Logický živokryst Astronomického centra přestal růst.“

„Ano.“

„Jděte ke stolu pod palmou. Na rohu leží pouzdro s brýlemi. Použijte je.“

Vyňal jsem brýle a nasadil si je. Telesfer se vizualizoval jako fialový elf v purpurové kamizole. Kouřil doutník a tím doutníkem mi pokynul, abych ho následoval. Zdale-ka obešel pochrupující Kleinertovou a vedl mě k poslední řadě oddělených místností. V živokrystových blocích se u stěn černaly malé, krabaté hroudy. Elf Telesfer na ně ukázal zapáleným doutníkem.

„Počet vrtů provedených CFG na všech Izmiraidách přesáhl tisíc. Jistě víte, otče, co hledáme: Hoanův stroj. Nu, nenašli jsme ho. Toto jsou kousky některých jader. Co je na nich zajímavého? Jistě hledáte zajímavosti… Tady jedna je: struktura železných makromolekul těchto jader; toto je z hloubky kilometru, toto – skoro dvou, toto – hm, přímo ze středu planetoidy.“

Telesfer mávl rukou a ve vzduchu nad jeho hlavou se z podprostoru rozvinul hnědý oblak. Posunul jsem si brý-le, přistoupil blíž, přimhouřil oči. Oblak se zřejmě skládal z mnoha silně stlačených vrstev: střídavě hnědého, žlu-tého a černého proužku, navíc každá další vrstva měla odlišné hustší a řidší části, takže celek působil dojmem jakéhosi vícevrstvého filtru.

„Tak nějak to vypadá,“ řekl Telesfer. „Na větších Iz-miraidách, jako je třeba právě Roh, nacházíme tuto struk-turu od jisté hloubky prakticky všude. Zasadili jsme živokrysty pro logickou interpolaci těchto makromolekul, ale dostaly hlad, nic jsme se nedověděli, neexistuje přirozený způsob vzniku něčeho takového, v každém přípa-dě neznáme příslušné okrajové podmínky. Není to mine-rál ani žádná forma života podle jeho havajské defini-ce. Nevykazuje autoreprodukční schopnosti. Říkáme to-mu Černá vata.“

„Hoanovy postuláty?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ odvětil Telesfer, usazený na jednom průzrač-ném živokrystovém bloku s hroudou Vaty ve tvaru led-viny. „Žádný mechanismus pro přeměnu energie, žádný napájecí zdroj, na žádné úrovni nereaguje. Na Stroj se nijak nehodí.“

„Hoan postuloval aktivní formování časoprostoru,“ prohodil jsem. „Energetické náklady by byly pochopitelně obrovské; proto je to zřejmě něco jiného.“

„Co?“ Telesfer pokrčil rameny. „Nepochybně manipu-luje s gravitací. Kromě toho bez znalosti správného me-chanismu – a my o něm nemáme nejmenší potuchy, pře-stože naši mluvčí tvrdí něco jiného; ve skutečnosti žádná ze společností, které zde investovaly do výzkumu v na-ději na onen svatý grál fyziky, nepokročila ani o píď – tedy, jak říkám, bez znalosti mechanismu nemůžeme ani spekulovat o silách potřebných pro manipulaci. Hoanův předpokládaný korekční vektor nikdy nebyl tak velký, jak se všeobecně říká; stačí obratně manipulovat kontrolními parametry systému. Je zapotřebí dlouhé, stálé působení, poměrně slabé, ale dobře a včas aktivované.“

„Zajímavé to opravdu je,“ přiznal jsem při pohledu jak na hroudy Černé vaty, tak na efektní simulaci její molekulární struktury.

„Dál.“ Telesfer vstal, minul několik místností a uká-zal doutníkem na velkou diorámu, znázorňující geologic-ký průřez Izmiraidou jménem Kolos (jak vyplývalo z pro-světleného popisku). „Podívejte se. Tady, na tuto vrstvu.“

„Hm?“

„Analytický rozbor… A tady rozložení.“

„Záření gama?“

„Správně.“ Telesfer sklonil hlavu. „V centru dělení.“

„Jak dlouho?“

„Těžko říct. Nemůžeme se opřít o planetární geologii ani datování podle solárních hodin nebo epoch.“

„Izotopy?“

„Bohužel dávají velký rozptyl, datujeme propletenec a ten letí vesmírem od sta do dvanácti milionů let.“

„Opravdu legrační. Známé neutronové novy v dosahu devadesáti milionů světelných let? Matching?“

„A čím nakrmíme živokryst? „ zazubil se elf s fialovou kůží. „Průměr Mléčné dráhy je sto tisíc světelných let. Několik set miliard hvězd. Pěkně děkuj u.“

„Hm. Našli jste tyto stopy na všech Izmiraidách?“

„Víte, vlastně ne. Jen na čtyřech největších a na Píšťale.“

„A Černá vata? Nějaká souvislost?“

„Černá vata je všude; někde je jí víc, někde míň.“

„Interpolace dráhy systému?“

„S Hoanovým vektorem…?“ rozesmál se Telesfer. „Jak?“

„Pravda.“ Zrozpačitěl jsem, protože jsem zapomněl, že pokusů bylo zanecháno hned po Hoanovi; tato mecha-nika se vztahuje pouze na makrodeterministické systémy, ve kterých se nevyskytuje neanalyzovatelný moderující faktor. „Ostatně by postačilo pár průchodů nad Madeleine. Jaká může být maximální rychlost Izmiraid v kos-mickém prostoru podle selského rozumu? Kdyby to záře-ní gama přicházelo z velké dálky, zanechalo by obdobné stopy na všem kolem. A tady,“ ukázal jsem na diorámu, „vidím, že se zatraceně silně přihřálo. Lizonne by teď byla sterilní planeta, mionová pec, žádný život. Tak to ne; mu-selo k tomu dojít ve značné vzdálenosti. Tedy dost dávno. Věří zde někdo v mezigalaktické putování? Nemyslím. Er-go: hledejme podél ramene. Možná dostaneme primitivní vzorec, existuje závislost…“

„Moc pěkné,“ přikyvoval Telesfer, „ale k čemu nám to bude, i kdybychom nakonec identifikovali původní neutronovku? Když byla vzdálenost tak velká, že nepřismahla Lizonne ani Zemi, musela to tedy být dálka mnoho-krát převyšující dolet našich šnečích lodiček. Záhada tkví zde, na Izmiraidách.“ Telesfer dupl a ukázal doutníkem na podlahu. „A tady musíme najít odpověď. Kolik máme času? Dva měsíce, potom Madeleine, potom čert ví co.“

„Není v mých silách…“

„Možná ne, možná ano. Jak to víte, když jste to ne-zkusil? Jistě, souhlasím: poslali vás sem jen z byrokratické důkladnosti, církev je instituce jako každá jiná, času na zkostnatění měla dost. Ale to na věci nic nemění.“

„Nerozumíš mi, Telesfere!“ Uznávám, že mě vytočil. „To všechno nemá žádný význam pro rozhodnutí o do-mnělých zázracích Izmira Predú! Ani kdybyste tady vy-kopali kompletní UFO plné mumifikovaných mimozem-šťanů. Nemá to nejmenší význam!“

Elf vypustil sérii kroužků kouře.

„Možná ano, možná ne. Jak to víte?“

Logický živokryst Astronomického centra se přestal rozrůstat a nakonec rozkvetl. Madeleine katapultuje Izmiraidy mimo gravitační studnici Lévie: tak vyšly rovnice. Do tří týdnů tedy všichni musíme z Rohu odejít. Už nikdy nikdo nespatří Katedrálu, nikdy nikdo nestane v jejím stínu; po opuštění Madeleine už nikdy nebude vrhat stín. Nikdy – rozhodně ne v časovém horizontu, který by odpo-vídal lidským měřítkům. Seděl jsem dnes u Izmirova hro-bu, pod polokoulí vnitrokatedrální biostáze. Hrob je mezi dvěma řadami lavic, před oltářem, za kterým je tabernákulum. Lavice se táhnou až k labyrintu východu, každá je dlouhá asi dvacet metrů – s připočtením místa pro stojící se sem vejde přes čtyři tisíce věřících. Jistě, Katedrála. Ve smyslu kanonického práva to pochopitelně katedrála ne-ní; avšak Ugerzo tak projekt nazval a nikdo, kdo stavbu spatřil, ji nenazve jinak. Zevnitř (což je nesmyslné) vypadá ještě větší. Světlo se rozbíhá od polokoule ve směru pohledů a stíny není vidět; ve skutečnosti je jich tu plno, stačí vyjít mimo ochrannou polokouli. Vnitřek Katedrály není prázdný – spíše než o vnitřku stavby je lepší mluvit o jejích vnitřnostech. Po zvednutí hlavy, tedy když se zakloníš, uvidíš, že tam, kde v opravdových katedrálách jsou desítky krychlových metrů monumentální prázdno-ty (onen mnohonásobný křížek v architektonické partitu-ře), v Katedrále jeho místo zabírá chaoticky rozrostlý ka-menný živokryst, spletitá střeva, třásňovité plíce, střídavě hustá a řídká síť žil – rozprostírající se od stěny-skeletu ke stěně-skeletu, od křížem ukončeného hřebene až skoro k povrchu polokoule.

Nic tu ničemu neslouží a tato tělesa zavěšená v horním jasu i tmě nemají žádný užitečný význam, projektanti ini-ciačních zrn totiž ani přibližně neurčili vnitřní architektu-ru, první živokryst dostal jen nejzákladnější vstupní data, okrajové podmínky a několik počátečních transformací.

Tak se algoritmizuje originalita, mechanizuje spontán-ní umění a zaklíná do formy interakce s chladnou planetoidou. Ugerzo zaplatil, Ugerzo dostal. Dokonce i katafalk domnělého svatého, stylizovaný do podoby náhrobku kři-žáků (jedna Izmirova noha se opírá o kotník druhé), tvoří nedílnou součást katedrály; vyrostl z podlahy, zakrýva-jící romboid mohyly, ve které pochovali Izmira přeživší členové posádky Sagittaria.

Vzpomínám si, že o tragédii starého remorkéru R-L jsem se dověděl při výpravě do Greornu. (Kolik je to už let, Bože…). Sestoupili jsme z Murabiků a právě jsme rozbili tábor v malém údolíčku, plně pohrouženém ve stínu Čtvrtého Murabika; potřebovali jsme několik dní na odvyknutí od kyslíkových přístrojů, žíly pořád pálily a mozek generoval přechodné halucinace. Seděli jsme ve stanech, někdo zapnul televizi a tehdy jsem slyšel o Sagittariovi. Už probíhala záchranná akce, odhadovali šan-ce, remorkér letěl po divoké hyperbole, exploze v boku ho vymrštila nad ekliptiku, všechny navrhované záchran-né trasy vyžadovaly nákladné aktivní manévrování, pou-hé palivové limity vyloučily devadesát procent jednotek. Rychlý rámcový živokryst zrodil obecné řešení vyznače-ním lizonské operační jednotky Fellini a tato Fellini, bez posádky na palubě, ale zato s ohromnými zásobami kys-líku, vody a potravin se nyní řítila vypočtenou dráhou se zrychlením 4,6 g.

Proti kosmonautům se však všechno spiklo. S pali-vem, které jim zbylo po úvodní explozi, nebyli schopni žádné radikální změny kurzu. De facto směřovali k Lévii a upadáním do gravitačních chapadel hvězdy ztráceli schopnost manévrovat. Dosavadní výpočty zřetelně uka-zovaly, že v důsledku nemožnosti vlastními silami zame-zit únik z remorkéru ztrácejí z uzavřeného okruhu tolik kyslíku, že se udusí ještě před příletem LOJ Fellini. Last but not least – magnetická clona Lévie se začala prohý-bat a bortit, čímž ohlašovala nastávající sluneční bouři; a bouře Lévie byly smrtící dokonce i pro pracovníky na oběžné dráze Lizonne; po poplašném signálu se všichni ukryli do silnostěnných úkrytů. Sagittarius, určený pro operace společně s většími jednotkami a jen výjimečně beroucí na palubu lidi (například jako v tomto případě, kdy posloužil coby provizorní raketoplán), takový úkryt neměl. Jistě; tohle nahromadění katastrof bylo impozant-ní; řítily se na nešťastnou posádku remorkéru jako černé dešťové mraky, každá z nich smrtonosná.

Ve stanu pod Murabikem jsme pohlíželi do tváří čtyř nešťastných cestovatelů odsouzených ke zkáze – tří mužů a jedné ženy, inženýrů od Rotschilda-Laruse, zpocených a špinavých – se sedmiminutovým zpožděním k nám do-cházely jejich pohledy otupělé neustálým děsem, velkou obrazovkou jsme nahlíželi do ztemnělého nitra lodě smr-ti, vesmírného „Bludného Holanďana“, nekřesťansky lační autenticity jejich utrpení.

Celá planeta myslela na jejich záchranu (notabene se jednalo o velkou mediální senzaci) a první rada byla: vy-užít pro ochranu před sluneční bouří blízké planetoidy. Jejich skupinku nalezli na dráze vyžadující poměrně ma-lé snížení rychlosti Sagíttaria. Tento postup byl po všech stránkách správný: problémy je třeba řešit postupně a za-čít přitom nejaktuálnějším.

Remorkér tedy dostihl planetoidy a dosedl na jednu z nich v místě, které podle předpokladu zaručovalo maxi-mální bezpečí během bouře. Náladu to nikomu nezlepšilo, protože už bylo přesně propočteno, jak se zpozdí Felli-ni a všichni – v čele se čtveřicí kosmonautů – věděli, že tento rafinovaný únik před zlobou Lévie pouze odročil jejich popravu, a to o necelých sto osm hodin. V radio-přijímačích řádila bouře – a oni byli každou minutou blíž a blíž smrti; Fellini dorazí k lodi mrtvol. Živokryst skoro okamžitě rozkvetl řešením samozřejmým většině Lizoňanů i bez jeho výpočtů: to, co nestačí pro čtveřici, plně postačí pro trojici. V Sagittariovi to věděli od začátku, stačilo jim pohlédnout do očí. Kdyby se rozhodli dosta-tečně včas a potom přešli na nejnižší křivku energetické spotřeby, čili usnuli… Věděli to, počítali hodiny a minuty, výbor R-L požadoval trvalý přenos především z toho dů-vodu, aby nepřetržitá kontrola jejich počínání zabránila nějakým skrytým vraždám nebo zoufalým lynčům. Vý-sledkem bylo, že nešťastníci převážně ponuře mlčeli a jen pokukovali jednak po sobě, jednak na obrazovky.

Na Lizonne přijímali sázky týkající se dalšího průběhu událostí: zda přežijí nebo ne; kdo konkrétně; co je zabije; kdo zabije koho; kdo se zhroutí první atd. Přistáli na planetoidě: několik lidí vyhrálo jmění. Nezabila je bouře: několik lidí zchudlo. Izmir Predú vyšel z lodě na povrch planetoidy a dehermetizoval svůj skafandr. Našli se lidé, kteří vsadili i na tuto možnost.

Zbývající trojici Fellini zachránila. Než přešli do ne-poškozené LOJ, pochovali Izmira ve studené, černé skále planetoidy. Ve své poslední nahrávce, už po opuštění lodě,

Izmir požádal o pohřbení na tomto vesmírném balvanu. Rozloučil se s rodinou i přáteli a odevzdal svou duši Bo-hu. Psychologové později analyzovali každý záchvěv jeho hlasu, každý opožděný výdech, každou banální formulaci – byl příčetný nebo ne, převládl nátlak nebo se rozhodl s plným vědomím? Už předtím reportéři probádali živo-topisy celé čtveřice – nyní vynesli ven nejranější rodinné vzpomínky z Izmirova dětství. Potíž spočívala v tom, že šlo o naprosto průměrného muže. I s přihlédnutím k tomu, v jakém kontextu se na něho nyní vzpomínalo – stejně se jevil v těchto uměle vyvolávaných introspekcích jako oso-ba nijak se nelišící od průměru.

Pracovníkem byl dobrým; pochvalami však neoplýval. Byl praktikujícím katolíkem; dotazovaní si však nedoká-zali na počkání vybavit příklady jeho zbožnosti. Žádné zločiny ani přestupky nespáchal (alespoň lizonská poli-cie o žádných nevěděla). Nebyly ani důkazy předchozího psychického narušení. Co tedy? Kdo byl Izmir Predú a jak vlastně nazvat jeho jednání?

Inženýrovy pozůstatky zůstaly na planetoidě a tím se v jazycích komentátorů přeměnila v „Izmiraidu“. Sagittarius i Fellini tam strávily dost času, aby údaje zjištěné o roji postačily Astronomickému centru, Rotschild-Larus si totiž vyžádal účet nákladů vynaložených pro záchranu svého remorkéru a potřeboval přesnou předpověď dráhy Izmiraidy, na kterou – vzhledem k blízkosti slunce a chao-tické struktuře roje – palubní počítače nestačily.

Avšak logický živokryst Centra se navzdory očekává-ní z jediného keříčku jednoduché soustavy rovnic rozrostl na desítky metrů a požadoval další údaje o planetoidách provázejících Izmiraidu. To nebyl roj, letící smetiště po rozbitém větším objektu – ukázalo se, že se pohybuje vy-nucenou dráhou, a vzájemná poloha tohoto souboru aste-roidů se mnohokrát měnila natruc působení gravitačního pole Lévie. Všechno naznačovalo, že mezi moduly komple-xu planetoid existují pevné vazby neznámé povahy, které ruší některé vnější vlivy. První to jasně vyslovil doktor Hoan z Centra, čím své jméno učinil nesmrtelným. Hy-potézy týkající se povahy oné vazby se omezily na obec-nosti o exotické hmotě nebo exotické technice (čti: mimo-zemšťanů, což novináři zbožňují), přestože Sagittarius ani Fellini tam nezaznamenaly žádné projevy známých půso-bení. O to víc vzrostl zájem o Izmiraidy (název se rychle rozšířil) a o výpravě na planetoidy bylo rozhodnuto.

Došlo k ní při dalším návratu komplexu (tento ná-vrat s ohledem na Hoanův vektor nebyl vůbec jistý). Mezi sponzory záměru byli: lizonská vláda, R-L, CFG a NA-SA. Projevilo se to na výběru posádky Laosu: tvrdit, že byla racionální, by byla pustá lež.

Členem výpravy se stal mimo jiné Kotter Ugerzo, sy-novec viceprezidenta R-L Stefana Ugerza; byl amatér-ským astrofyzikem, ale umíral na merkulózu a strýc ho chtěl potěšit. Tento Kotter Ugerzo je přímým původcem aféry s Izmirovou svatostí. Ve třetím týdnu po příletu na Izmiraidy veřejně prohlásil, že Izmir Predú vyslyšel je-ho modlitby a zařídil ústup nemoci. Kotter prý každou noc docházel k Izmirovu hrobu (počítač Laosu potvrdil jeho odchody). Údajně se uzdravil během tří dnů (diagnoster Laosu potvrdil výrazné zlepšení jeho zdravotního stavu). Ještě před návratem Laosu na Lizonne (na pa-lubě se šťastným Kotterem s pocity osvíceného), a než odborníci potvrdili zprávy o zázračném zlepšení (nako-nec potvrdili, protože Kotter se úplně uzdravil) – než tedy uplynulo oněch několik měsíců, už se v orbitálních přístavech Lizonne rozvinul mohutný průmysl vesmírných poutí. Svatý Izmir z Planetoid! Vzpomínám si, že biskupa málem trefil šlak. Putoval dotaz do Vatikánu, ale mezitím jsme tu zůstali sami, uzavřeni v horizontu našich událos-tí. Byl jsem u toho a vím, s jakou opatrností se přijímala rozhodnutí. První reakce – málem jako reflex – je vždycky stejná: „Zdržíme se komentáře, záležitost vyžaduje pod-robné prozkoumání bez tlaku očekávání“. Rozhodnutí se přijme snadno, horší je od něho ustoupit; v případě církve je to prakticky nemožné. V podstatě vycházíme z princi-pu ďáblova advokáta, což je správné. Čekáme, ale svět na nás nečeká – než jsme se vzpamatovali, vyrostla na Rohu Katedrála založená Stefanem Ugerzem.

Už všichni známe koordináty bodu, odkud je návrat nemožný. Pokud to nebyl banket na rozloučenou, pak roz-hodně něco hodně podobného.

Akci zorganizovaly společně izmiraidská pobočka NA-SA a Matabozza. Stoly s nápoji stály pod arkádami ad-ministrativní budovy NASA, už skoro docela prázdné.

Hodně lidí ohrnuje nos nad tímto spojenectvím Matabozzy s dohledem. Wasojfemgus mě odchytil hned u vcho-du a ihned vysvětlil:

„Vědí, že už o ně přišli,“ zamručel nad sklenkou a po-kynul hlavou k opodál diskutujícím lidem. „Minimalizují ztráty.“

Wasojfemgus pracuje pro Space Investmens Ltd., pří-ležitostnou odbočku Rotschilda-Laruse.

„Šaty si nikdo netrhá,“ poznamenal jsem.

„To by svědčilo o špatném vkusu,“ usmál se Wasoj-femgus. „Ale kdybyste věděl, otče… Moc se v těchto kru-zích nepohybujete…“

„Vida, dokonce tady jsou nějaké kruhy. Kolik nás zů-stalo? Dvě stě?“

„Tak nějak.“

„A je potřeba se pohybovat. Co se povídá? Doufám, že přinejmenším přestali s vírou v zázračný zásah církve…?“

Wasojfemgus na mě užasle pohlédl.

„Nevím, jak vás něco takového napadlo, tím se oprav-du nikdo vážně nezabýval.“

„Zřejmě jsem se opravdu pohyboval v nesprávných kruzích.“

Ve skutečnosti tyto „kruhy“ znamenaly celé dva týdny mého pobytu na Rohu skoro výlučně poutníky a lidi, kteří se jimi celá ta léta zabývali; počet rozhovorů překročil už čtyřicítku.

Při pohledu přes Wasojfemgusovo levé rameno jsem zahlédl mezi účastníky této tryzny jednoho poutníka, se kterým jsem dosud nemluvil a o kterém jsem od svých spolubydlících hodně slyšel. Opíral se o stěnu a ucucával z úzké skleničky. Celý byl v šedém – ve vytahaném svetru, ušmudlaných kalhotách, dokonce i kůži měl v tlumeném světle nezdravě šedavou. Jmenoval se Gazma a žil na Ro-hu už tři roky. Tvrdil, že se mu zjevil satan; tvrdil, že ho Bůh u Izmirova hrobu vyléčil z těžké schizofrenie; také tvrdil, že je mu souzeno zemřít na Izmiraidách.

Když jsem k němu došel a zeptal se (bylo mu vidět na očích, že mě poznal) – popřel to.

„Ne, ne, ne. Neptejte se, nechtě mě být, otče.“ Sklonil jsem se k němu. Byl menší než já, a jak se hrbil u stěny, vypadal ještě menší; skláněl jsem se, hleděl mu do očí, psychicky ho znásilňoval, nevím, co mě to popadlo, obscénní bezbrannost některých lidí dokáže vyprovokovat i světce, a Gazma je právě takový fenomén viktimologie. „On žije,“ šeptl a uhnul očima. „Byl jste v Katedrá-le…? Viděl jste…?“

„Proč jsi neodletěl?“ zeptal jsem se. (Samozřejmě jsem celý příběh znal.)

„Nemůžu,“ vyjekl. „Nemůžu, nemůžu, nemůžu, má mě v hrsti. Jak zkusím…“

Věděl jsem, že to zkoušel nejméně dvakrát. Tehdy se ozývala ta jeho schizofrenie, nebo co to opravdu bylo, a fyzicky neschopen opustit Roh (dostával totiž jakési epileptické záchvaty) vracel se rychle na Izmiraidu, do Katedrály, k Izmirovu hrobu. Mirton vyprávěl, že ho tam zastihl spícího u nohou živokrystového katafalku. Gaz-ma několikrát Mirtona zaskočil, když se nečekaně vynořil z nitra Katedrály a s posledními doušky vzduchu dosáhl vnitřní biostáze; ostatně hned po doplnění zásob skafan-dru okamžitě zmizel – bláznivý poutník v království stínu. Mirton si tam pořídil mírnou neurózu. „Při každé mši, když přistupuji k oltáři,“ přiznal se mi, „se bezděčně ohlí-žím do trny na ten nesmyslný chaos živokrystu s jistotou, že Gazma na mě zírá svýma chameleonskýma očima od-někud z výšky, z kamenné divočiny, pokroucený a nehyb-ný stejně jako ona.“

„Ale jak je to doopravdy?“ vyptával jsem se Gazmy.

„Co to bylo?“

„Co?“

„Musíme se sejít k vážné rozmluvě. Nemáš nic proti? Nechci vynechat tak důležitého svědka.“

„Jistě, jistě…“

V tom okamžiku mě už nezajímalo, co mi může Gazma povědět. Ošklivil se mi, ošklivil jsem se sám sobě; opačné vektory nás od sebe odstrčily, vrátil jsem se k venkovním stolům.

Tam mě odchytil Telesfer. Magdalena Kleinertová líně žužlala nějaké exotické ovoce a jenom na mě mrkla, že si mě všimla také. Občas mě udiví umělost etiket zděděných z dob dávné biologie: vždyť mozkoun vidí a slyší také nositelčinýma očima a ušima.

„Kdy odlétáte?“ zeptal se Telesfer.

„Ještě nevím.“

„A co zpráva?“

„Má to teď nějaký význam? Potenciální výdaje ros-tou skoro exponenciálně. Přiznej se, že jsi vlastně nikdy v zásah církve nevěřil. Nač ta komedie?“

„Myslíte si, že jsem si z vás dělal legraci?“

„Všechno, co jsi mi řekl a ukázal, byla pravda; ověřil jsem to. Černá vata, záření gama. Jen ta připravenost korporace podílet se na nákladech, jak se ukázalo… Něco tady nehraje, Telesfere.“

„Víte, korporace jsou různé.“

Pohlédl bych mu přímo do očí, ale nešlo to. Magdalena dál okusovala šťavnatý plod; zvedl jsem pohled k obloze, vlastně k vnitřním svitem utlumenému strašlivému vesmíru. Připadalo mi, že jsem něco pochopil – a teď jsem to nové vědění trávil.

„Hledali jste zástěnu,“ řekl jsem tiše. „Atrapu. Ale kdo garantoval fondy?“

„Jací ‚my‘, jací ‚my‘?“

„Neúspěšní spiklenci. Nejistí, ale silně motivovaní. Ve hře musí být nějaké nekomerční aktivity, jinak… Hm? Pane Telesfere?“

Zasmál se prostřednictvím reproduktoru.

„Spočívá církev na komerčních hodnotách?“

„Proto vám připadalo, že v ní najdete spojence?“

„Chybně.“

„Chybně.“

„Církev zajímá jen Izmirova svatost.“

„Správně.“

„Církev nezajímají děti Boží u jiných hvězd.“

„Slitování, Telesfere!“

„Nu?“

„To je staré, vyšly už dvě encykliky, tuto možnost jsme už akceptovali.“

„A jistota? Poradíte si i s ní?“

„Sestupme snad na zem.“

„Dupněte si. Toto je země. A vy víte, co je v ní.“

„Fakta, Telesfere, fakta. Nic není dokázáno.“

„Právě proto…“

„Kdo? Vy? Kdo tedy vlastně? Několik vědců?“

„My jsme totiž uvěřili, Lavone.“

„V co? Ve Vatu?“

Mozkoun neodpověděl, místo toho se ozvala Kleiner-tová.

„Hodně se v tom angažoval.“ Melancholicky se usmá-la. „Je mi ho líto. Chudáček, už viděl své jméno v encyk-lopediích.“

Informuji o této rozmluvě tak podrobně proto, že při ní byl Telesfer zřejmě upřímný; rozhodně do té míry, do jaké to bylo možné. Kdybych mu tehdy viděl do obličeje, pochopil bych vše. Alespoň si to myslím.

Je vidět Madeleine. Dokonce i z nitra Katedrály, z nit-ra její biostáze – dovnitř dopadají paprsky žírné červeně.

Čekám na Gazmu už půl hodiny. Sundal jsem skafandr a položil ho na nejbližší lavici, vedle přilby. Chvíli jsem se modlil; Gazma stále nepřichází.

Bezděky jsem zvedl hlavu a začal si prohlížet spletité vnitřnosti Katedrály. Pocit nebyl tak silný, jak jej popi-soval Mirton, ale i já jsem každou myšlenku nasměroval k labyrintům vysokých stínů s přesvědčením, že na mě Gazma odtud pohlíží. Přistoupil jsem až k samé hrani-ci biosféry, abych si zblízka prohlédl živokrystový kámen. Reliéfy byly velice složité, jeden vzor přecházel v druhý, geometrie přilehlých figur odváděla pohledy mimo dosah světla. Pochopitelně to nebyly reliéfy, kameny Rohu pře-ce nikdo nezpracovává. Z prvních zrn počatá forma se zakousla do studené půdy planetoidy a spustila vlnu nanopřeměn, až tu byl atom po atomu postaven pomník Ugerzovy vděčnosti. Co však může být uzavřeno v prvot-ních algoritmech zrn, v architektonických kódech živokrystu? Tato hlava – nepochyboval jsem, že je to hlava – ta hlava i ta silueta, i ten kamenný meniskus, i převis kamenných lebek, i ten chorovod na střevu temné struny, protažené nitrem Katedrály, chorovod hubených postav, danse macabre nelidských koster, to vše se nemohlo vejít do kódu iniciačních zrn; neznám přesně jejich kapacitu, ale nepřipadá mi pravděpodobné, že by do nich projek-tanti vepsali budoucí polohu každého úlomku izmiraidského kamene; v tom ergotické živoplánovárií nespočívá, je třeba ponechat značný prostor chaosu. Pokud to tedy není dílo projektantů, jejich umění – koho tedy? Kdo tvo-řil? Kdo poskytl půvab křehkým andělům, krvežíznivost lebkám stalagmitových démonů, přelud vlnění ohybům vnitřní kůže Katedrály, kdo vytvořil toto umělecké dílo?

Rozhodl jsem se, že nastuduji něco o nanotechnologiích. Vylezl jsem na opěradlo lavice a z něj na kostna-tý výrůstek jednoho z ohnutých žeber Katedrály. Tady, uprostřed hlavní lodě, zpod kamenů jako silnou blánou znetvořující výraz vyhlížejí, prorážejí – hlavy přirozené velikosti. Stíny měkce splývají po čelech a tvářích, přesu-nul jsem ruku, špičky prstů, studené, velice studené, kůže tuhne. Odtrhl jsem ruku v obavě, že přimrzne, to by byl teprve skandál. Moc prudce, moc prudce, gravitace je na Izmiraidách minimální, mírné odstrčení vynese do výšky několika metrů. Letěl jsem nízkým obloukem a narazil zá-dy do ochranné bariéry biosféry, která let trošku ztlumila a odhodila mě zpátky k Izmirovu hrobu. Stačil jsem se chytit jedné z lavic, otočil se ve vzduchu a narazil na se-dadlo levým bokem, hlava mi klepla o kámen – teď o tom mluvím snadno, ale tehdy jsem si myslel, že mám nejmíň otřes mozku. Nejenže jsem přestal vidět, bolest ovlád-la všechny smysly, zakryla svět. Ohmatal jsem si hlavu. Vlhká. Teprve za chvíli jsem spatřil na prstech červenou. Vlasy jsem měl slepené krví. Potácivě jsem došel ke ska-fandru, navlékl si ho, nasadil přilbu, usedl a zapnul diagnoster. Bodly mě mikrosondy. Kost nepraskla, kůže však utržila šrámy. Nedošlo k porušení krevního oběhu, ztráta krve nebyla vysoká. Počkal jsem, až se mi přestane točit hlava. Gazma pořád nikde. K čertu s ním; je to nepo-chybně blázen, jak jsem si mohl myslet, že přijde včas, že vůbec přijde. Uf. Když skafandr zacelil ránu, zabolela. Začaly působit prostředky proti bolesti. Vrátil jsem se do Honzlova hotelu.

Napíšu, jak zněly jejich zprávy.

Wasojfemgus, který seděl vedle mě, tvrdil, že jsem se od začátku potil, rozčiloval a chtěl se vrátit. Když ohlásili start, prý jsem se rozběhl k východu.

Kretcher, který mě monitoroval, tvrdí, že jsem si ne-dokázal nasadit přilbu. Pošlou mi záběry. Lidé z obsluhy tvrdí, že mě museli chytit a násilně odvléci, abych se nezabil při překotném úprku naslepo po půdě Rohu.

Dva lékaři, McVine a Bedusadus, po prošetření vý-sledků konstatovali výborný tělesný i psychický stav; roz-hodně v mezích všech možných norem.

Na nic z toho si nevzpomínám. Nevím, proč jsem utí-kal.

Mirton odlétá zítra. Přišel ke mně do pokoje a vyslovil nahlas mé vlastní obavy.

„Zdá se, že se jedná o casus Gazmy. Symptomy od-povídají. Co se říká?“

Pověděl jsem mu, co se říká. Vzdychl, jako by se pře-dem litoval. Zaklel jsem.

„Přece musím odtud nějak odletět!“

„Zkus to zítra se mnou,“ navrhl.

„Jak to zkoušeli s Gazmou?“

Otočil se od okna a pohlédl na mě se směsicí fascinace a odporu, nesmělosti a bezohlednosti.

„Jak k tomu došlo? Co jsi udělal?“

„Nic!“

Nevěří. Podezírá, myslí si bůhví co.

S Gazmou tomu bylo tak: uspali ho a naložili do lo-dě. Odstartovala a Gazmovo srdce přestalo bít. Resuscita-ce, stimulátory, adrenalinové injekce. Teprve poté, co to jednomu doktorovi došlo a přikázal návrat (pochopitel-ně mozkoun; potom si svou intuici nedokázal vysvětlit), vrátili se a Gazmu s námahou reanimovali. Ubožák právě prožil klinickou smrt.

Nejsem si jistý, jestli chci podniknout podobný pokus. Ale nějak se na Lizonne vrátit musím! Madeleine vymrští Izmiraidy do vesmíru, do absolutní tmy. Okno se rychle zavře.

Přišel i Telesfer. Vlastně přišla Kleinertová. Telesfer chtěl vědět totéž co Mirton: co jsem udělal. Nic! Něco nadhazoval. Ten hlavoun nedokáže pronést větu bez po-dezíravosti. Co dělat, tak jim ostatně fungují smysly.

Spojil jsem se s biskupem. Nepříjemný rozhovor, ze-jména při takovém časovém zpoždění. Biskup Haupert si zřejmě myslel, že jsem se tady něčím nakazil. Zajímalo by mě čím, město v kráteru je odjakživa sterilní, Roh nemá ani stopu atmosféry, o biosféře ani nemluvě. Přesto ho chápu, situace je složitá, ze všeho nejmíň by potřeboval smrt duchovního na Izmiraidách.

Vyzpovídal jsem se.

Nevím, co mám dělat. Zpráva je hotová, ostatně jsem materiály posílal na Lizonne průběžně. Ale Gazma – s Gazmou musím mluvit nezávisle na zprávě.

Šel jsem tedy na městský úřad. Tam je terminál kon-trolního systému biosféry. Vím, že zaznamenává všechna otevření průchodů a že skafandry mají identifikaci. Po-kud je počet Gazmových průchodů lichý – znamená to, že je uvnitř, pod kopulí. Byl sudý.

Průchody jsou dva: do Katedrály a na letiště. Vlastně je jich víc, ale ostatní se normálně nepoužívají, vyžadují speciální kódy; ptal jsem se a počítač mi odpověděl. Takže Katedrála nebo letiště. Sázel jsem na Katedrálu. Ověřil jsem poslední průchod. Letiště. Nu což, také má právo pokusit se o odlet.

Zamířil jsem k průchodu. Pro všechny případy jsem měl skafandr. Usedl jsem do zahrádky opuštěné vily – asi deset metrů od průchodu – a čekal. Míjely mě gruisy a D-mucky odjíždějících. Někteří po sobě jen tak koukli, jiní mi mávali na rozloučenou. Všichni pochopitelně věděli.

Objevil se za hodinu. Sňal přilbu a uviděl mě. Myslel jsem, že uteče, ale klidně vešel do zahrady a usedl na trávu. Tentokrát se díval docela jinak, nebál se. Jistě, také věděl.

„Jak odletíme?“ zeptal jsem se.

Hloupě se zašklebil.

„Nejde to.“

„Proč?“

„Izmir nás přijal.“

Zřejmě jsem se zatvářil nepříjemně, protože na obranu pokrčil rameny.

„Říká se, že se podobné věci stávají lidem v Jeruzalé-mě, u hrobu Páně. Když se někdo přiblíží a zjistí… víte, otče… potom není schopen odejít na větší vzdálenost, opustit město. Hrob ho přitahuje jako magnet železo, je možné vyznačit meze potenciálu. Lidé z toho blázní, umí-rají nebo se stávají poustevníky či mnichy, případně se zabíjejí.“

Chtěl jsem se ho zeptat, s čím z toho počítá pro sebe. Zdržel jsem se však ironie.

„A vy? Co jste zjistil?“

„Ona žije, víte to, že?“

„Kdo?“¨

„Katedrála.“

„Hm. Napadá vás důvod našeho… uvěznění?“

„Dotkl se nás. Přijal. Mě rozhodně. Patřím jemu, Ka-tedrále.“

„Míníte Izmira?“

„Koho jiného? Nemodlil jste se u jeho hrobu? Nelíbal ruku?“

„Vy jste se pomodlil a on vyprosil vaše uzdravení.“

„Ano, ano, ano.“

„A k čemu to je, když odtud nemůžete odletět? Kdy-byste zůstal na Lizonne, žil byste déle. Pokud vím, schi-zofrenie není smrtelná.“

Gazma vyskočil jako opařený.

„To říkáte vy? Kněz?!“ málem se zalkl. Pak se trochu uklidnil a opět usedl na zem.

„Přesto zkoušíte odletět,“ poznamenal jsem.

„Cože?“

„Proč chodíte na letiště?“

„Navštívil jsem Sagittaria, „ zavrčel (opět starý Gaz-ma) a odešel.

Ještě chvíli jsem ho viděl, jak vyskakuje nad střechy budov nižších kruhů, s takovou energií putoval.

Navštívil Sagittaria. Budiž. I když – co má co pohle-dávat v tom prázdném a studeném, dehermetizovaném vraku? Ale u Gazmy je možné všechno.

Také jsem tam jednou zašel. V rámci přípravy zprávy. Konec koncuje to kultovní místo, tak populární, že z letiš-tě je k němu nataženo bezpečnostní lano. Sagittarius ne-byl přizpůsoben k přistávání na povrchu planet, ani s tak mizivou gravitací, a dosedl na Roh šikmo, bokem, rozdrtil část antén a výložníků včetně jedné z trysek (při dosed-nutí na záď by zničil všechny). Havarijní průlez je ve výši osmi metrů, je tam žebřík ze živokrystu, spuštěný shora. Oboje dveře průlezu jsou otevřené. Fosforeskující šipky v úzkých chodbách ukazují cestu k Izmirově kabině. Sa-motná kabina je zarostlá průhledným živokrystem, kvůli konzervaci památek a znemožnění krádeží nebo účelových úprav. Od žebříku vede rovinou černých skal tak zvaná Cesta Předu. Každých padesát metrů na ní stojí kovové kříže. Cesta vede až ke Katedrále. V dobách největšího rozmachu vesmírných poutí ji tucty poutníků absolvova-ly po kolenou, někteří se dokonce plazili a opakovali tak Izmirovu poslední cestu. Hlasitě protestovali proti záměru natáhnout tam bezpečnostní lano. Svatý Izmir lano ne-měl! Hm, ale určitě nelezl po kolenou. Několik poutníků se zabilo. Jejich kamenné mohyly vyznačují Cestu Předu střídavě s kovovými kříži.

Dovedu si představit Gazmu, jak denně o samotě ab-solvuje toto pokání, jak se plazí po drsné skále pod chlad-nou kopulí vesmíru, od kříže ke hrobu, od vraku ke Ka-tedrále a zpátky, s Izmirovým jménem na rtech, bílý ska-fandr na černé planetoidě, zahalený tmou, nikdo neslyší chraplavé modlitby, protože rádio vypnul.

Bedusadus se mě zítra pokusí odvézt v bezvědomí (právě volal). Asi půjdu sloužit mši, požádám Mirtona, aby ministroval. Také odlétá tím charterem. Madeleine právě vychází nad okrajem kráteru, je velká jako pěst a pořád větší, velice krásná.

Nepodařilo se.

Zůstal jsem. Bedusadus odletěl, Mirton odletěl (větši-na lidí už odletěla). Kvůli mě se odlet Winstona značně opozdil. Museli mě vyložit a vrátit na Roh. I EEG ukázal jen rovnou čáru.

Nežil jsem.

Bože, dej mi sílu naděje. Bojím se. Děsím se.

…

Že organismus tak alergicky reaguje na vzdálení od Izmiraid, je jedna věc. Ale jak mě jejich blízkost vráti-la k životu, když jsem podle všech kritérií – lékařských i nelékařských – byl už mrtvý?

Hrozné pomyšlení.

Zavolal mi Telesfer (odlétá dnes se zbytkem personá-lu CFG). Jeho dotazy mi nabídly odpovědi, o kterých se nechci šířit. Ptal se totiž, jestli jsem někdy přišel do pří-mého kontaktu s Vatou. Co má k čertu znamenat onen „přímý kontakt“? Vždyť jde o skalní útvar! Stovky metrů pod povrchem půdy! Začal jsem uvažovat, co mohl mít na mysli. Že mi tehdy v laboratořích CFG neřekl o Va-tě všechno, jsem věděl od začátku. Prozradil jen to, co chtěl. Nahodil udičku, zkoumal vodu. Vždyť CFG udě-lala stovky vrtů, určitě získala kila Černé vaty. Ani dal-ší společnosti nemařily čas. Jaké pokusy s ní prováděly? Co vyzkoumaly? Telesfer se pravděpodobně domníval, že jsem zašel ke konkurenci. A ta konkurence… Co může mít Vata společného s mým a Gazmovým uvězněním na Izmiraidách?

Volali i z Lizonne, z kurie a z Akademie. Celý den kaž-dou chvilku přicházela nějaká zpráva z planety. Představil jsem si, jak je z mého příběhu rozbolela hlava. Večer bis-kup svolává v mé záležitosti radu. Pozítří se uzavře okno pro nejrychlejší z lodí parkujících u Izmiraid. Neumím si představit, na čem se vlastně mohou usnést. Ale… Musím mít naději.

Zakrátko odletí i Honzl. Zdá se, že jsem jeho posled-ním klientem. Předal mi kód-klíč ke všem svým nemovi-tostem na Rohu. Chtěl něco říct na rozloučenou, ale vzdal to a zmizel. Opravdu jsem se musel tvářit dost neobvykle.

Mirton zanechal svůj byt v podobném chaosu, v ja-kém v něm bydlel. Vstoupil jsem dovnitř a něco hlučně upadlo na podlahu. Jistě, jsou tu rozdíly, třeba holé stě-ny. Zřejmě si s sebou vzal snímky Katedrály. Zapnul jsem promítačku, ale její archiv odvezli. Zapnul jsem počítač, ale neměl paměť. Začal jsem prohrabávat Mirtonovy věci – je to dobrá metoda, jak zabít čas a rozptýlit se: zvlád-nout tento chaos určitě zabere víc než dva dny.

Na skříni jsem našel krabici s několika svitky fólií, na kterých byly zvětšené černobílé snímky Katedrály. Po-stupně jsem je rozvinul. Mirton na ně něco načmáral, ja-kési poznámky, šipky ukazovaly na fragmenty označené červeným fixem. Několik snímků jsem přilepil na stěnu, abych si je mohl prohlédnout podrobněji. O co se tu jed-ná? Mirton zatrhl malé architektonické detaily: římsu jed-né z věží, portálové pseudochrliče. Vedle připsal: 2 MĚS. DAL.? PERILÉVIUM. A ještě: TRANSPORT HMOTY? U jiného: 3 MM/H.

Zanechal tu také několik knih, nevázaných samizdatů. Byla to hlavně skripta nanotechnologií: Živokryst: stavba a funkce; Spoutaný chaos čili Cesta života; Programová-ní otevřených negentropických systémů – úvod; Autoja-zyk nanostrojů. Příručka a podobně. Vzpomněl jsem si na holo, do kterého jsem první den málem vstoupil. Mir-ton tedy studoval Katedrálu od základů: její architekturu i způsob vzniku až po materiálové technologie.

O samotném živokrystu vím dost, takže jsem mohl tyto knihy projít bez pocitu, že buším hlavou do zdi ezoteriky hi-tech. Sice jsem nikdy definitivně nepochopil me-chanismus jeho programování, protože mysl se bouří a odmítá pochopit ideu plánování nepředvídatelného, výpočet nevypočitatelného, praxi však ovládám, sám jsem dokon-ce zaséval. I když jen malý altánek u jezera u prarodičů na Hoolstalonu. Udělal jsem všechno přesně podle návo-du: nakreslil jsem zhruba čtverec (špičkou boty do půdy), otevřel hermetické balení živokrystu (série „Altán – Be-nátky“, pokud si vzpomínám; samozřejmě autoletální), odměřil na dlaň dávku zrn – a zasel podél čáry. Pár jich zbylo, ty jsem nasypal do rohů. Potom jsem na ně vychrstl dvě předem připravená vědra bahna. Přes noc vyrostl hez-ký altánek. Kolik mi tehdy bylo, třináct? Už tenkrát mě dráždila nepřesnost tohoto procesu: bylo jedno, jestli za-seji zrna podél čáry nebo je rozsypu volně; bylo jedno, jestli některé upadne; bylo dokonce jedno, jestli je vysypu všechna nebo jen čtvrtinu (v záruce psali, že postačí i ně-kolik zrn – celé balení, asi dvacet deka, sloužilo k tomu, aby přiblížilo pravděpodobnost získání ideálního cílového tvaru co nejblíže stu procentům). Samozřejmě existuje – nomen omen – základní rozdíl mezi sériovým, uzavře-ným živokrystem, z něhož vznikl altánek mých prarodičů, a originálním, naprosto unikátním, otevřeným živokrys-tem Katedrály. Rozdíl je v metodě předprogramování je-jich kódů. Živokryst Katedrály patří k „neúplným“: na počátku nemá přesně vymezené všechny cílové tvary. Na-příklad onen altánek by vyrostl zcela stejný, ať bych jej vysel na sopce nebo na dně lizonského oceánu nebo na skále Rohu.

Zato Katedrála by vyrostla značně jiná už při změně tak nepatrných parametrů, jako je doba výsevu.

Nad těmito knihami jsem zapomněl na ubíhající čas (člověk totiž dokáže ovládat vlastní myšlení) a teprve sig-nál spojení s planetou mě vrátil do reality. Porada už skončila.

„V tuto smutnou hodinu ti toho moc neřeknu,“ sdě-lil biskup. „Zbývají dvě alternativy, obě stejně tragické. Nemáme právo se vyslovit pro žádnou z nich. Možná se vrátíš živý na Lizonne, pokud se prese všechno rozhodneš odletět; není to však moc pravděpodobné. Tvrdí mi, že pokud zůstaneš na Izmiraidách, přežiješ ještě několik let a potom v té prázdnotě osamělostí zemřeš.“ Sevřel rty. „Připadá nám, že v utrpení jsme vždycky sami, ale není tomu tak, nikdy tomu tak není. Pamatuj na to v oněch temnotách. Bůh tě nikdy neopustí, synu.“ Požehnal mi. „Odpusť mi, že jsem tě tam poslal.“

Ano, ve chvílích opravdu posledních se vracíme k nej-prostším slovům a mluvíme stejně jako děti; na počátku i konci je stejná upřímnost, jistota a prostota.

Za necelých pět hodin se uzavře okno, automatická loď Portské víno odstartuje ve stanovenou dobu, ať nás s Gazmou bude mít na palubě nebo tam budou pouze dva poslední inženýři NASA – odletí, protože musí.

Gazma tam určitě nebude; vím to, sám mi to řekl. Chce tady zůstat.

A já? Měl bych si hodit mincí, ale zřejmě bych se stejně osudu nepodrobil.

Město pod kopulí je prázdné, nafouklé do šířky i výšky velkým tichem, jen fontány šumí a rostliny šelestí v umě-lém větru. Procházím širokými ulicemi, kráterem nahoru, dolů i podél úbočí. Celé ráno (bylo to ráno, protože jsem se zrovna probudil; spolkl jsem dvojitý stop) jsem se ne-chal dálkově zkoumat odborníky z planety. Zůstaly zde ještě mnohé kvalitní přístroje, přesto však ne tak cenné, aby bylo levnější plýtvat palivem na zpáteční cestě na Lizonne za každý gram. Teď jsem jejich jediným uživa-telem. Na planetě vášnivě diskutují. Určitý rozdíl tu je: oficiální vyslanec kurie a posedlý schizofrenik. Vymýšlejí jednu teorii za druhou, jen mozkounů se účastní asi tucet, uplatňují své metaintuice. Když začali mluvit o punkci, utekl jsem.

Volba je samozřejmě jasná, není proč si házet min-cí: musím nastoupit do lodě, omámit se a spoléhat na milosrdenství boží. Zbývá totiž nepatrná, přesto naděje – že na Lizonne někdo někdy vymyslí, jak mě probudit. A Gazma? Gazma zemře, zdechne jako pes na Izmiraidách, uhánějících mrazivým a temným prostorem. Zeptal jsem se počítače. Ukázalo se, že nezemře hladem ani žíz-ní nebo nedostatkem vzduchu: kráterová biostáze tvoří uzavřený systém, nic neuniká ven. Nic kromě tepla. Kopu-le prochladne (výpočet počítače) za nějakých osm-deset let. Kdybych zasel logický živokryst, poskytl by přesnější prognózu. Tak či onak, vše je jasné: čím dále od Lévie, tím méně její energie kolektory zachytí; už teď je slun-ce jako hrášek. A protože platí zákaz stavět ve vesmíru privátní jaderná zařízení (v podstatě nesmyslný, to uzná každý) a protože nikdo nehodlá vrazit jmění do „ode-psané „ zásoby paliva – Gazma umrzne. Teoreticky by se ovšem mohl někde zakopat a důkladně izolovat malý habitat. (Zůstala tu ještě příslušná zrna?) Ale zřejmě nic takového nezamýšlí. Nevím, kam chodí. V rádiu se neo-zývá. Ve městě ho nevídám. Nepochybně absolvuje Cestu Předu, tam a zpátky.

Nesmím vtipkovat. Nepochybuji, že (díky nemoci?) má nyní větší duševní klid.

Jemu určitě neustále netelefonují všichni příbuzní a přátelé, včetně lidí, na jejichž existenci už docela za-pomněl, ale kteří si nedovedou odepřít potěšení osobně kondolovat Atrakci dne. Vím, že někteří z nich to mys-lí naprosto upřímně, ale „– opravdu je mi líto!“ – tady, na této holé skále, pod chladnou oblohou, s tichým roz-břeskem smrti, zní jako krutý vtip. Neodpovídám, určitě li bych je všechny seřval. Závist, ano, poznávám na jazy-ku její chuť; nepožádej bližního svého o žádnou věc – ale když tou věcí je život… Je třeba požádat, závidět.

Tato hořkost pochází z hlubokého pocitu nespravedl-nosti. „Nezasloužím si to.“ Útěcha pro nejmenší. Jak jed-noduché…! Rozum odmítá, ale do srdce proniká jed. Je to boží soud – vlastně ho všichni očekáváme už v dočasném životě. To nejde vymýtit, je to podvědomá naděje i strach: že všechny dobré i zlé skutky se nám rychle vrá-tí, že vesmír navrátí to, co přijal; misky vah musí zůstat v rovnováze. Homeostáze štěstí a smůly, wa. V hloubi du-še se cítím jako oklamaný. Pýcha? Nepochybně.

Nejhorší je, že nic z toho nechápu. Kdyby se jedna-lo o nějaký fyzikální činitel… Chci říct: identifikovatel-ný. (Je totiž nepochybné, že není čistě psychický.) Nějaká nemoc. Evidentní korelace mezi mnou a Gazmou. Něco pojmenovatelné. A v této situaci… Velice snadné je zlo-bit se na Boha. Jen hluboce věřící jsou schopni velkého rouhání.

Navzdory mým slovům je to prosté. Tady, pod tem-ným příklopem vesmíru… Madeleine… Už ji nezakryji nataženou dlaní. Kohout přeskočil Květy, Mlok honí Klíč a zřejmě ho spolkne, na severním pólu se rodí nová bouře, zatím nepojmenovaná, purpurová až oči přecházejí, je to zvláštní, měla by přijít z opačné strany, od rovníku; ale Madeleine je odjakživa Paní kouzel. Od obratníku Raka na mě mrká kulatý stín Asmodea, černý bod na kotouči pastelových barev. Co nevidět ho slupne Arašíd, zatmění giganta planetoidami jsou stále efektnější.

Zbývají mi… čtyři hodiny. Dvě stě čtyřicet minut ži-vota. Méně: předtím tam musím usnout. Pokouším se modlit, ale cítím, že se jen klamu. Studená chodidla i dla-ně; opět potíže s krevním oběhem v mikrogravitaci. Něco bych pojedl, mám příšerný hlad – ale mozkouni tvrdí, že je lepší mít prázdný žaludek.

Poslední pohled na Katedrálu. Beru si několik Mirtonových fotografií. O co mu vlastně šlo? (No dobrá, bu-du myslet na něco jiného.) Myslím, že sledoval změny katedrální architektury; našel nějakou vadu v kódu živokrystu, mezeru v proceduře. Snímky to potvrzují. Obešel jsem Katedrálu několikrát a vyhledal reflektorem někte-ré z fragmentů, které fotografoval a srovnával: jsou jiné, změnily se do jiných, více či méně podobných tvarů. Ty, které jsem nenašel, jsem nenašel určitě proto, že se i s oko-lím změnily natolik, až je nemůžu podle snímků poznat. Jak rychle to postupuje? Mirton se zřejmě pokoušel to-to tempo určit. Určitě je pomalejší než tempo prvotního růstu, vždyť tu Katedrála stojí tolik let, lidé by si všimli. Zatím to vypadá tak, že si ani Mirton nebyl jistý. Nebo mu šlo o něco jiného?

Ve světle se mihl Gazma: zahlédl jsem rychlý pohyb v horní části levé věže. Hned se skryl hlouběji v jejím nit-ru, protože pak už jsem viděl jen nehybné stíny. Co tam dělá? Jak se tam vůbec vyšplhal? Katedrála – nemusím si to připomínat, je to vidět – není stavbou ergonomickou, její architektura neslouží lidem, nemá žádná schodiště, průlezy pro údržbu, Gazma na to musel jít horolezecky. Jistě, gravitace je slabá, ale pokud spadne z výšky na hla-vu, určitě si ji rozbije, hmota zůstává hmotou a rychlost rychlostí.

Vstoupil jsem dovnitř.

Stojím u Izmirova hrobu. Co říkal ten blázen? Že se jedná o přitažlivost? Že se nelze uvolnit? Jako železné piliny. On možná. Já nic takového nepociťuji. Sňal jsem přilbu a rukavice. Náhrobní kámen je studený a hladký. Hranatý obličej Izmira Předu mi vyplňuje dlaň. Převinul jsem záznamník a ještě jednou vyslechl záznam svého roz-hovoru s Telesferem v laboratořích CFG. Dejme tomu, že Černá vata je výtvorem mimozemšťanů. Že je Hoanovým strojem, přestože my nedokážeme odhalit nositele tohoto působení. Stopy gama záření navozují nějakou velkou ves-mírnou katastrofu. Izmiraidy statisíce let prolétaly mezi-hvězdným prostorem. Nebyly úmyslně vystřeleny do ves-míru před výbuchem? Proč? Kam směřují? Vždyť nebýt náhodného setkání s Madeleine, ukončily by svou dráhu právě na oběžné dráze Lévie. Tedy jedno z toho: buď jde o záměr nebo ne. Asi ne. Vezměme si takový živokryst. Jsou možná jiná řešení. Ale čas – čas – hlubiny milionů let – to není perspektiva civilizace…! Ale i kdyby to vše byla pravda – co je potom Vata? Drží planetoidy pohroma-dě. Ale proč? Kdyby to byla její jediná funkce… Smysl! Smysl! Náhrobní kámen je tak hladký, že je skoro vlhký. Deo Optima Maximo. Krásný reliéf; dobře, že přinejmen-ším on není živelný. V podstatě není obtížné pochopit Gazmovu fascinaci, estetika je prvotním jazykem nábo-ženství. Sto devadesát pět minut. Červeň, žluť a modř Madeleine prosvítají žebrovím Katedrály, všechno je zde buď ve stínu nebo se koupe v intenzivních barvách. Se-dám si, uklidňuji srdce. Myslel jsem, že se budu především bát, děsit jako zvíře – ale pociťuji už jen smutek, velký, nehybný, těžký, tísnivý. Žádné myšlenky, žádné příkazy tělu, i oči mám suché; jen tíseň v prsou. Ostatně škoda slov, lépe je mlčet.

Neodletěl jsem.

U hrobu jsem usnul. Zůstal. Před hodinou loď odlétla.

Ježíši Kriste.

Za týden.

Bydlím u Honzla. Gazma se někde toulá, nevídám ho. Neotevírám elektronickou poštu z planety, obsahuje jen dotazy.

Madeleine zabírá dvě třetiny oblohy, je tak jasno, že musím nosit tmavé brýle.

Čtu. Spím. Rozjímám o Katedrále.

…

Do hajzlu, proč vlastně já

Zavolal jsem Mirtonovi.

Řekl, že fotografoval změny fenotypu Katedrály pro-to, že genotyp, totiž kód zrn, chybu nemá.

„Trvalo to dlouho, protože jsem pořád hledal v iniciač-ních algoritmech patřičnou vadu; udělal jsem série snímků a mohl tak přibližně určit mezery procedur.“ Bylo to jeho hobby, věnoval se analýze kvůli relaxaci; pomoc ani radu nechtěl a nabízené by odmítl: veškerá radost ze složení puzzle vyplývá ze skutečnosti, že obrázek jsi složil docela sám. „A nakonec jsem získal skoro stoprocentní jistotu, že žádné vady neexistují. Avšak Katedrála se nepochyb-ně měnila. Pokusil jsem se určit tempo těchto změn. Byl jsem tam dost dlouho, abych dokázal zaznamenat korelaci rychlosti transformace s blízkostí Lévie. Pošlu ti analýzy i původní údaje. Křivka je dost složitá. Pod dvěma AJ se blíží k nule. V okolí aplévia ostře skáče, ale o tom se budeš moci přesvědčit sám, protože Izmiraidy nyní opustí svou dosavadní dráhu a uniknou z dosahu Lévie. Lépe je to znát v první derivaci. Budeš se tím zabývat?“ zeptal se. „Budeš posílat údaje? Poslyš, vím, že…“ a zrozpačitěl, takže jsem musel sehrát divadlo, aby se uklidnil. „Musíš přece něco dělat, zabývat se něčím, čím přízemnějším, tím lépe. Jinak…“

Nu? Jinak co?

Ubohý Mirton není žádnou výjimkou. Nikdo mi není schopen pohlédnout do očí a povědět pravdu: že jsem mrtvola.

Možná je dobře, že nevídám Gazmu. Bůh ví, co bych udělal. Občas mě naplní taková zlost, že se celý třesu. He-le, objevil jsem kořeny přísloví. „Třást se zlostí“ – člověk opravdu dostane jakousi chorobnou třesavku, napíná sva-ly, přežvykuje, funí, před očima má mlhu, natahuje ruce, aby popadl – cokoli – přestože právě ty se třesou nej-víc. Zničil jsem tak několik Mirtonových knih, rozerval na cucky tlusté svazky.

Klidný jsem jen v Katedrále. Přijdu sem, usednu (vza-du nebo vpředu) a zírám jejím složitým skeletem na hvěz-dy nebo boží lampu Madeleine. Při nahrávání chybí ohla-sy. Při mši chybí ohlasy. Ve svitu Paní kouzel se mění barva jemné záře tryskající z tabernákula. Tady jsem si svýma rukama jistý. Zvedám tělo Kristovo a vidím, jak hostií proniká duha žhoucích barev planety. Někdy se do-tknu druhého pólu a na delší dobu tak ztuhnu, naprosto klidný, bez veškerého strachu a touhy, zakořeněný ve věč-nosti, dokud trvající rotace Izmiraid neodsune Madeleine mimo Katedrálu a mimo Roh.

Nevím, jestli tomu u Gazmy stejně, ale zřejmě jsem nemocný.

Navzdory svému stavu jsem navázal na Mirtonovu práci a systematicky zaznamenávám metamorfózy fenotypu Katedrály.

Využívám největší počítač na Rohu, stroj Matabozzy. Hlavní terminál je v podzemí jejich paláce, ale tam jsem byl jen jednou, abych si přiznal nejvyšší prioritu a otevřel přímé spojení s Honzlovým počítačem. Teď už nemusím vycházet ze svého pokoje.

UI Matabozzy se mi vysmála, když jsem se dotázal na program k zobrazování 3D.

„Takové věci improvizuji,“ prskl dialogant, načuřený jako puberťák. „K čemu vám to bude?“

Vysvětlil jsem mu to, načež na fleku vypálil pět va-riant rozsáhlých programů výzkumu. Požaduje postavit kolem Katedrály a na svahu kráteru i městské kopule ně-kolik desítek celospektrálních kamer Bul, jejichž šest sou-prav je ve skladech Matabozzy. Obraz poputuje přímo Terrencovi (tak se UI jmenuje) a on s ním už udělá vše-chno, co bude třeba. Konec s Mirtonovým amatérstvím, snímky nacvakanými čas od času.

Zašel jsem pro ty švýcarské zázraky vesmírné špioná-že. Opravdu. Stačí je vzít a přitisknout na pokud možno hladký povrch.

Mám snad něco lepšího na práci?

Včera jsem se asi sťal. Nevzpomínám si, že bych pil, ale – Bože, to je kocovina…! Nic nepomáhá, ani stop. Zvracím u fontány. Když zvednu hlavu, Madeleine mi za-svítí do očí, v hlavě opět exploze, nevidím, taková sví-tivost, možná mezitím začala spalovat vodík, ta záře se nedá vydržet. Hlavně s Mlokem na této straně. Musím se někam schovat.

…

Uf. Nu ovšem. Jednou tady nějací vetřelci najdou mou kostru a pustí si tyto nahrávky. Budou o mně vědět to, co uslyší (nebo vyčuchají, po konverzi). Ze tato kostra kdysi měla hodně svalů, tukové tkáně o trochu víc, než vyplývá z proporcí, kůži o fous světlejší než je barva zdejší ská-ly, leč vlasy stejné. V podstatě byl tento jedinec stejně mizerným představitelem Homo sapiens (interní kódový název) jako ostatní jeho druhové, kteří vyrazili z rodné planety do ekosfér blízkých hvězd. Informace zpracova-ná jeho nervovou soustavou nezpůsobila – přinejmenším podle jeho znalostí – žádné velké změny v okolí. Až do závěrečného shutdown si nebyl jistý, jestli jeho existen-ce zvýšila nebo snížila úhrnnou entropii systému. Většinu času jednal na základě předpokladu, že jde o moderovaný systém, a hlavní administrátor nikdy nezapomněl všech-ny přístupové kódy. Občas však měnil předpoklady, a to tehdy, když narazil na výjimečně chybné procedury a za-nesl do maintaineru horké návrhy patchů, a při novém provedení se ukázalo, že k žádnému upgradu nedošlo. To vše ustalo po dalším reloadu z ROMky.

Existoval jen v jednom exempláři.

…

Blouzním, k sakru.

Možná se mi budou hodit všechny ty zázraky lékařské techniky. Pořád častěji se mi stává, že si přispím.

Terrence mi poskytl trojrozměrné projekce Katedrá-ly, v libovolném měřítku, s libovolnou rychlostí. Trochu to připomíná zrychlený film ze života rostlin. Mrtvé, ale živé. Tady, přede mnou, v záři reflektorů, se Katedrála mění z kamene v živočicha. Nedýchá, ale něco jí pohybu-je, existuje rytmus – mnohahodinový, složitý rytmus – ve kterém se žebroví hlavní lodě zvedá a klesá, drápy věží se svírají, řady kostních hřebenů se vztyčují a přiléhají ke kříži, a kříž, vlastní kříž se zvětšuje. Avšak pod tímto rytmem, v pozadí, se děje víc, jenže lidské oko a tím spíš lidský mozek to neregistrují tak snadno, protože tady ne-existuje pravidelnost a plán. Změny jsou malé, ale četné; skládají se vzájemně na sebe, někdy se srovnávají, někdy umocňují. Plynou s rytmem nebo proti němu – a zdá se, že opravdu neexistuje plán, cílová forma.

Musím se vystříhat tak ukvapených úsudků. Každý, kdo sázel živokryst, viděl na vlastní oči, jak se z auten-tického chaosu rodí předem určený řád.

Jak se rodí krása. Protože o Katedrále mohu směle říct, že je krásná. Není hezká, příjemná na pohled, diváka neuklidňuje – ale je krásná. Estetika tělesa je jiná než estetika dvourozměrného obrazu nebo estetika pohybu. Nezaujme jen zrak, ale i hlubší city. Naléhá. Reorganizuje prostor i lidi v něm.

Acheiropoiera – právě to je Katedrála. Přírodní po-svátný artefakt. Kdysi tak v jeskyních stalagmity vytvá-řely Piety; ve skalních útvarech podél cest lidé spatřovali podoby svatých, obličeje Ježíše a Marie v chumáčích kou-ře. Přírodní relikvie, umění zázraků bez lidského zásahu. Nyní máme živokryst. Acheiropoietos znamená věc nevyrobenou lidskýma rukama. Předmět bez autora s očivid-nou teleologií. Kdo mi sdělí jméno tvůrce Katedrály? Kdo mi představí architekta, v jehož mysli vznikla ta úžasná kompozice tvarů? Komu složit hold? Programátoři živokrystu věděli pouze to, čím Katedrála být nemá: stano-vili okrajové podmínky. Katedrála jako taková v jejich myslích neexistovala.

Kdo je tedy autorem tohoto uměleckého díla?

Izmiraidy?

Náhoda?

Bůh?

Nikdo?

Teorie chaosu?

Kolik umění je v kousku dřeva vyhozeného na mořský břeh? Kolik v nezamýšlených vmetcích hmoty? Zvedám hlavu a před očima mám vesmír. Rohrschachovy tem-né mlhoviny, řeku Mléčné dráhy, jemné květy hvězdokup. Kvazary. Skřípavé hvězdné staccato pulzarů… Rozum to vše absorbuje, zpracovává, organizuje, pojmenovává.

První kosmonauté po návratu z oběžné dráhy často mluvili o mystickém zážitku. Mohli obcovat přímo s vy-sokým transcendentálnem. Vesmír – Katedrála – působí stejně.

Je nebezpečné se tak zadívat.

V původním kódu Katedrály chyby nejsou, což po-tvrzuje Terrence, kód obsahuje silné, nezlomné příkazy terminálové dezaktivace; zbývá veliká mezera u mnohých parametrů, avšak bariéry růstu poskytly nejsilnější z mož-ných, totiž klasické Povostovy sekvence. Terrence mi to všechno vysvětlil, jsem tedy nyní expertem. Bez Povosta se ponechává prakticky jen logický živokryst, všechny os-tatní ho musí mít, jinak bůhví, co by se mohlo stát; hrst-ka zrnek pohozená pro vznik židle nebo stolu by se za-čala lavinovitě množit, 1-2-4-8-16-32-64-128-256-512. Opravdový nádor živokryst u; přiletí kurýr ze Země a mís-to planety spatří židli létající kolem Lizonne: ŽIDLI, jejíž každá noha měří desetitisíce kilometrů, možná septilion srostlých židlí běžných rozměrů. UI mi jasně tvrdí: Povost je stoprocentně jistý, vždycky blokuje.

Fakta neodpovídají teorii – tím hůř pro program. Ter-rence se hrozně namáhá, aby tento rozdíl vysvětlil.

Tentokrát jsem se projevil jako mnohem nápaditější a na samozřejmost jsem přišel první. Zašel jsem do Ka-tedrály, odsekl kousek nového výrůstku a odnesl jej UI k analýze.

Terrence jej rozžvýkal, prosvítil, semlel, rozložil, zmra-zil a spálil. Potom sdělil:

„Struktura těchto nanorodých zrn neodpovídá žádné ze struktur živokrystu uložených v mé paměti. Nedokážu přečíst jejich program; jejich kód ani přibližně neodpovídá SJMN.“

Zeptal jsem se, co to znamená. Chce snad tvrdit, že Katedrála není zhotovena ze živokrystu?

„Ne,“ namítl, „je to živokryst ve stejném smyslu, jako je původní lizonská fauna pořád faunou, přestože nereplikuje DNA a jejím základem nejsou bílkoviny.“

Tak jsem odpověděl na jednu z otázek, které jsem své-ho času dostal, totiž tu od Stefana Ugerza, a bez skrupulí jsem mu to na rovinu vyložil (člověk de facto nežijící si to může dovolit, co znamenají formality pro Osvobozeného? Takového savoir-vivre Raskolnikova).

„Povedlo se,“ řekl jsem mu. „Využil jste synovcovo zázračné uzdravení k bezpečnému otestování nového ži-vokrystu své firmy. Tady na Izmiraidách, kam nesahá ni-čí jurisdikce a kde neexistuje hrozba nekonečné expanze nanorostů, jste mohl klidně, utajeně – v podobě církev-ní stavby – vyzkoušet várku Rotschildova-Larusova živo-krystu. Teď celý pokus odlétá do mezihvězdného prostoru, co vám tedy brání v přiznání? Poskytněte skutečný prvot-ní kód, ne ten podvodný, který jste podstrčili do návodu. Poskytněte programy k analýze, abych mohl zasadit lo-gický živokryst pro extrapolaci s přijatelnou chybou.“

Tuto zprávu jsem mu poslal.

A Ugerzo odpověděl:

„Chápu váš psychický stres. Ale laskavě se vzpama-tujte a přestaňte hlásat podobné nesmysly. To všechno jsou bláboly. Soucítím s vámi, ale nenechám na sebe tak plivat.“

A co mi uděláš, čubčí synu?

Už opouštíme Madeleine. Dala Izmiraidám takovou ťafku, že se na obloze zmenšuje dvakrát rychleji, než před-tím rostla. Ale stále příšerně září! Seřídil jsem přilbu skoro k absolutní neprůhlednosti.

Musím chodit k pilířům i kopuli, protože bestie Gazma mi systematicky ničí Bul. To byla snad už desátá ka-mera. Dostává se k nim tak šikovně, že nikdy není vidět, dokud přístroj nerozbije. Jejich počet je omezený a já mu-sím nepřetržitě monitorovat Katedrálu, která se mění po-řád rychleji, Mirtonova funkce odpovídá, křivka stoupá. Zřejmě bych měl přeprogramovat městské průchody, aby pouštěly pouze mě. Třeba tak, že každý pokus o otevření, aniž by od předešlého uplynulo dejme tomu dvacet hodin (v Katedrále totiž nemá jídlo ani pití) bude blokován. To ho zadrží v kráteru. Pro jistotu bych měl program těchto průchodů spojit s průchodem Katedrály. Nebo ještě lépe: postavit před ni jednu Bul.

Když nyní pohlížím na Katedrálu se září Madeleine v pozadí… je nejkrásnější. Dokonce i úhly a perspektiva jsou jaksi podobnější těm, které promítl Terrence. Má-lem čekám, kdy se pod mým pohledem Katedrála začne proměňovat v kamenné imago. Roste tak, že je nyní na první pohled mnohem větší než tehdy, kdy jsem ji spatřil poprvé. Rovněž se zvětšují rozestupy v exoskeletu. Z věží vyrůstají křivé, asymetrické ochozy. Vypadají jako mosty. Uprostřed hlavní lodě… nejsem si jistý, to určitě budou stíny od Madeleine.

Je to nemožné – ale jsem opravdu schopen vnímat její změny v reálném čase?

V reálném čase, to zrovna! Trčím tu dvě hodiny, zřej-mě nějaká letargie. Něco mi nejspíš je.

Je to zlé. Nevím co to je, ale vypadá to hrozně. Černé fraktály trnů. Proč to Bedusadus a McVine neobjevili? Je to patrné při každém zvětšení plazmy, na tomografiích. Neoživokryst v mém těle. Hodně a pořád víc.

Zabije mě. Terrence tvrdí: „Týdny.“

Někdo mi musel něco vstříknout. Kdy? Kde? Jak?

Proč to neodhalili dříve?!

Gazma. On také? Určitě ho zkoumali.

Nemůžu ho najít. Průchody kopule kráteru ani prů-chody Katedrály nezaznamenaly během posledního dne jeho vstup. Mohl bych předpokládat, že se skrývá někde ve městě, ale vím, že byl venku, když jsem spustil pro-gram, protože mi dál ničil Bul. Nechápu to.

Špatně snáším světlo. Madeleine je pořád menší a já přesto musím nosit brýle. Kdybych to uměl, zatemnil bych celou kopuli.

Jsem ospalý. Je tu horko.

Vnímám směr. Kámen.

Dějiny lékařství znají případy infekce živokrystem. Všechny skončily smrtí; rychlou a bolestivou.

Každých několik hodin se vyšetřuji (ledaže zaspím). Rotschildův-Larusův živokryst mě požírá.

Po Gazmovi není ani slechu.

Uvažuji, zda nezavolat. Ale komu? Co říkat? Teď, s ta-kovým zpožděním. A co mi můžou říct oni? Nic, nic.

Zakopávám pořád častěji. Vážím se, rychle přibývám na váze.

Madeleine je velká jako hrášek. Tma. Ale září, jak umí.

Zdá se, že jsem bezděčně zdemoloval svůj pokoj u Honzla.

…

Právě se dívám na nejnovější lékařskou analýzu. Křiv-ka nárůstu neoživokrystu v mém organismu se shoduje s Mirtonovou křivkou.

Probudil jsem se u Izmirova hrobu. Nedokážu si vzpo-menout, jak jsem se sem dostal. Svlékl jsem skafandr – ale kam jsem ho strčil? V biosféře katedrály není. Asi to bude Gazmovo dílo… Koho jiného?

Sedím a čekám. Žebrovím Katedrály už není Madelei-ne vidět. Hodně stínů. Hezké. Vůbec se nebojím.

Dříve nebo později musí Gazma přijít.

Nyní pohlížím na Katedrálu jinak: jako na organic-ký relikt. Nad polosférou biostáze, za oltářem, vyrostla nějaká drsná hlíza, na kterou si z předchozích návštěv nevzpomínám. Je velká, má asi deset metrů. Hledím a vi-dím začátek ústrojí. Vodorovné pletence od věže… Tep-ny? Šlachy? To vše během dnů, kámen je kámen, stavba se ani nehne, živokryst je hladký a studený.

Postava Izmira Predú vyčnívá z náhrobní desky vý-razněji, přestože stíny jsou měkčí. Dlaně touží po doteku, jako by tělo cítilo spřízněnost hmoty.

Na okamžik jsem sundal brýle, ale záře tabernákula oslňuje.

Vyhlížím průchodem. Zde jsou rozestupy v kůži Ka-tedrály největší. Vidím stezku na svahu kráteru a světla kopule, vidím dokonce některé kamery a nejbližší kovo-vé kříže na Cestě Předu. Výš pak nepravidelné díry ve hvězdném poli – to jsou ostatní Izmiraidy. Podle tvaru je však nedokážu rozpoznat.

Jestli se Gazma neobjeví… Hm, zajímá mě, co mě zabije dřív: nedostatek vody nebo novoživokryst R-L?

A co když mluvil Ugerzo pravdu?

Hodinky mě přesvědčují, že jsem spal déle než dva dny. Může to být pravda. Nepociťuji však hlad ani žízeň. Asi mám horečku.

…

Zvláštní – černé skvrny Izmiraid na pozadí hvězd se zvětšily. Hoanův stroj zřejmě jede plnou parou.

Přehrávám si opakovaně záznamy svých hovorů s Telesferem. Zdá se, že věděl, že mi chtěl naznačit… Ale může to být zdání (a určitě je). S mozkouny je tomu tak vždyc-ky. Proto se také chovají. Když dojde ke zpětné analý-ze, jeví se v jejich případě ještě obtížnější než v případě otevřeného živokrystu, protože nemají ani iniciační pro-gram. Jsou pouhým klubkem nervové tkáně velkým jako míč v děloze nositelky. Nikdy se nenarodí; nikdy nekončí: obnova, růst a rekonfigurace jejich nervových buněk – to je jeden velký boj neuronů a vývoje metaprogramu. Mozkouni také nikdy nedosáhnou oné přesnosti výsledků jako logický živokryst – avšak dokáží sáhnout do hlubin tem-ných mraků mimo výpočty, rychle poskytnout přibližné řešení, dotknout se svou mozkovou intuicí tajemství. Po-kud mluví v obrazech a nejasných narážkách, je to proto, že sami nevědí. Telesfer zhltl údaje a začal snít – o Vatě, o Hoanově stroji, o mimozemšťanech. On ani jiní mozkou-ni nemohli nic předložit jako důkaz, protože dokazování není jejich doménou – pokusili se tedy obejít struktury svých firem, iniciovat spiknutí. Neúspěšně. Politika není jejich silnou stránkou.

…

Opíral jsem se zády o stěnu Katedrály a přistihl jsem se, že otáčím hlavu a pokouším se jazykem olíznout ká-men. Přitom není vůbec vlhký.

Zřejmě mám opravdu horečku.

Další tři dny. Kde je Gazma? Katedrála, ona… Bože, Bože, Bože.

Neplazit se, vstát.

Cože? Už? Izmiraidy, stále tmavší, nepřetržitě zakrý-vají i Lévii.

Mluvím jen s obtížemi.

Zmrzačil jsem si ústa. Zřejmě jsem zkoušel jíst živo-kryst.

Sloužím mši. Naposledy. Ano.

… vlézt, protože tehdy jsem je zahlédl. Odložil jsem kalich. Můj stín od tabernákula dosahuje až k průchodu. Zaplňují lavice. Světlo je zvláštní. Obloha rozmazaná, bez hvězd, pouze namodralá mlha. A velké díry od Izmiraid. Musí být blízko. Ale jsou také rozmazané v mlze, dlouhé pásy od obzoru k obzoru; nepochybuji, že pokud bych vylezl na kříž Katedrály, mohl bych se jich dotknout…

Zdá se, že nemám hlas v pořádku; všechno pochopitel-ně zaznamenávám beze slov, ale krk mám paralyzovaný. Vyjadřuji se zřetelně? Oni stojí a hledí. „Oni“ – možná je lepší zájmeno „to“. „To.“ Vycházejí odněkud z nitra Ka-tedrály. Jak? Polokoulí biostáze? Kriste, jsou v ní díry, koule je zničená! Ale to není možné! Jak já…

Můj Bože.

Katedrála, oni, Mirtonova křivka, Černá vata, co říkal Telesfer, ať mi Ugerzo odpustí, obvinil jsem ho neopráv-něně, ano, živokryst, živokryst, acheiropoieta, DNA a SJ-MN, realizační procedury, a všechny Izmiraidy… Kotter Ugerzo také? Záření gama. Kód. Jazyky kamene.

Katedrála dýchá, natahuje ke mně černé pupeční šňů-ry. Rozrůstá se. Dosahuje k planetoidám. Ty se blíží v ti-chých vlnách. Gazma?

Nebe, úděsné, rozpuštěný vesmír. Orientuji se podle rozmazaných stínů. Oni nevstoupili do mého času, ale já do jejich: Katedrály, Vaty.

Rozumíte ještě, co povídám? Pořád obtížněji. Kdyby to šlo na mikrofon, byl bych bez šance, protože pochybuji, že tu zůstal vůbec nějaký vzduch.

A podle oblohy… Pořád dál, pořád pomaleji. Kolik uplynulo dní, než jsem spustil ruku? Těžko. Musím se opřít o oltář. Hromadí se v lodi. Katedrála nás objímá, jsme Katedrálou, součástí tělesa, uměleckého díla. Klid v třepetavých stínech. Jen můj stín od tabernákula se nehýbe.

Čekáme na Architekta.

Památce Antonia Gaudího, umění jeho fantazie

listopad 1998-květen 1999

Živé prachy

Rafał Ziemkiewicz

Smůla s Mámilem spočívala v tom, že zatelefonoval v nevhodný okamžik. O deset minut dříve či později bych měl tolik rozumu, že abych se ho zbavil nebo ho předhodil Prorokovi. Nebo z něj přinejmenším vytáhl něco konkrét-ního a včas bych věděl, co můžu čekat.

Ovšem mámilové nikdy nevolají ve vhodný okamžik. A vůbec, nebýt jich, Národní noviny by byly dvakrát sympatičtějším zaměstnavatelem. Polovinu každé služby tak zabírala obrana před průvody lidí, kteří kolem se-be vrhali podezřívavé pohledy a tlumeně sdělovali, že ve vládě jsou židé a ministři mají zabudované vysílače přímo v těle. Pochopitelně jsem věděl, že tři čtvrtiny těchto sta-řečků prošlo pokud ne přímo Sibiří, tak domácími lágry a prožili tam věci, že by se jeden zbláznil. Pokaždé jsem se snažil předstírat křesťanský soucit a trpělivost. Občas se mi to však nedařilo. Chlapík mě zastihl právě v tomto rozpoložení; chviličku poté, co jsem si rozbalil svačinu.

Vlastně o svačinu ani nešlo. Ta byla normální – hou-ska se salámem a máslem, tvrdým jako kámen po poby-tu v redakční ledničce. Tentokrát ji však žena zabalila do obrázku. Zaraženě jsem si prohlížel fotografii modelky v sexy černých krajkách, zřejmě vystřiženou z katalogu prodejny prádla.

Naštěstí jsem se pustil do housky ze správného konce. Kdybych napřed začal jíst a teprve potom narazil na obrá-zek, mohl bych se překvapením udávit. Opatrně jsem sní-mek vydoloval z papírových ubrousků. Nezmizel. A prád-lo děvčete na fotce bylo při pozornějším zkoumání ještě frivolnější než při prvním pohledu. Byla vytištěna na ten-kém, tuhém kartonu, žena ji tedy nevystřihla z katalogu, ale z krabičky. Novinařina však cvičí rozum: úvaha, kde je nyní obsah oné krabičky, mi zabrala jen pár vteřin. Obracel jsem kartičku v ruce, málem slintal při předsta-vě manželky v krajkovém luxusu a uvažoval, pod jakou záminkou bych utekl ze služby v redakci – nejlépe ihned.

A v této chvíli mi sekretářka spojila Mámila. Kdo by ho na mém místě nebral stejně suše, ať hodí kamenem.

Jako většina mámilů funěl do sluchátka.

„Pan Alexandrovič?“

„Ano.“

„Rafal Alexandrovič?“

„Poslouchám,“ snažil jsem se o zdvořilý tón.

„Četl jsem váš článek. Ten o zapojení integrovaného počítačového systému.“

Gratulace.

„Byl jste blízko pravdy. Myslím, že vy jediný to do-kážete pochopit. Víte, já vím, kdo to řádí na burze.“

To byl správný okamžik, kdy jsem měl přejít do proti-útoku: vysvětlit mu, že se dovolal nesprávné osoby v ne-správném čase, že člověk zabývající se u nás burzou odjel na léčení, odkud se vrátí až na jaře, pokud ho neseže-rou krokodýli atd. Ale mlčel jsem, zaujat myšlenkami na černé krajky.

„Musíte to napsat.“ Mámil využil mého mlčení. „Je-dině vám to povím, ostatně nikomu jinému by neuvěřili. Haló?“

„Jistě, slyšel jsem. Chcete, abych to napsal. Ale co?“

„O nich!“ spustil rozrušeně. „Aby si lidé uvědomili, co se děje! Musí to vědět! Já vám všechno povím, vy to napíšete a uveřejníte,“ funěl, jako by právě doběhl mara-tón. „Ony totiž nefungují náhodně. Když si prohlédnete seznam společností… Viděl jste ho? Teď už je zřejmé, o co jim jde. Ale to není z altruismu, kdepak, myslí jen na sebe. A nemyslete si, že jsem se zbláznil.“

„Uhm.“

„Nevěříte mi, že? Ale přesvědčím vás. Uvidíte, dneska padne Euromex. Zdá se, že je na tom skvěle, ale padne. A pak to teprve začne. Přijďte za mnou, ještě dneska.“

„Prosím?“

„Říkám, abyste si pospíšil! Adresu vám nedám, smlu-víme si místo – někde v centru, třeba u pomníku. Jakmile se přesvědčím, že vás nikdo nesleduje, přijdu k vám. Ne-umíte si představit, jak dokážou být rafinované…“

„Uděláme to jinak.“ Bylo načase převzít iniciativu. „Prostě to napište a pošlete do redakce poštou.“

„Poštou?“ můj nezájem ho zdrtil.

„Nebo rovnou přijďte, další službu mám v pondělí.“

„V pondělí, to… vždyť vám povídám, pane redaktore, já vím, kdo to dělá! Musíte to napsat, dokud je čas!“

„Lituji. Opravdu nemám čas, abych se s vámi setkal.“

Chvíli mlčel.

„Dobrá. Uvidíte sám. Euromex, dneska. Změníte ná-zor.“

Položil sluchátko. Další blázen z krku. Bohužel konec služby mi to nepřiblížilo. A nic nenaznačovalo, že přijde někdo, na koho bych ji mohl přehrát.

Ztěžka jsem vzdychl a abych přišel na jiné myšlenky, začal jsem prohlížet korespondenci.

Vážený pane, psal čtenář, přestaňte konečně napadat Židy. Vždyť jste v životě skutečného Žida neviděl. S mou matkou žilo ve vesnici hodně Židů, a všichni byli chu-dí a pracovití. Třeba takový švec Lejb Krojcbaum, velice slušný člověk, měl pět dětí a Němci všechny…

Otočil jsem několik stran hustě popsaných rukopisem typickým pro staré lidi a hledal závěr. Byl v předpo-sledním odstavci: Místo napadání Židů pište o Cikánech. Ta holota nikde nepracuje, jenom kradou, a chodí ověšeni zlatem. Matce před válkou kradli slepice…

„Ahoj!“

Do redakce vpadl Prorok s neodlučitelným kufříkem. Tvářil se jako pokaždé, když se pouštěl do dalšího textu o chybách levice. Tentokrát šlo o styky politiků s obchod-níky s bílým masem. Jistě si vzpomínáte: slibovali děvča-tům dobře placenou lehkou práci v západním sexbyznysu, a když jim to dívka spolkla, sebrali jí pas a nutili ji makat někde ve špelunce nebo obskakovat dědky.

„To jsem rád, že tě vidím,“ volal Prorok už ode dveří. „Určitě mi půjčíš do pondělí stovku!“

Kdysi jsem se neopatrně pochlubil, že mě mají peníze rády. Opravdu, ověřil jsem si to. Několikrát v životě se mi stalo, že jsem byl málem na dně, a vždycky se mi v ta-kovém případě na kontě znenadání objevila určitá částka – něco mi otiskli nebo doplatili, zkrátka mi včas spadly peníze z nebe. Neměl jsem se však chlubit, v redakci si ze mě hned udělali půjčovnu. Ale tentokrát to mělo svou dobrou stránku.

„Nu…“ zamyslel jsem se. „Vlastně jsem tě chtěl taky o něco požádat…“

„Jestli jde o ten úvodník…“

„Nejde.“

„A tu cestu…“

„Ani o cestu. Chtěl bych teď vypadnout.“

Nastražený Prorok si začal hladit starozákonní vousy.

„Víš co? Řekni šéfce.“

„Kdepak. To neprojde. Uděláme to jinak. Já půjdu něco zařídit a kdyby něco, povíš jí, že jsem si šel koupit svačinu.“

Zapomněl jsem dodat, že Prorok vděčil za svou pře-zdívku nejen vousům, ale i tomu, že byl, jak se dnes říká, katolickým fundamentalistou. Kdysi zakládal křesťanskou stranu a pak ji opustil, protože mu nebyla dost křesťan-ská, kvůli mizerné stovce tedy nehodlal porušit osmé boží přikázání. Do výplaty zbývaly ještě dva týdny.

Rozhodl jsem se, že budu nemilosrdný.

„Kolik potřebuješ?“ sáhl jsem demonstrativně do pe-něženky. „Stovku?“

„Víš co? Prostě řeknu, že nevím, kam jsi šel.“

Strčil jsem nepřečtené dopisy čtenářů do tašky, nasa-dil si čepici a u záchodu jsem se málem srazil se šéfkou.

„Kampak, Rafale?“

„Ale, dolů do krámu… Pár housek, kefír… Nechcete něco koupit?“

Koukla na čepici a tašku pohledem, který sliboval, že si těsně před třetí ověří, jestli tu jsem.

„Až se najíte, přijďte za mnou. Musíme s tou vaší rubrikou něco udělat, aby byla pro normální lidi a ne jenom pro ekonomy. Ten váš článek… o co v něm vlastně šlo?“ zavrtěla znechuceně hlavou.

Rezignovaně jsem se vrátil a pouvažoval, zda nemám chtít od Proroka zpátky peníze, ale on vlastně nic nezavi-nil. Přesvědčoval jsem se, že odklad prospívá. Místo cesty domů jsem musel bůhví pokolikáté přesvědčovat šéfovou, že o složitých ekonomických záležitostech se nedá psát ku-chyňským jazykem. Z jednotvárnosti redakční služby mě vytrhly teprve burzovní zprávy ve čtrnáct třicet. Jistě jste se už domysleli: Euromex najednou začal padat a vedení burzy muselo zastavit prodej jeho papírů. Po zkušenos-tech z posledních týdnů nebylo těžké vyvodit, co to pro firmu znamená.

Ale jestli si myslíte, že jsem se tím trápil cestou domů, jste na omylu. Uvažoval jsem jen o tom, jestli se mám vrh-nout na manželku hned nebo se napřed najíst. Ani nevím, jak jsem se nakonec rozhodl, protože jsem se stejně stačil jen zout a nasát vůni z kuchyně. Právě jsem myslel na to, jak drahouškovi nejlépe povědět, že jsem našel ve svačině fotku a že můžeme zanechat hry na Nažhaveného a Sně-hurku, když u dveří zazvonili dva policisté a doprovodili mě do auta čekajícího před domem.

Konstatování, že na burze řádí jakýsi ďábel, nebylo

Mámilovým výmyslem. Byl to běžný novinářský slogan, jako je třeba „zlatá Praha“. Bůh ví, kdo ho použil první – stačilo pár úpadků a vzestupů a mluvili tak všichni, takže nikoho ani nenapadlo, že by se v těch slovech mohlo skrývat zrnko pravdy.

Nejvíc samozřejmě řádily bulvární plátky. Bud‘ straši-ly, že jsme na prahu krachu nejmíň jako Asiaté v deva-desátém osmém, nebo vychvalovaly někoho, kdo se napa-koval a ani netušil jak. Většina zasvěcených komentátorů brala situaci jako zajímavou profesní hádanku. Od doby privatizace Slezské banky každý věděl, že ve Visle ješ-tě uplyne hodně odpadních vod, než se varšavská burza začne chovat předvídatelně a bude možné investovat po-dle koeficientu cena k zisku a prospektů emisí. Navzdory očekávání však na tom burza byla pořád hůř.

Náš národ miluje hazard a nepotřebuje ničemu rozu-mět, naprosto mu stačilo, že se najednou někdo napakoval a jiný přišel o všechno. Nepředvídatelnost nutila k pláči jenom experty, tedy ty, kteří se za ně považovali a měli k tomu všechny potřebné údaje. Ty chudáky to opravdu trápilo.

Šlo o to, že v těch skocích se nedala najít žádná záko-nitost, skutečně žádná. Na začátku, po pádu Eurobanky a svěřeneckých fondů – tím to zřejmě začalo – si všichni mysleli, že působí další „kartel“, jenom mnohem mocněj-ší. Analytici začali pátrat, kdo na těch bláznivých kurzech vydělává, což měl být hlavní podezřelý, jenže jednotliví kandidáti odpadali, až nakonec nezbyl žádný. Nic nesou-hlasilo. Tribuna vysvětlovala případ machinacemi opus dei, rádio svobodným zednářstvím, pravice zdůrazňova-la, že burza jako celek roste, což vzbuzuje optimismus, ale ve skutečnosti nikdo nic nevěděl a všichni zoufale hleda-li v pohybu kurzů nějaký smysl, jako alchymisté usilující o nalezení kamene mudrců.

Národní noviny samozřejmě musely k situaci zau-jmout stanovisko. Napsali jsme velký článek o postkomunistickém impériu, vytvořeném při privatizaci a nyní na-rušujícím principy hospodářské rovnosti, a potom menší text o Sorosových mezinárodních spekulacích. Samozřej-mě i komentáře, které byly stejně bezradné – což upřímně přiznávám – jako všechny ostatní. A právě s tím volně souvisel můj článek. Ten, který tak zapůsobil na Mámila.

V budově policejního ředitelství už na mě čekali dva muži. Jeden jako z detektivního filmu: prošedivělý, v lev-né šedé bundě ze supermarketu, která se u krku shrnovala do typického faldu, jakéhosi druhého límce. Mladší připo-mínal víc japíka než poldu. Pozorně si mě prohlížel.

„Já vás přece znám!“ pronesl konečně triumfálně.

„Zaplaťbůh!“ oddechl jsem si. „Už jsem se bál, že jste mě sbalili omylem.“

Připadalo mi, že má ironie je ostřejší než feferonka, ale na ně nějak nepůsobila. Existuje takový výraz, který se lidem objeví na obličeji v metru nebo v hospodě při pohledu na člověka známého z televize. Muž za stolem si mě prohlížel právě s tímto výrazem, ačkoli se naprosto nehodil k situaci.

„Už vím,“ radoval se. „Ukazovali vás při volbách. Mů-žete mi říct, jestli je ten váš šéf doopravdy blázen nebo tak jen vypadá?“

„Když odpovím, že jen tak vypadá, uvěříte mi?“

Zamyslel se.

„Ne, já ale proti němu nic nemám. A pokud jde o daně, má naprostou pravdu…“

„Aha. Ale určitě jste hlasoval pro levici…“

Pokrčil rameny.

„Nu, víte, jak to je…“

Upřímně řečeno nevím.

„Nevěděl jsem,“ změnil jsem téma, „že člověka napřed zatknete a teprve potom s ním diskutujete o politice. Dřív tomu bývalo naopak.“

Jeho výraz dokazoval, že jsem se ho konečně dotkl.

„Mýlíte se, pane redaktore, a to hned dvakrát. Dříve, pokud tomu správně rozumím, jsme neexistovali. Nejsme ledakdo, ale odbor hospodářské kriminality, konkrétně já jsem zástupce náčelníka operací proti burzovním přestup-kům. A nejedná se o zatčení. Jste tady jen k poskytnutí výpovědi.“

„To znamená, že můžu odejít?“

„Nemáme právo vás zadržovat.“

Zvedl jsem se.

„Pane redaktore!“ zvolal s lítostí. „Kde je profesionál-ní zvědavost? Když půjdete domů, nic se nedovíte.“

Po krátké úvaze jsem zase usedl. Prošedivělý muž, kte-rý dosud mlčel, zlostně zakašlal. Ale ne na mě, na toho druhého.

„Myslím, že budeme postupovat podle předpisu, pane kolego.“

„Tento pán je z kriminálky. Konkrétně komisař Benčík. A já jsem Jirka Seno. Legrační jméno, že? Ale já se tak opravdu jmenuju.“

„Tuze směšné. Musím se taky představovat?“

Šedivec si znovu odkašlal.

„Vlastně nám jde o vaše kontakty se Stefanem Věchetem.“

„S kým?“

Přistrčil mi snímek muže, který se nepodobal vůbec nikomu, jak se říká v jednom kultovním filmu.

„Štefan Věchet. Vzpomínáte si na váš poslední rozho-vor?“

„Moment, vážení. Toho chlápka neznám a v životě jsem ho neviděl. A pokud mám vypovídat, povězte mi, oč se jedná. Když to půjde, pomůžu.“

Teď si odkašlal i Japík, který evidentně neakceptoval Šedivcův styl.

„V podstatě máte pravdu,“ převzal iniciativu. „Kromě jedné věci. Znáte ho, dokonce jste byl poslední, kdo s ním mluvil. Jednoznačně to plyne ze záznamu a z jeho zápisků. Volal k vám do redakce kolem jedenácté, spojení trvalo pět minut a sedmnáct vteřin.“

Zvedl jsem obrázek a prohlédl ji jej. Tohle je tedy můj Mámil. Docela mladý a hubený.

„Už si vzpomínám,“ a krátce jsem shrnul, co jsem si stačil zapamatovat z onoho rozhovoru. Vypadali rozčaro-vaně. Hlavně Japík.

„To je všechno?“

„Zeptejte se ho.“

„To je právě problém. Jak se už kolega zmínil, jste poslední, kdo měl tu možnost. Krátce po tom hovoru se Věchet oběsil. Nebo byl pověšen. V každém případě je po něm.“

Vědomí, že dokážu odradit dotěry tak účinně, nebylo zrovna příjemné.

„Popravdě řečeno jste naší poslední šancí, jak rekon-struovat okolnosti jeho smrti. Ostatně čert vem okolnosti, promiňte, komisaři. Jde… Jistě se domýšlíte, oč jde.“

Samozřejmě jsem se domýšlel. Ať už byl praštěný nebo ne, pád Euromexu dokazoval, že Mámil skutečně nalezl hledaný kámen mudrců. Vždyť mi sám řekl, že ví. A do-konce se chtěl se mnou o tuto vědomost podělit.

„Ještě tohle,“ kriminalista se zatvářil soucitně. Přistr-čil mi včerejší číslo Národních novin se článkem o burze. Jméno autora – tedy moje – bylo zakroužkováno červe-ným fixem. Stejným fixem byly podtrhány části textu. Je-den odstavec zřejmě vzbudil u Mámila mimořádný zájem; zatrhl ho skoro celý a po straně udělal veliký vykřičník. Pod textem bylo dopsáno: „Ano! Zavolat!“

„Promiňte,“ ozval jsem se po delší pauze. „Můžu do-stat napít?“

„Kávu nebo čaj?“ zeptal se zdvořile Japík.

Předpověď o Euromexu nebyla prvním ani jediným úspěšným proroctvím našeho Mámila.

Věchet byl mezi mladou generací makléřů dost známý, hlavně jako výstředník. Obklopovala ho ona zvláštní směsice náklonnosti a blahosklonnosti, které se těší sym-patičtí excentrici. V této melodii však zněl tragický tón. Prý byl znamenitý finančník, měl velký talent a vrozenou orientaci ve spleti finančních vztahů.

Záhy se však ukázalo, že má neuvěřitelnou smůlu. Je-ho operace krachovaly z nesmyslných důvodů nebo docela bezdůvodně, takže se jeho službám začali všichni vyhý-bat. Musel nechat práce v bance, dal se na pití a hořkl; nakonec při nějaké snadné operaci přišel o všechny úspo-ry (zdá se, že právě tehdy náš burzovní ďáblík začal své dílo, zatím ještě podceňované) a podle svědectví spolu-pracovníků ho právě tohle dorazilo.

Přesto neztratil s finančním prostředím kontakt. Cho-dil do hospod navštěvovaných makléři, denně se jich vy-ptával, pozorně sledoval kurzy z celého světa. Slovo „sle-doval“ nevystihovalo podle svědků plně situaci. On ty kurzy prožíval, hltal je, třásl se a bez ustání mluvil sám k sobě, občas vykřikl; někdy vyskočil, roztrhal noviny a dupal po nich – a ihned se ale zase vracel do normální-ho stavu. Neměl žádný oficiální příjem, potají radil aktiv-ním makléřům a dostával procenta z úspěšných obchodů. Když své nápady osobně realizoval, končily fiaskem; jako poradce však zřejmě prosperoval. Bydlel sám v drahém bytě. Všechny své peníze držel v hotovosti v malých hro-mádkách na nejrůznějších poličkách a v zásuvkách. Od doby své profesionální porážky nepoužíval kreditní karty, dokonce ani neměl účet v bance. Jeho známí se zmiňovali, že když obdržel větší částku, rozdělil ji a do každé kapsy vložil část.

Se životem se rozloučil právě ve chvíli, kdy Japík na-sedal do auta, aby ho zatkl. Už delší dobu burzovní odbor makal ze všech sil, aby odhalil hypotetický „kartel“, který ovlivňoval kurzy, jediným výsledkem však byly personál-ní změny v odboru. Neptal jsem se na detaily, ale podle Japíkova věku k nim asi došlo víckrát. Mámil se párkrát pochlubil v hospodě výstižnou předpovědí, co se stane. Začalo se mluvit o tom, že odhalil tajemství, nad kterým si všichni lámali hlavy. Proto ten zájem policie. Jak už víte, přišel pozdě.

Už si nevzpomínám, kolik jsem během toho rozhovoru vypil šálků, zatímco jsem se snažil uhodnout význam po-sledních Mámilových slov. Že pověsti nelhaly a on oprav-du pochopil situaci, bylo nepochybné. Měl jsem pocit, že řešení mám na dosah ruky, ale nikam to nevedlo. Zíral jsem na značky, kterými pomaloval můj článek, a Japík napjatě zíral na mne. Šedivce jsem vzrušoval míň. Zají-malo ho pouze to, jestli se Věchet pověsil sám v náhlém pomatení nebo se ho někdo pokusil umlčet – a v tom jsem mu pomoci nemohl.

Až vám povím, co Mámila zaujalo v mém článku, ur-čitě najdete řešení. Budete se divit, proč mi to trvalo tak dlouho. Jistě, teď je to prosté, přímo očividné, ale ten-krát... I tak jsem byl chytřejší než policie.

Ale po pořádku. Článek inspirovala konkrétní událost – přechod varšavské burzy na nový počítačový systém, který ji propojil se světovými burzami. Byla to mediál-ní událost, snad proto, aby se utlumily nezdravé emoce kolem bláznivých kurzů. Abych řekl pravdu, mně šlo hlav-ně o honorář. Zmínil jsem se o vášních, které vyvolávaly burzy v minulém století, o tom, že byly vždycky pokládá-ny za podezřelá, přímo ďábelská místa, a konečně o tom, jak krach na berlínské a později pařížské burze vyvolaly moderní antisemitismus. Prostě takové kecy.

Odstavec zatržený Mámilem se zmiňoval o pokusu, který nedávno uskutečnili američtí vědci. Vlastně se jed-nalo o celou sérii pokusů, z nichž první souvisel s prezi-dentským soubojem Clintona a Bushe v roce 1992. Jistý profesor tehdy zřídil volební burzu z několika set studen-tů, každý z nich hrál s jedním dolarem. V předvečer voleb stály Clintonovy akcie 43,7 centu, Bushovy 37,9 a Perotovy 18,4; kdo má zájem, může si ověřit, že tato pokusná burza uhodla výsledek lépe než všechny sondáže. Tato udivující schopnost burzy byla později ověřována různý-mi metodami a vždy uspěla; výsledky byly tím přesnější, čím více peněz se hry účastnilo. Několik světoznámých matematiků si lámalo hlavy vysvětlením, ale pokud vím, tak bez větších úspěchů. Hlavně nedokázali vysvětlit, proč se dobrý výsledek získá jen při použití skutečných peněz; stejné pokusy se zápalkami nebo žetony nefungovaly.

Zíral jsem na Mámilův vykřičník na tomto místě tak intenzivně, jako bych chtěl propálit pohledem papír. Japík mezitím dokončil povídání o Věchetovi a zřejmě čekal, že vnesu do případu něco nového. Také jsem něco říkal, už ani nevím co, rozhodně nic důležitého. Jen jsme si vyměňovali slova, abychom si nemuseli přiznat, že tento rozhovor nemá smysl.

Najednou Japíkovi zacvrlikal v kapse telefon. Omluvil se a odešel do vedlejší místnosti. Šedivec za ním smutně pohlížel.

„Chudák,“ zabručel, ale bez zvláštního soucitu. „Moc na vás spoléhal. Nedá se nic dělat, poletí.“

„Kvůli mně?“

„Ne. Kvůli Euromexu. Víte, pane redaktore,“ bezděč-ně ztišil hlas, „nebyla to zrovna prvotřídní firma. Několik vysoce postavených lidí, hm, přišlo o dost peněz. Jestli jim to do zítřka nevysvětlí, tak…“ dělal rukou význam-né gesto pod krkem. Chápavě jsem přikývl.

Po chvíli stanul ve dveřích vzrušený Japík.

„Pojďte rychle,“ mával na nás.

Běželi jsme za ním do velké místnosti s několika te-levizory, kam se už sběhlo několik rozčilených lidí. Zdálo se, že všechny přístroje jsou naladěny na stejný satelit, ale to byl klam. Prostě všechny světové televizní stanice vysílaly stejné „breaking news“.

Na ruské burze se hroutil Energoprom, velikostí snad druhý nebo třetí podnik světa. Nebyl to obyčejný burzovní krach, kdepak. Index dokonce stoupal, naprosté plívy získávaly – a největší gigant posovětské ekonomiky, stát ve státě, mocnější než Kreml, se bez zřejmého důvodu po-tápěl. Docela jako u nás, jenom ve větším měřítku. Tento postřeh ostatně v komentářích převládal, slova „Polish disease“ se střídala s panickými výkřiky, že tento bez-precedentní krach otevře cestu do Kremlu nacionalistům a imperialistům. Jako kdyby tam někdy úřadoval někdo jiný.

Ještě se spekulovalo, že Západ zachrání Energoprom nějakou finanční injekcí, ale za čtvrt hodiny přišla zpráva, že se v Tokiu a hned potom v Hongkongu zhroutily ruské dluhopisy. Ostatně tomu málokdo věnoval pozornost, pro-tože současně spadly kurzy tří největších asijských sou-kromých bank. Nyní stačilo jen čekat, až se „Polish disea-se“ převalí společně s denním světlem přes Los Angeles, New York, Londýn a Frankfurt zase zpátky k nám.

Ale to až zítra.

Mlčky jsme pohlíželi na obrazovky s vědomím, že na-ším problémem si bude lámat hlavu celý svět. Japík ožil. Není pravda, že policista si přeje, aby nebyly zločiny. Má skromnější přání: aby se děly v jiném revíru. Když jsou burzovní sígři dost silní na to, aby řádili po celém svě-tě, určitě nepocházejí z Polska. Mohl tedy směle pohlížet nadřízeným do očí a přesvědčivě rozhodit ruce.

„A potom to teprve začne,“ vzpomněl jsem si na Mámilova slova.

„Víte co?“ navrhl jsem nakonec, když jsem se odtrhl od rozechvělé diskuse odborníků ve studiu CNN. „Asi už půjdu.“

„Odvezeme vás,“ slíbil Japík, kterému se zřetelně zlep-šila nálada.

Domů jsem samozřejmě nedojel. Rozvalil jsem se na zadním sedadle Japíkovy služební limuzíny a v hlavě mi všechno vířilo: můj červeně počmáraný článek, Mámilova vyšetřovateli zjištěná podivínství i ty černé krajky, na které jsem v posledních hodinách skoro zapomněl. Uva-žoval jsem, co mám udělat hned po příchodu domů, a to mi zase připomenulo, že mám hlad. Něco takového jsem si asi říkal, zřejmě – není totiž snadné rekonstruovat tok myšlenek, které vedly k prozření – že peníze mohou pra-covat na světových burzách neustále, kdežto já jsem živý a občas se musím najíst.

Po chvíli se mi všechno začalo v hlavě skládat. Koneč-ně jsem uchopil to zamotané klubíčko za správný konec a teď už jen stačilo tahat.

„Vraťte se!“ zaječel jsem na řidiče, přestože jsme byli už skoro u našeho domu. „Mám to! Už to mám!“

Řidič poslušně šlápl na plyn, ale zpáteční cesta přece jen chvíli trvala. Stačil jsem tedy vychladnout natolik, abych nevyklopil svůj objev už ve dveřích. Čím víc jsem se nad ním zamýšlel, tím jsem byl přesvědčenější, že jsem na správné stopě.

Zbývalo ověřit jen jedno, přestože se jednalo vlastně jen o formalitu. Nebo jsem možná schválně chtěl ještě chvíli udržovat Japíka i Šedivce v nejistotě? Upozornil jsem je, že se za chvíli všechno dovědí, ale musím si ještě něco zjistit. Vzrušený Japík mi poskytl svůj telefon. Zašel jsem do vedlejší místnosti a cestou si nalil nechutný čaj z automatu na chodbě.

„Ahoj, Rafale,“ zaradoval se Prorok. „Dobře, že voláš, něco pro tebe mám.“

„Počkej, napřed já. Mám tady jména několika firem, pověz mi, co o nich víš…“

Začal jsem mu postupně předčítat názvy z Mámilova seznamu. Pochopitelně potvrdil všechny moje předpokla-dy. První ze seznamu, Gazimpex, byl klasickou nomen-klaturní společností, jednou jsme o ní dokonce psali, ale všechno bylo, jak jinak, v souladu se zákony: tři soudruzi J z ÚV v osmdesátém devátém složili po pěti tisících zlotých a získali od ministerstva monopol na zprostředkování dodávek energetických surovin do Polska ze spřátelené země. S Obchodní bankou to bylo totéž – jen soudruzi byli čtyři, z toho jeden plukovník StB, ale také dali po pěti tisících a za hubičku dostali za několik miliard dlou-hodobých půjček od státních finančních institucí. Dále Agropex, který měl své kořeny v Mazowieckého vládě, kdy několik šéfů zemědělských odborů získalo pod po-hrůžkou blokování silnic rozdílení zahraničních dotací na rozvoj našeho zemědělství. Byla tu rovněž firma, která přibližně v téže době dovezla za miliony dolarů elektroni-ku; šikovně se přitom trefila do čtyřiadvacetihodinového okna, kdy vláda zrušila stará cla a nová ještě nevyhlási-la, takže kdo byl v obraze, mohl dovážet zadarmo. Také ekumenická společnost, v níž staří komouši ruku v ruce s hrdiny odboje ovládli jakýsi státní fond pro nemocné děti nebo kulturu… A tak dále – vybraná společnost.

Prorok se v tom hrabal a více než polovina názvů mu nebyla cizí, ostatní slíbil prověřit do zítřka. Vlastně ani nemusel.

Bohužel se mi tím nepodařilo rozhovor ukončit.

„Poslyš, vlastně jsem ti měl volat já…“ Jeho hlas zněl najednou tak, jako by se mu dvakrát nechtělo mluvit o tom, co mi chtěl.

„Aha. Tak mluv.“

„Hm, víš, jde o to… Náhodou,“ vymáčkl se konečně, „nesnědl jsi mou svačinu? Víš, někdo si vzal z ledničky mou a nechal tam svou… Haló? Haló, Rafale? Nestalo se ti něco?“

„Nic, už nic,“ vykoktal jsem po několika sekundách, během nichž jsem lapal po dechu, jak jsem se zakuckal horkým čajem. „Všechno je v pořádku,“ ujišťoval jsem ho a setřepával si ze svetru kapky.

„Hm… Poslouchal jsi mě vůbec?“

„Jo. Ale dneska jsem vůbec nejedl, fakt.“

„Aha… No nic…“

„Něco se stalo? „‚

„Ne, ne, taková maličkost. Jen jsem se ptal, nic důleži-tého. Měj se.“ Odložil jsem sluchátko. Možná měl Mámil pravdu, když usoudil, že je čas umřít.

„Celý Věchetův objev,“ začal jsem konečně, „jde pře-vést na jediný základní princip: čím jsou peníze? Zamys-leli jste se nad tím někdy, pánové?“

„Kecy!“ rozčilil se Šedivec. „Peníze jsou peníze. Os-tatně většinou nejsou.“

„Mluvím vážně.“

Oba zamračeně mlčeli.

„Bankovka, mince, hrudka soli, šáteček a bůhvíco ješ-tě, to je jen fyzikální znak. Peníze mohou existovat i bez něj. Když se třeba vsadíme a já prohraju, budu vám dlužit stovku. Vy ani já ji nemáme, možná ještě nikdo ani nevytiskl bankovku, kterou jednou tento dluh zaplatím, ale ona už existuje. Můžete ji třeba odkázat svým dědicům. Nebo prodat za třetinu firmě, která se zabývá vymáháním dluhů.“

„Ale co to má společného…“

„Má, protože v dnešní době je většina bankovních transakcí vlastně nejrůznějšími sázkami. Váš kolega by to nepochybně dokázal vysvětlit lip, já jsem pouhý novinář. Například velké korporace motivují management takzva-nými opcemi na nákup svých akcií. Pokud v uvedené době cena akcií vzroste, manažer, který si je koupí za cenu své opce, vydělá tím víc, čím vyšší hodnoty se mu podaří do-sáhnout. A kdo zjistí, jestli manažer obdařený opcí má peníze nebo ne? Další krok: stejné opce se prodávají na burzovním trhu. Dejme tomu, že za deset procent získám právo nakoupit v příštím roce takové a takové cenné papí-ry za takovou a takovou cenu. Pokud v příštím roce bude jejich cena vyšší než ta, jakou předpokládal prodávající,vydělám, jestli ne, hodím opce do koše a řeknu si je to v pytli, taková je burza, jednou se vydělá, jindy ne. A teď si vezměme hedžingy…“

Šedivec na mě smutně pohlédl.

„Prvotní transakce zajišťující jiné transakce,“ napo-věděl Seno. „Také druh sázky: nakoupím cenné papíry, které dostanu za rok, a zaplatím je teď; v závislosti na změně kurzu vydělá buď kupující nebo prodávající. Jen-že co z toho plyne?“

„To, že většina financí činných na moderní burze nemá nic společného s naší tradiční představou o penězích. Vět-šina aktivit, které přinášejí do světové ekonomiky finance, nevyjadřuje hodnotu reálných statků, ale spekulativních očekávání. Je to tak?“

„Ovšem z hlediska burzovních her to nic nemění,“ na-mítl Japík. „Jaký je rozdíl mezi tím, když se obchoduje akciemi podniků nebo opcemi? Lidé se řídí očekáváním zisku.“

„Rozdíl tu ale je. Virtuální peníze je mnohem snazší sehnat v dostatečném množství pro změnu pravidel hry. Například pro značné zvýšení cen akcií. Jistě, trh to poz-ději upraví, ale než to udělá, iniciátor toho bince stačí převést prachy z jednoho podniku do druhého.“

„To se dělávalo před dvaceti léty, dneska to burzovní dohled zachytí a ihned znemožní,“ pokrčil Japík rameny.

„Šlo mi jenom o příklad. Nepochybuji, že po každém nepochopitelném pohybu na burze jste provedli důklad-ný monitoring transakce a kdyby existoval nějaký vztah mezi jednotlivými vzestupy a poklesy, kdyby ales-poň jednou byli do nákupu nebo prodeje papírů zapojeni stejní investoři, už byste je drželi za límec. Ale k ničemu takovému nedošlo, žádná pravidelnost nenastala. Pokaždé prodával i kupoval někdo docela jiný…“

„Ovšem. V tom je celá potíž.“

„… a to nepochybně někdo z docela jiného konce svě-ta,“ dokončil jsem větu. „Právě v tom spočívá globalizace: každý penzijní nebo investiční fond hledá nejlepší průnik, největší zisk, na libovolné burze v kterémkoli místě ze-měkoule. Transakce je uzavřena ve zlomku sekundy po Internetu. Kde například sehnat v USA analytika, který dokáže ocenit výnosnost papírů na burze ve střední Evro-pě, Indii nebo jižní Africe? A to během pár minut, proto-že rozhodnout je zapotřebí okamžitě? Takoví neexistují. Fondy si tedy musí poradit jinak. Víte jak?“

Japík věděl.

„Stanoví parametry zisku a vloží je do počítačového programu. Když počítač vyloví na některé burze situaci odpovídající té naprogramované, oznámí to makléři. Ten ji prověří a rozhodne.“

„Prověří… Teoreticky ano. Ale v praxi většinou stisk-ne ‚enter‘ a potvrdí programem nabízené rozhodnutí o prodeji nebo nákupu.“

„Ale každý z globálních hráčů, a je těžké spočítat jen ty největší, má své vlastní programy, svou strategii na-kládání s aktivy a kritéria rizika. Myslíte, že jsme na to nemysleli? Stupeň složitosti je tak vysoký, že uzavřít něja-kou dohodu není možné. Vždycky do toho vstoupí někdo jiný, s jinými kritérii, a udělá to po svém.“

„Souhlasím. Takovou operaci připravit nebo uskuteč-nit nedokáže žádný člověk, to jsem vůbec nepředpokládal. Vraťme se k otázce, kterou jsem začal: Co jsou peníze?“

Šedivec, který to všechno dosud trpělivě snášel, těžce vzdychl.

„Pane redaktore, máme za sebou těžký den. Nenuťte nás řešit rébusy.“

„Věchet zkrátka dospěl k závěru, že peníze jsou forma života.“

„Že co?“

„Peníze jsou živé bytosti. Třeba jako prvoci.“

„Ale, pane redaktore…“

„Právě proto o tom s nikým nemluvil. Všichni by re-agovali stejně jako vy teď. O svůj objev se chtěl rozdělit jen se mnou. Proč? Protože pokládal obsah mého článku za důkaz, že má pravdu. Když se nad tím zamyslíme… Třeba, odkud pocházejí peníze?“

„Jak to odkud? Z pokladny v práci.“

„Z banky,“ opravil Japík.

„To je stejné jako tvrdit, že mléko pochází z mlékár-ny. Ne, peníze vznikají jen a výhradně z jiných peněz. V tomto případě není důležité, jestli ze skutečných nebo virtuálních. Čím je jich kde víc, tím rychleji se množí. Tí-hnou k sobě, vedené nějakým nezadržitelným instinktem, hromadí se, aby jejich množství rostlo, rostlo, rostlo… Vždyť to je klasické chování primitivních živých bytos-tí. Věchetovy úspěchy, když je ještě míval jako finanč-ník, spočívaly v tom, že místo finančních parametrů se začal u svých klientů řídit principy převzatými z ekolo-gické příručky. Tuto hypotézu jsem ještě neověřoval, ale nepochybuji, že analýza jeho transakcí, pokud se k nim dostaneme, ji potvrdí.“

„Tak dobře. Ale dál?“

„Hned. Předpokládejme tedy, že peníze jsou živé. Co dělají všechny živé organismy? Rozvíjejí se, že? Vyvíjejí. Vždyť peníze nás provázejí od úsvitu civilizace. My jsme se mezitím naučili létat do vesmíru a využívat jadernou energii, a ony by měly pořád zůstat oněmi jednoduchými a hloupými kousky kovu?“

„Ale ne. Vždyť se změnily. Nejprve vznikly papíro-vé peníze a potom docela abstraktní, o tom všem jsme mluvili.“ Japík zřejmě začal chápat. „Potom se světový systém začal integrovat…“

„Až obsáhly celý svět. Biliony dolarů všech světových burz se spojily, ve skutečnosti se staly jediným velkým or-ganismem, a v něm se náhle masově objevily ony peníze – jak jim říkat – virtuální? Z principu rafinovanější, pro-tože jsou nucené uskutečňovat rafinovanější operace než je pouhý nákup-prodej…“

Udělal jsem pauzu.

„Peníze začaly myslet? To jste chtěl říct?“ ujišťoval se Šedivec.

„Dejme tomu, že získaly vědomí. Nechci je podezírat, že uvažují v našem, lidském smyslu toho slova. Určitě se to vědomí probouzelo delší dobu, nerovnoměrně, začalo u největších hromad. Nikdo to nezaznamenal a ony se postupně množily, připojovaly nová střediska…“

„Vy tedy spojujete inteligenci peněz s jejich množ-stvím?“ zeptal se Japík. „To by vysvětlilo, proč naše po-tíže začaly po včlenění našeho počítačového systému mezi světové burzy.“

„Třeba tím bylo překročeno nějaké kritické množství, je třeba to prověřit. V každém případě Věchet usoudil, že jejich inteligenci vyvolali nechtěně Američané těmi svý-mi pokusy, o kterých jsem psal. Tím je donutili, aby se zajímaly o náš svět a politiku. Musely dojít k závěru, že pokud dokáží předvídat události, dokáží je i ovlivňovat.“

Šedivec skepticky zavrtěl hlavou.

„To nehraje. Říkal jste, že je nelze podezřívat z lid-ského způsobu myšlení, a přitom ten seznam…“

„Ten seznam se potvrdil,“ poznamenal jsem. „Vždyť tím to začalo: Věchet opravdu pochopil princip, kterým se řídily.“

„Ale já ho moc nechápu,“ podpořil kolegu Japík. „No dobře, věřím v živé peníze, ale v to, že vstoupily do nějaké antikomunistické strany…“

„Mě to také zarazilo. A vzpomněl jsem si, co mi Vě-chet pověděl do telefonu: Nejde o žádný altruismus, ony myslí jen na sebe. Ostatně záležitost přesahuje náš píse-ček. Tady si z nějakého důvodu zřídily pokusné políčko. Ukázalo se, že to funguje, postoupily tedy dál. Tuším, že do zítřka se zhroutí ještě několik takových firem jako Energoprom.“

„Jakých?“

„Takových, které nutily peníze k jednání neodpoví-dajícímu jejich naturelu. Tady Věchet podle mého ná-zoru plně nepochopil podstatu. K jednání je nepodnítily americké pokusy, ale pocit ohrožení. Co totiž mohou peníze chtít? To, co je základní potřebou každého živého organismu: růst, rozvíjet se, bujet na všechny strany. K rozvoji potřebuje kapitál svobodu, možnost plynout kam chce a kdy chce, tam, kde se aktuálně objeví mož-nost největších zisků, tedy největšího růstu. Mezitím se na světě začaly organizovat mocné finanční mafie, kte-ré jim začaly tento svobodný pohyb znemožňovat. Mís-to tam, kde je zisk, směrovaly kapitál kámošům, příbuz-ným, k těm, kteří jim vyhovují ideologicky, společensky a bůhvíjak ještě. Vždyť všechny firmy z našeho seznamu jsou krcálky. Ale s globalizací nesmírně vzrostly možnosti, organizují se nejrůznější bandy. Existuje pár investičních fondů, které dovedou jediným útokem rozvrátit finance průměrné země. S tím peníze pochopitelně nemohou sou-hlasit.“

„A rozhodly se je zlikvidovat,“ dokončil za mě Japík.

„To znamená, že se zítra probudíme v docela jiném světě. Ve světě, který ovládají peníze.“

Šedivec chvíli uvažoval a potom pronesl nejvýstižnější větu, kterou jsem toho dne slyšel:

„Tak mi připadá, že spousta otřepaných frází právě získává nový význam.“

Tentokrát mě Japík odvážel sám. Bylo ostatně dost pozdě a zřejmě už musel propustit řidiče.

„Nejsem tak hloupý, abych něco takového povídal šé-fům. Ti mě mohou nanejvýš propustit. Ale peníze by mi to pěkně polepily. A vy o tom taky nebudete psát, redak-tore. Ledajako science fiction.“

Přikývl jsem.

„Jedno ale zůstává záhadou. Věchetova smrt. Myslíte, že mohly…?“

„Uvažuji, jestli by něco takového dokázaly. Už dlouho se ví, že peníze dovedou lidem vzít rozum. Třeba mají nějakou telepatickou kontrolu nad mozky, přinejmenším těmi vnímavými. Třeba se toho bál a proto je rozkládal na malé hromádky?“ Pokrčil jsem rameny. „Možná přehaním. Věděl, co se za pár hodin stane a mohl prostě usoudit, že nemá cenu v takovém světě žít. Musel mít s penězi nějaký spor, jen si vzpomeňte, jak skončila jeho kariéra.“

„Hm, upřímně řečeno, pokud to tak bylo, dokonce ho chápu. Vy se nebojíte?“

„Já? Ne. Ba co víc, mně se to líbí.“

Přijížděli jsme k sídlišti, zdálky jsem rozeznal proti obloze obrysy svého bloku. Konečně doma, a čert vem jídlo, o černých krajkách ani nemluvě. Obejdu se bez nich.

„Opravdu?“ Japík vypadal udiveně. „Vám se to líbí?“

„Jistě. Vždyť nás potřebují, nemohou bez nás existo-vat. Budou dbát o naše blaho lépe než kterákoli lidská vlá-da. A kromě toho… Jsem novinář. Víte, kolikrát v životě mě málem trefil šlak kvůli všem těm zlodějským smlou-vám, tomu našemu kámošskému pseudokapitalismu? Ví-te, jak bolí vědomí, že těm hajzlům nemůžeme nic, ale naprosto nic udělat? A teď je konečně vezmou u huby. Všechny popořádku, jako Euromex.“

Nekomentoval to. Vysadil mě u domu, mlčky jsme se rozloučili stiskem ruky a vykročil jsem ke schodišti.

Upřímně řečeno, neřekl jsem mu celou pravdu. Ne, že bych snad lhal, jedno i druhé bylo důležité.

Ale i tak jsem opravdu měl ještě další, ten nejdůleži-tější důvod, kvůli kterému se mi tento nový svět líbil tím víc, čím déle jsem na něj myslel. Nevím, jestli jsem vám to už říkal, ale mě peníze vždycky měly rády.

červen 1998

A miloval ji jako smyslů zbavený

Anna Brzezińska

Ze Zavlhlého údolí bylo všude daleko. Cesta je míje-la širokým obloukem, takže do civilizace vedly pouze dvě klikaté a trávou značně zarostlé pěšinky. Horní stezka se šplhala mezi třemi kopci vypínajícími se nad údolím, Ků-lem, Kyjem a tím, který nazývali Mnich, až ke kupecké cestě. Dolní zase pozvolna klesala podél Zavlhlého potoka a přes starostovy pozemky vedla k nejvzdálenějším stat-kům opatství. Jistě, byla tu ještě třetí stezka, ale ta vůbec nevedla k civilizaci. Spíše naopak.

Šimek nikdy neputoval do širé dáli horní ani dolní stezkou – každopádně ne dál než k okraji pastvin, kde se svorně pásly ovce ze všech tří vísek Zavlhlého údolí. Jen jednou, když neuváženě vyslechl povídačku toulavého kaplana, se mu zachtělo stát se starostenským vojákem. Zatoužil po vojenské slávě, po kořalce v krčmách u silnice a po děvčatech, kterým se vojáci líbí. A v tomto omámení se v hluboké noci vykradl z vísky a rozběhl se podél Za-vlhlého potoka. Avšak ještě před rozedněním ho dopadl vladyka, naložil mu na hřbet a pro výstrahu ho posadil na pranýř.

Kdyby šlo o někoho jiného, vladyka, který uprchlí-ky nesnášel, by se pranýřem nespokojil, ale Šimek byl v Zavlhlém údolí důležitou postavou. Byl totiž dvorským pasákem prasat a svěřený brav vycvičil v hledání lanýžů. Brzy se však ukázalo, že bez Šimka umíněná prasata nelze nikterak přesvědčit k součinnosti. Nazlobené svině nehodlaly lanýže poskytovat a veliký ryšavý kanec, který vedl stádo, z pouhého vzteku potrhal pánova oblíbené-ho čeledína. Znechucený vladyka musel chlapce nakonec pustit.

Tím skončilo Šimkovo putování. Čas mu ubíhal po-klidně, neběžel, spíš se táhl, vážně a důstojně. Novinky nepřicházely, kupci ani lupiči do Zavlhlého údolí ani ne-páchli. Ostatně ani jedni ani druzí tu neměli co pohledá-vat. Krajina byla neúrodná, lidé chudí, klidní a tak plaší, že jakmile zaslechli dusot koní na stezce, popadli svůj majetek a zmizeli v horách. Nejčastěji na podzim, kdy krajem táhli výběrčí daní.

Šimek byl plachý stejně jako sousedé a převážně po-býval se svými prasaty hluboko v lesích. Až do minulého týdne. Poslední neděli, kdy podle svého zvyku místo po-slechu kázání stál se známými pod starou lípou a plival na náves před kostelem, se totiž zamiloval do Jarušky, dcery mlynáře Betky. A zamiloval se strašně moc.

Cit to byl nesmírný, zahrnoval Jarušku i s jejíma kou-zelnýma hnědýma očima (miloval hlavně to levé – připa-dalo mu totiž, že šilhá na něj), pěti kravami ve výbavě, péřovou duchnou, třemi vyšívanými polštáři, které pozor-ný Šimek zahlédl v ložnici, i se čtrnácti jitry půdy, které Jaruška zdědí po otci. Mlynáře Betku, otce své vyvolené, do své lásky nezahrnul, protože se oprávněně domníval. že jeho hluboký cit nemusí být schvalován.

Právě proto se nenápadně kradl třetí stezkou k cha-lupě Babči Bobulky, kterou všichni pokládali za starou prašivou vědmu. V tuto chvíli se však Šimek usilovně sna-žil zapomenout její přezdívku. Doufal, že Babča bude mít přijatelnou náladu. Začichal. Když nebude, uteču. Na-štěstí na jaře Babců hrozně zkroutila podagra. Chalupa Babči, gynekologické autority dvou okresů, svým vzhle-dem plně odpovídala majitelčině profesi: byla zanedbaná, špinavá a smrděla kozlím pižmem. Proslulost hospodyně však sahala mnohem dál než puch inventáře. Vesničané si Šeptali, že Babča pokoutně kurýruje potlučené lupiče z průsmyku Chcíplé krávy, a prý pro ni posílají i z vladykova dvorce. „To je pěkný pořádek,“ reptali, když Bo-bulka pyšně kráčela přes náves. „Dříve vědmy znaly své místo, do světa se odvažovaly jen v noci, a i tehdy pokor-ně stávaly jen u vrat vedle šibenice. Ale teď?“

Nepřívětivě pohlíželi i na Babčina oblíbeného kozla, protože každý ví, že vědmy pěstují všelijaké potvorstvo a kdoví, co se pod tou kozlí kůží skrývá. Vesničané si na něho už párkrát počínali, ale zvíře se vyznalo a vždycky jim uteklo. Moc ho nehonili, protože se báli – na vědmu byla Babča Bobulka neobyčejně chytrá a obyvatelům Za-vlhlého údolí nebyla zřejmě moc nakloněna. Drby o jejích úkladech se ozývaly hlavně při neúrodě, a protože posled-ní dobou byly roky suché a ovce hubil mor, místní vladyka byl stále neklidnější. Popravdě přemýšlel o tom, jak dát Babču Bobulku nenápadně upálit. Jako opatrný muž se nejdřív poradil s místním farářem, který však vladykovi rozhodně odporoval, protože věděl, že co je svět světem, každá krajina měla, má a bude mít svou vědmu. Navíc Babča Bobulka připravovala neobyčejně účinné čípky na hemoroidy, které ctihodného pastýře duší už dlouho trá-pily. Pomyšlení, že by s Babčou shořelo i úžasné tajemství tohoto medikamentu, faráře děsilo.

Zakrátko vyšlo najevo, že zrada pronikla i do vladykovy domácnosti.

Zjistil totiž, že jeho vlastní žena Višenka se spolčila s Babčou. Vladyka choval podezření, že to nějak souvi-sí s nápojem, který mu jeho polovička toužící po dětech vaří každou neděli; celý den totiž po něm odporně ří-hal. Protože se však bál Višenky – a ještě víc jejího otce, proslulého starosty Hadaře, pána na Útulkově – rozhodl se Babče vyhýbat, alespoň prozatím, protože na zákla-dě sledování místních žen vladyka usoudil, že nejpozději při čtvrtém fakanovi Višenka opustí pozemský úděl a pak si vědma zodpoví všechno, včetně nedělního moku. Pro-zatím se však Babčina praxe zřejmě báječně rozvíjela, protože Šimek zahlédl, jak z její chalupy vyklouzla rych-tářova mladá žena; pevně svírala něco v podolku a pádila do lesa. Za nedovřenými dveřmi se ozýval vědmin po-směšný řehot. Zmatený Šimek si třel nohu o nohu, ale přelud světlé budoucnosti po boku Jarušky převážil nad strachem.

„Uhm, uhm,“ odkašlal si zdvořile.

Babča otevřela dveře energickým šťouchnutím hůlky. Chvíli pohlížela na hocha a cucala si přitom zažloutlý nehet palce, načež pronesla skřehotavým, stařeckým hla-sem:

„Olala! Olala!“ se stopou údivu v hlase. „Vyrostls, Šimku. Koho by to napadlo,“ zachichotala se a bez roz-paků pokračovala v prohlídce.

Mládenec se cítil nepříjemně a nesměle zahájil hovor:

„Kapku vodky, Babčo?“

Doslechl se, že vědma se občas ráda napije a zakoupil u krčmáře patřičnou dávku kořalky.

„Vodku?“ přeptala se lítostivě. „Tu už nepiju. Co mi Višenka zajistila trvalý odbyt odvaru z laskavce, piju je-nom vína ze sklepa jejího manžela. Nebalamuť mě, Šimku, a vybal, co chceš. Která je to?“

„Jaruška,“ odpověděl zaníceně a přihlouple se usmál.

Babča zavrtěla nesouhlasně hlavou.

„A čtrnáct jiter,“ broukla nejasně. „To se nikdy nic nenaučíte? Nevíš, že laskavec roste v močálech? Myslíš, že mě baví prohánět se nahá za úplňku? Nemůžeš si najít nějaké rozumnější děvče?“

„Ne!“ odmítl rozhodně Šimek. „Jaruška a žádná jiná.“

Babča si něco zamručela pod nosem.

„A rnáš čím zaplatit?“ otázala se podezíravě.

Šimek zrozpačitěl ještě víc. Před několika léty se vladyka poškorpil s majitelem sousedního údolí a při dobý-vání nepřátelského dvorce Šimkův otec padl na poli slávy (vlastně se jednalo o příkop slávy, odkud vylovili mrtvolu ještě smrdící kořalkou, ale vladyka měl sklon ke krasořečnění). Od té doby se jim s matkou nevedlo právě nejlíp. Zahrádka za chalupou nerodila dost fazolí na zimu, cha-loupka se každým rokem nakláněla pořád níž a dokonce i jablůňka zastiňující dvoreček rodila jen maličká pláňata. Šimek měl sice dvě prasátka, které mu vladyka daroval ve slabé chvilce, ale spíš by se rozloučil s vlastním životem než s nimi.

„No… víte…“ zaváhal.

„Co mám vědět?!“ rozzlobila se babka. „To si myslíš, Šimku, že se budu brouzdat rosou jen tak, z dobrého srd-ce? Už nejsem žádná mladice, láme mě podagra, měla bych sedět za pecí, popíjet medovinu a ne se prohánět nahatá za úplňku! Nezaplatíš, nedostaneš. A basta fidli!“

„A co tak v naturáliích, Babčo?“

Vědma potřásla prořídlými vrkoči a zadumaně po-hlédla na jeho urostlou postavu.

„No, no!“ prohlásila.

Šimek se začervenal. Vlastně ani nevěděl proč.

„Myslel jsem uklidit, dříví naštípat,“ opravil, ačkoliv vlastně netušil co. „Střechu zalátám… Víte, hrozně vám teče… Rozházím hnůj,“ dokončil zoufale.

Babča Bobulka mlčela dostatečně dlouho, aby mu stouply slzy do očí.

„Sedm dní služby,“ rozhodla posléze úsečně. „Ani o den míň.“

„Jste tak hodná,“ rozzářil se Šimek. „Tak já zítra při-jdu, hned jak zajde slunce, a udělám, co bude potřeba.“

„Měla jsem na mysli stálou službu,“ ušklíbla se Bab-ča. „I se svými prasaty přijdeš na týden sem. Ber nebo neber.“

Šimkovou hlavou zarostlou rozcuchanými vlasy pro-běhlo nemilé tušení uštěpačných poznámek sousedů. Vy-koktal poděkování a zničeně se vlekl pryč, aby oznámil prasatům zprávu o stěhování.

Jeho obavy, že Babča bude naléhat, aby bydlel v cha-lupě, se nenaplnily.

Ubytovala ho docela přijatelné, v chlívku.

„Jdu do dvora,“ oznámila. „Višenka má zpoždění s placením a víno už dochází. Vrátím se večer, zatím vy-sprav střechu. Jenom do studně nekoukej. To je tuze zvláštní studna.“

„Nebojte se, Babčo,“ ujistil ji spěšně. „Já nejsem ta-kový.“

Babča se usmála pod nosem (a její nos připomínal velkou červenou řepu, s neodmyslitelnou kapičkou visící na Špičce) a hbitě se vzdálila. Jakmile zmizela, Šimek si oddechl. U záchodu našel pořádnou kupu rákosu na po-krytí střechy a bez váhání vylezl na žebřík. Pomyšlení na Jarušku ho okřídlilo. Miloval ji totiž strašně moc.

Když v poledne začalo sluníčko připalovat, usoudil, že má nejvyšší čas si odpočinout. Ujistil se, že prasata klid-ně ryjí pod třemi duby stínícími palouček, pohrozil pěstí Babčinu oblíbenému kozlovi, plivl na plot, napil se kyse-lého mléka – ale pořád ho něco trápilo. Posléze se pomalu a opatrně přiblížil ke studni. Vyskružení mu připadalo do-cela obyčejné. Pozorně se rozhlédl – nic nenasvědčovalo vědminu brzkému příchodu.

„To já jen tak…“ omlouval se v duchu. „Jen očkem nahlédnu. Proč bych neměl? Možná tam má Babča zlato vylouděné od Višenky. Ať to dopadne jak chce, podívám se.“

A podíval se. Uviděl vlastní strachem vytřeštěná mod-rá kukadla a hloupě otevřenou hubu. A jak tak čučel, ve studni něco zabublalo, tklivě zašumělo a zaslechl milova-ný, sladký Jaruščin hlas.

„Co tady postáváš, smradlavý lenochu?“ pronesl mlynářčin hlásek a za zády Šimka-ve-studni se objevila je-jí půvabná ručka a praštila ho do hlavy mačkadlem na brambory. „Zase se flákáš? Přivezli obilí, padej vyložit vůz, nebo si budu stěžovat otci!“ a na hladině studně se začala rýsovat postava mlynáře Betky.

Šimek prozíravě nečekal, co udělá Betka, který slul těžkou rukou a hanebnou povahou. Odskočil od studny dřív, než mu došlo, že to byl jen obrázek na vodě, a do večera neslezl ze střechy. Pohled na Jarušku mu však napl-nil srdce sladkou blažeností. Byli spolu ve studni! Mluvila na něho! Škádlila ho!

Práce mu přímo hořela v rukou. Babča Bobulka se vrátila za soumraku a s obdivem pronesla:

„Žes s tím pohnul, Šimku!“ A nalila mu víno.

Víno hocha rozlítostnilo a ještě víc zatesknil po Ja-rušce. Při polovině druhé láhve hospodyně zřejmě také nabyla dobré nálady, protože začala přivolávat k láhvi ne-topýry; nešťastní netopýři, kteří dosud poklidně viseli na trámech a nijak netoužili po dvorské lahůdce, poplašeně frčeli po světnici. Podnícen volnou náladou hoch položil otázku, která ho trápila už od poledne:

„A co je tak zvláštního na vaší studni, Babčo?“

„Víš, Šimku,“ Škytla vědma a poklepala mu přátelsky na rameno, „ta studna je čarovná a záludná, v naší profe-si je totiž taková tradice, že každá vědma musí mít něco Čarovného a záludného, bud‘ zlého démona v láhvi po rybízovém víně, obušek v pytli nebo osla, který jednou sere zlato a jindy hovna, přičemž se nikdy neví, na co bude mít náladu. Já mám studni. Když si někoho oblíbí, pak hezky zpívá a ukazuje mu budoucnost. A když někoho nemá ráda, postačí, aby do ní nahlídl nebo se napil vody a stane se něco hrozného.“

„Jejda,“ ulekl se Šimek. „Co hrozného?“

„No, to je různé,“ vysvětlovala klidně Babča. „Jedni se změní v žáby, jiní usnou na sto let, a jednomu stačilo jenom nahlédnout a s bekotem odběhl do lesa. Připadalo mu, že je jelen. Prý se potom v jelena doopravdy pro-měnil. Višenka říkala, že to paroží u krbu starostenského dvorce je jeho, ale to je neověřené. Víš, jaká je Višen-ka.“ Šimek nevěděl, ale po zádech mu přeběhl mráz až ke stehnům a zase zpátky. Spěšně se rozloučil, popřál Bab-ce dobrou noc a mazal do svého chlívku. Netopýři využili příležitosti a vyklouzli za ním nedovřenými dveřmi, a kozel číhající za rohem chalupy ho bolestivě nabral do zadku.

„Jen počkej!“ rozhorlil se hoch. „Brzo skončíš v kotli!“ Spal špatně. Zdálo se mu, že opět nahlédl do studně a proměnil se v kozla. Ráno ho Babča Bobulka probu-dila bušením hůlky do stěny chlívku a vyhnala ho čistit žumpu. Smrad byl takový, že i prasata utekla, ale Šimek pracoval usilovně a snil o Jarušce.

Snil tak intenzivně, že večer znovu nahlédl do studně. Sice se v nic neproměnil, ale trochu ho udivilo, co tam uviděl. Byla tam jeho milovaná Jaruška, Důstojná a rozkynutá jako díže na chleba, se dvěma usmrkánky u sukně, vyháněla prasata ze zeleniny. Hoch na ni pohlížel podezí-ravě: ne, že by se mu přestala líbit, ale byla nějaká jiná, tvářila se kysele a pro brav nešetřila kopanci. Nu což, i tak ji miloval strašně moc. Ale nejhorší bylo, že Jaruščino půvabné levé oko na něho šilhalo nějak zlomyslně, studeně.

Smutně se vrátil k čištění žumpy.

„Copak jsi takový zaražený, Šimku? „ zeptala se Babča po návratu.

„Strašně to smrdí,“ zavrčel.

„Trním se spěje k lásce,“ pronesla filozoficky babka. „Jenom trním.“

Potom znovu uspořádali pijatiku. Vědma vyprávěla zámecké drby, pila jako chlap a strkala mu pod nos marinované sledě s cibulí. Šimek usoudil, že je docela fajn bába. V kartách vyhrál dvě šňůry opravdových korálů a Babča se nakonec opila tak, že jenom blábolila:

„Trním, trním…“

Mručení Šimka zneklidnilo, a tak tiše vypadl. Nemohl vědět, jestli po něm v opilosti nehodí nějakým neopatr-ným zaklínadlem.

Než usnul, napadlo ho, že únavou musel něco přehléd-nout. Dyť je nemožné, aby na něho Jaruška koukala zlomyslně. Rozhodl se, že to ráno svědomitě prověří.

A taky to udělal. Jaruška na něj nejen zlomyslné kou-kala, ale taky mu k potěšení sousedů hlasitě nadávala. Šimek-ve-studni se ze zoufalství vydal do hospody opít a Jaruška ho na oplátku nepustila na noc dovnitř. Na-konec ulehl do křoví za mlýnem, daleko od cesty, aby se zpráva o jeho mužské hanbě neroznesla po celé vsi. V kříži ho píchalo od zvedání pytlů s moukou. V břiše mu kručelo hlady, dokonce i studna bublala nějak… výsměšně.

Šimek posmutněl tak, že ho potěšil až přídavek borův-kových buchet. A Babča Bobulka pekla znamenité buchty. Toho večera si k vínu ani nepřičichl, protože z horli-vosti uklidil i kopec kozích bobků u plotu za chalupou. Bohužel se ukázalo, že Babča má nějakou teorii o užiteč-nosti kozích výkalů. Strašně vřískala a hrozila mu holí, takže Šimek, přestože neznal slovo „destilace“ pochopil, že se Babča moc zlobí a rozhodl se jí klidit z cesty. Pro všechny případy spal s prasaty. Nějak mu dodávala od-vahy.

Ještě před úsvitem spěchal ke studni, ale nečekalo ho žádné příjemné překvapení. Jaruška vyrazila Šimkovi-ve-studni vařečkou zub, a když jí chtěl mužským právem, zvalchovat kůži, pohrozila mu, že jestli na ni jenom sáh-ne, táta ho vykopne z domu s rozbitou hubou. Pronesla dlouhé kázání o tom, že musela načisto zhloupnout, když si vzala pasáka prasat, vynadala mu do holoprdelníků, a nakonec pečlivě vyčíslila pět krav věna, peřiny, duch-nu a jitra, která zdědí. Potom se objevil Betka a zahnal ho do práce ve mlýně. Šimek-ve-studni koutkem oka za-hlédl, že jeho milovaná, krásná Jaruška se směje do hrsti a mlynářští jí s potěšením sekundují.

Zaťal zuby a rozhodl se, že už nebude do skruže na-hlížet. Babča má pravdu. Studna je nebezpečná. Nebez-pečná, zlomyslná a odporná.

Opravil plot a Babča mu zřejmě odpustila, protože ho v poledne nechala odpočívat. Sluníčko pálilo, mouchy ospale bzučely a zbytek dne hoch v poklidu proklímal pod dubem. K večeři byl zadělávaný zajíc. Šimek se nažral jako prase.

„Odkud to máte, Babčo?“ otázal se s respektem. „Ale, nějak se to šiklo,“ otřela si vědma mastnou bra-du. „Chceš ještě?“

„Až po vás,“ odpověděl zdvořile a nastrčil talíř.

„A to vy jen tak smíte v panském lese pytlačit?“

„Pytlačit?“ ohradila se Babča Bobulka. „Já mám pri-vilegium. Už Višenčiným dědem potvrzené, jak byla ten-krát ta velká válka v Hadích horách. Starosta se vypravil na jih. Zatoužil po boji, dědek. Vrátil se tenkrát bez ko-ně i bez parádního sedla, sebrali mu i kožich, a hlavu měl tak děravou, že mu rozum těmi děrami utíkal. Nu, to byla ta nejmenší škoda,“ zachichotala se, „protože v té lebce ho nikdy moc nebylo. Akorát jsem ho musela víc než tři týdny kurýrovat…“

Šimek zrozpačitěl. Vlastně netoužil poslouchat bábiny příběhy, protože věřil, Že od vladyky a jeho rodiny je lepší držet se co nejdál – se smůlou je to jako s hmyzem, stačí se přiblížit a už do tebe naskáče. Bábina neúcta k uspo-řádání světa ho zneklidňovala.

„A co ty chceš dělat, Šimku?“ zeptala se chytrácky.

„Vybílím chalupu,“ zariskoval, aby si nevymyslela ně-co horšího, než je čištění žumpy.

„Kdepak,“ zarazila ho Babča. „Zítra je pátek a to žád-ná řádná vědma nehne ani prstem. Ptala jsem se, co chceš dělat v životě.“

„Nu…“ poškrábal se zamyšleně na hlavě. „Chtěl bych mít klid. Polívku, maso a každý týden povidlové buchty. Čeledína…“

Babča si všimla, že intelektuální úsilí Šimka příliš vy-čerpává a prohlásila:

„Dobře, buchty budou zítra. Zaneseš taky matce, bu-de líp, když se tady nebudeš motat. O prasata se neboj, postarám se o ně.“

Ráno služby zproštěný a rozradostněný Šimek zalezl do křoví, aby pozoroval Jarušku, jak se činí u mlýna. S podivem však zjistil, že jeho lásky nějak ubývá. Hodně jí ubylo hlavně potom, co ho mlynářští zahlédli a začali vtipkovat, že Jaruška má nového nápadníka. Děvče se rozhněvalo a zvolalo: „Syp vocaď, pasáku! Nelez za mnou! Nedělej mi ostudu! Padej!“ a plačky utekla, pronásledo-vána posměchem mlynářských.

Zdrcen jej bezcitností táhl zpátky do vědminy chalu-py.

„Ach, Jaruško!“ říkal vyčítavě. „Jaruško, má sladká Jaruško!“

A čtrnáct jiter, dopověděl nějaký umíněný hlas v jeho hlavě. Pět krav. Péřová duchna…

„To přejde,“ přesvědčoval se. „Ještě dva dny, odvar z laskavce a všechno se změní.“

Tak se rozesnil, že ho zpátky na zem vrátila teprve pořádná bolest, Babčin kozel výsměšně zabečel a utekl. Kozel Šimka bůhvíproč nesnášel a při každé příležitos-ti ho nabíral na rohy. Mladík se za ním zuřivě rozběhl. Kozel rafinovaně vběhl do chalupy, avšak Šimek, hnán oprávněným hněvem, nezaváhal.

„Už jsi zpátky? „ podivila se Babča Bobulka a Šimkova ústa se otevřela sama od sebe údivem.

U Babčina stolu seděla tři fešná mladá děvčata, a jed-no z nich právě promluvilo Babčiným hlasem (jen mlad-ším a ne tak pisklavým).

Měla vysoko vykasané kratičké sukně, podobně jako vesnická poběhlice. Ale kam se hrabala vesnická poběhlice s výstižnou přezdívkou Lasice na přeměněnou Babču!

„To já… kozel… promiňte!“ vykoktal polekaně Šimek a utekl.

Z nitra chalupy k němu dolehl společný řehot tří ča-rodějnic. Umíraly smíchem.

Šimek prozíravě nešel k večeři a vyspal se s prasaty. Ráno vypadala Babča docela obyčejně.

„Ty se mě bojíš, Šimku?“ vyzvídala.

„Nee…“ zalhal nepřesvědčivě. „Moc ne.“

„Nemusíš se bát,“ pokývala hlavou. „Děvčata mají pravdu, jsem poslední dobou hrozně líná. Poškodila jsem koště, přestala používat zaklínadlo ‚mladá a krásná‘, ani s netopýry jsem už dlouho nelítala. Venkov, stagnace. Ne jako dřív…“ zamyslela se zachmuřeně. „Ale dokud tady budeš, nebudu čarovat, aby ses moc nevyděsil.“

„Mně je to fuk,“ brblal Šimek. „Jen se měňte, jak chce-te, Babčo.“

„Opravdu? „ zaradovala se Babča, rychle zamávala hu-benýma rukama, prudce se rozpřáhla a před Šimkem opět stála černovlasá dívka, kterou včera viděl v chalupě. „Dneska je v Zelenících jarmark. Večer se vrátím.“ Vy-trhla z plotu tyčku, vykasala si sukni, obkročmo na ni usedla a odletěla.

Šimek vybílil chalupu, zametl podlahu, vyčistil pec, dojedl zbytky ze včerejší vědminy hostiny a když už ne-věděl, co dělat dál, odebral se ke studni.

Jaruška poručila manželovi, aby zmizel ze mlýna, po-tom se zamkla v ložnici a s někým se tam řehotala. Šimek-ve-studni se přitiskl ke zdi a nabyl dojmu, že poznává farářův hlas. Jako bodnut ostruhou si důkladně prohlédl své potomky (Jaruška se dál řehotala v ložnici) a dospěl k závěru, že jeho nejmladší syn je až nestydatě podobný ctihodnému pastýři duší.

Zlostí Šimek kopl do skruže. Mel zlomené srdce. Stud-na pobouřeně zabublala a víc už neuviděl. Slyšel, jak ho Babča po návratu volá, ale neozval se. Choulil se mezi prasaty a zoufal si, zoufal si tak hrozně, že usnul až k rá-nu. A ráno prohlásil, že v neděli nebude pracovat.

„Respektuji tvé náboženské city,“ souhlasila Babča. „Zalétneme do vsi, až budou všichni na mši.“

Šimek chtěl původně jít na mši také, ale usoudil, že nemá smysl Babců provokovat. S předstíraným potěšením usedl za ni na koště.

„Drž se,“ vyzvala ho Babča.

Nejistě ji objal v pase. Děvčata se Šimkovi vždycky vysmívala. Dokonce i vesnická poběhlice si ho dobírala, že by měl sedět s prasaty v chlívku a ne v hospodě. Ale Babča se jenom zahihňala a tak sebou koketně se vrtěla na koštěti, dokud nepřišel na to, jak se jí držet opravdu pohodlně. Babča Bobulka neprotestovala.

Přistáli na návsi před hospodou. Ze dveří kostela na druhé straně návsi zazníval chraplavý zvuk varhan, ves-nický podvraťák se rozštěkal a zakousl se do Babčiny suk-ně.

„Je to tu nějaké ospalé,“ nakopla Babča psisko a rázně nadzvedla sukni. „Tak mi připadá, Simku, že potřebují trošku pohybu.“

Nejdříve vlezli do mlýna a přičarovali do mouky červy.

Potom zkysli pivo v hospodě, zkulhali farářova koně, zlomili osu u vladykova kočáru a Višence nasadili do paru-ky vši. Šimek si nedokázal vzpomenout, kdy se naposledy tak pobavil.

Potom zašli v nedalekém městečku na oběd a v neblaze proslulém domě si poručili salát, divočáka po myslivečku, lanýžovou paštiku a malinovou pěnu. Babča bez mrknu-tí zaplatila stříbrňáky a ještě si vzala tři láhve vína na cestu. O půlnoci prolétli na koštěti nad osadou i zámkem a metali blesky. Babča nakonec zapálila ve šlechticově za-hradě umělé ohně. Šimek radostně řičel a držel se jí pořád silněji.

Ráno se vzbudil v její posteli. Měl nejasný pocit, že nestrávil boží den moc božsky, ale přihlouple a spokojeně se usmíval, ani nevěděl čemu. Vstal, natáhl si kalhoty, pojedl ovesnou placku a tvaroh, který Babča zanechala u postele, zapil pivem. Ze dvorku k němu dolehl zoufalý kvil vědmina kozla.

„Vida, Šimek,“ zaradovala se při pohledu na něj Babča, pořád ve své mladistvé podobě. „Ten starý smraďoch mě už vůbec nebaví. Viděls někde nůž na zabíjačku?“

„Je v kůlně. Hned ho nabrousím,“ nabídl pomstychtivě.

Kozel zřejmě pochopil, co se chystá, protože napjal poslední síly. Babča však držela fest.

„Lituji, Karlíku,“ pronesla melancholicky. „Hrozne jsi zdědkovatěl, a já s tebou. Dokonce i jako kozel jsi k niče-mu, mimoto potřebuji kůži na nový bubínek,“ a obratně mu podřízla krk, načež ho začala stahovat. „Jak je možné k dobytku tak přilnout?“ popotáhla nosem. „Prožili jsme s Karlíkem tolik let.“

„Na každého jednou dojde,“ pronesl filozoficky Šimek.

„To jo,“ přikývla Babča. „Tvá služba skončila taky, Šimku. Mám v chalupě hotový odvar z laskavce. Dej jí vypít pět kapek a mlynářka je tvá.“

Hoch poděkoval, ale myšlenka na návrat do osady k funkci dvorského pasáka prasat ho vůbec nenadchla. Pro útěchu pomyslel na Jarušku, ale pamatoval si jen to, jak na něho vřeštěla ze studně a bavila se s farářem. A byl ještě smutnější.

„Tak se napijem,“ řekla Babča a pozvala ho na skle-ničku na rozloučenou.

Z jedné skleničky byly dvě a tři, potom celá láhev a ještě jedna. Ani nevěděl, jak se dostal Babče pod peřinu.

V posledním záblesku rozhodnosti jí nalil do sklenice odvar z laskavce, ne pět kapek, ale celou lahvičku.

„Ty můj hlupáčku!“ zavrkala něžně Babča Bobulka a pohladila ho po rozcuchané čupřině.

Jak si jistě domyslíte, Šimek si mlynářovu Jarušku ne-vzal. Zato se natrvalo nastěhoval do chalupy Babči Bobul-ky (která se hrozně zlobila, když jí tak říkal, a přikázala mu, aby ji oslovoval Bobina) a k vladykově neskrývané nespokojenosti opustil funkci dvorského pasáka.

Babča pečlivě dbala, aby měl vždycky k obědu maso, oblíbenou placku a další zábavy. Vladyka zpočátku re-ptal, ale po rozhodné Babčině intervenci přestal. Šimek se domyslel, že Višenka se značně přičinila o zdolání jeho odporu: budoucí dědic Zavlhlého údolí kopal pořád víc a všem přece záleží na tom, aby všechno dobře dopadlo, ne?

Neobešlo se to však bez boje s posměváčky. Šimek si-ce nepochopil význam slova „připrdelník“ a navíc ho při první výpravě do hospody zmlátili, Babča mu však na-štěstí dala odvar, po kterém měl sílu pěti chlapů, takže snadno zlámal Strouhalovi dvě žebra a Myškovi obrazil ledviny. Pak už k němu měli lidé úctu a zdaleka se mu vyhýbali. Babča Bobulka ho hojně obšťastňovala ve dne i v noci. Nevídal ji jinak než v její krásné podobě: je-nom v noci, když spala zvlášť tvrdě, se stávala ošklivou, shrbenou stařenou. Připadal si přitom nesvůj, ale stačilo ji dloubnout loktem do žeber a Babča se ihned změnila v kvetoucí mladici.

Zpočátku mu trochu vadilo, že ho vědma nutí běhat v kozlí kůži, ale pomalu přivykl. Ostatně Babča se také měnila v kozu a někdy mu bylo až líto vracet se do lid-ské podoby. Hodili se k sobě jako dvě kapky vody. Babča dokonce popíjela Čaj „dělej to bez obav“, i když s při-hlédnutím k jejímu věku si Šimek myslel, že to rozhodně přehání. Co však víme o vědmách a kdo ví, o čem drbala s kamarádkami. Měly ve zvyku proměnit se v netopýry a připojit se k hejnu u stropu.

Šimek se domníval, že to dělají z ryzí ženské zlomysl-nosti – postával dole, ničemu nerozuměl a přihlouple zíral, jak poletují pod stropem.

Ale i tak byl Šťastný. Věděl, že nemohl dopadnout lip.

Uvažoval o tom, že jí konečně poví, jak ji miluje. A mi-loval ji jako smyslů zbavený.

únor 1998

AKASA. FATANH. AMARE.

Feliks W. Kres

Zrozeni v noci, z kamene a hříchu ženy – hlásá ná-pis vyrytý na balvanu, odpradávna ležícím na rozcestí Carhon-See. Pověst hlásá, že tato slova se týkají prasta-rého rodu obřích koček-Vražedníků. Není jej však třeba chápat doslova; nápis může být pouhou neobvyklou me-taforou. Vražedníci nepochybně existovali – avšak neví se, odkud přišli. Jejich domovem byla nepochybně noc, a v jejich temných srdcích byly zaklety všechny vlast-nosti kamene – totiž tvrdost, nečitelnost a chlad. Nebyli Božími dětmi, nebyli tedy spaseni ani zavrženi. Existova-li mezi Peklem a Nebem, mimo veškerou magii a možná i mimo osud. Nikomu nepodléhali – a zahynuli tak, jak žili: osamoceni, až do konce bojujíce s nepřátelskými si-lami, které ovládly Nordii, Hostenne i Saywanee. Bytosti, proklínané jako nejhorší zlo světa, odešly do legend jako stateční, nebojácní bojovníci, kteří se bili – bez naděje na vítězství – i tehdy, kdy se už všichni vzdávali. Neci-telní vůči kouzlům i magii, pohrdající bláboly jasnovidců i věštců, usilujících prohlédnout jejich záměry, vzdorova-li nájezdníkům ze severu, dokud ocel a oheň nepotvrdily jejich zkázu ve Starém boru – poslední obranné hrázi. Nastala staletí Temnot za vlády nástupců knížete Gidora. Nikdo už nechtěl vzpomínat, kým byli Vražedníci ve skutečnosti. Ujařmené národy na ně vzpomínaly jako na menší zlo. Nebo dokonce jako na… malé dobro? Tu i onde počaly kroužit smyšlenky-předpovědi; hovořily o návra-tu Vražedníků. Legendy o zástupech kočičích bojovníků, osvobozujících zmučenou zemi Saywanee. Zapomnělo se, že podstatou života těchto bytostí, jediným jejich vyzná-ním a heslem, byla slova AKASA, FATANH, AMARE. Slova, jež neměla význam v žádném jazyku, avšak vždy přinášela boj, zoufalství a smrt. Jakýkoli boj...as kým-koli.

Minuly Temnoty, Saywanee ožila a rozkvetla. Chmur-né vzpomínky na Gidora vybledly. Zapomnělo se i na Vra-žedníky – pominula potřeba houfu nelítostných mstitelů-osvoboditelů. A pouze skála na rozcestí v Carhon-See vzdorovala času. Jednoho dne někdo ve snaze o nejapný vtip odsekal část nápisu. Zůstalo: Zrozeni z hříchu.

V srdci Saywanee se tyčí strmý vrch s korunou ruin – místo pochmurné a smutně proslulé. Tyto ruiny bývaly hradem, temnou, mohutnou kamennou stavbou – sídlem místodržitele Gidora Seveřana. Zůstaly jen rozvaliny… Temná staletí dávno minula a svrhla do propasti dějin přízračnou kněžnu Moranu. Nikdo nenavštěvoval pozů-statky jejího sídla, navzdory řečem o ukrytých velkých pokladech. Vypráví se, že krutá paní hradu Ahar stále prochází hradním podzemím – a čeká. Na co, na koho? Možná na první živou bytost, jejíž krev zahřeje mrtvé tě-lo, tepem naplní studené žíly. Je totiž známo, že zlo nikdy nemizí docela, pouze někdy usíná nebo upadá do letargie. Ztiší se.

Malá vesnička na úpatí vrchu Ahar bývala služebnou vsí hradu. Po odchodu Temnot upadala, avšak pozdě-ji, kdy noví vládcové Saywanee obnovili přátelské styky s Nordií a Hostenne, se vesnice Ayonna rozrostla. Opra-vili starou cestu, obcházející vrch širokým obloukem, a ta poté sloužila četným karavanám. Ayonna položená na kupecké stezce získala městská práva a později i právo skladu. Neveliké, ale rychle bohatnoucí město vzkvéta-lo, stejně jako celé knížectví. Zemřeli poslední pamětníci moci Aharu, zrodily se nové generace.

Pochmurný vrch Ahar sledoval míjející dny vyloupnutými zřítelnicemi balvanů. Koruna ruin zešedla, skryla se v houštině býlí, křovisk a podivně zprohýbaných zmrza-čených stromů.

Posléze jednoho dne byla pochmurné legendě do tvá-ře vržena výzva. Neskončila vychloubáním jako jindy, kdy mladíci rozohnění vínem se hlučně chystali vypravit třeba proti samotnému ďáblu. Tentokrát se odvážlivci nevráti-li z půli cesty, neutekli… Byli viděni dva lidé – údajně šlechtici – kterak vystupují za úsvitu na vrch. Téhož dne večer se na předměstí, blízko zájezdního hostince, obje-vil neznámý, hrozně vyděšený pacholek. Vedl čtyři oře, z nichž jeden – nordický plnokrevník – stál sám celé jmě-ní. Příchozí vzbudil podezření pokusem zvířata prodat; záhy se zjistilo, že jde o sluhu jednoho z oněch šlechti-ců, kteří byli viděni v ruinách. Jeho pán – který prodával služby svého meče každému, kdo mu zaplatil – se z výpra-vy nevrátil; zmizeli i zbrojnoši, kteří ho provázeli. Druhý šlechtic, strůjce záměru (údajně hrabě), večer docela sám seběhl z vrchu, nasedl na svého koně a vyrazil neznámým směrem; sluha u koní zaslechl jen to, že ostatní zahynuli…

Údajný hrabě během oné krátké výpravy prý zestárl o dvacet let: zešedivěl, třásl se jako stařec a na koně vylezl jen s velkým úsilím. To bylo vše, co se podařilo dostat z vyděšeného pacholka.

Tajemný příběh poskytl na mnoho dní potravu nej-různějším klepům a výmyslům. V krčmách a hospodách večerní hovory u vína kroužily kolem této příšerné udá-losti. Opět se objevovaly skupinky mladých hrdinů, při-pravených vyrazit třeba hned… Jedna z těchto výprav se málem uskutečnila; jenže jakmile se mladí dobrodruzi vypotáceli z hospody, začali zvracet červené víno a těžko stravitelnou večeři. Při tak zřejmém prokletí Aharu od-vážlivci zanechali svých úmyslů. Je možné, že osud této skupinky ostatní varoval, plány prozkoumat staré ruiny se od té doby objevovaly stále vzácněji, až nakonec byly zapomenuty úplně. Uplynulo několik měsíců. V krčmách občas vyprávěli příchozím o neobyčejné události, avšak, občanům Ayonny toto téma zevšednělo, jako vše na tom-to světě. Ostatně – jakou cenu má příběh, vyprávěný zlo-dějem koní? Pro omluvu zločinu a uniknutí trestu byly vymyšleny historky ještě mnohem důmyslnější.

Na vrchu Ahar se přesto něco změnilo. Obyvatelé měs-tečka žijící v jeho stínu to nepostřehli; přeměna probíhala příliš pomalu. Stejně je tomu se stromem rostoucím vedle domu: kdo jej vídá denně, nevidí nic. Musí minout léta, než hospodář zvedne hlavu a s údivem zjistí, jak je strom vysoký.

Uplynula zima, potom jaro, konečně přišlo léto. Ne-ví se, kdo si první všiml, že na vrchu už nejsou trosky. Zvedal se tam hrad – zničený, zarostlý býlím, pochmurný a polorozpadlý. Zanedbaný a opuštěný. Rozhodně to však už nebyla jen kupa kamenů a cihel. Stále mocnější, hrozi-vější a mladší… Jako by čas na vrchu Ahar změnil směr a zvýšil rychlost. Tomu, kdo to zjistil první, se vysmáli.

Za týden by se už vysmáli každému posměváčkovi.

Hrad Ahar se vynořoval z temnoty v celé své zlověstné moci.

I

Prudká letní bouře zalila ulice i domy města příva-lem deště. Spousty smetí a odpadků, vyplavené z různých zákoutí, protékaly kolejemi, které v zemi vyryla kola sel-ských a kupeckých vozů. Slupky z brambor a cibule, ohnilé zelné listy – všechno vázlo v lepkavém blátě a čekalo na další liják, který dokončí očistu města. Vysoký, štíhlý muž v černé peleríně, zpod které vyčníval konec pochvy, šlápl na něco, co mohlo být mrtvou krysou, a zaklel – tuto noc už nejmíň po desáté. Neosvětlené, zablácené uli-ce vytvářely opravdový labyrint; tím složitější, že touto pozdní a deštivou dobou nebyl venku nikdo, koho by se mohl vyptat na cestu. Znechucený muž podrážděně strhl klobouk a pohlédl k obloze. Husté černé mraky se válely těsně nad zemí – o svitu hvězd a měsíce se vůbec nedalo mluvit.

Závan větru přinesl z hloubi ulice slova hovoru dvou nebo tří osob. Muž pozorně naslouchal, pak si klobouk opět nasadil a rychle vykročil k rozmlouvajícím lidem. Záhy zahlédl tři městské strážce vyzbrojené holemi; jejich černé siluety téměř mizely na pozadí noci. Při pohledu na příchozího strážci zmlkli.

„Kdo jste a co děláte touto dobou v ulicích?“ otázali se.

„Hledám jistý dům,“ odvětil vysoký muž, který pře-slechl první část otázky. „Budu rád, když mi ukážete ces-tu. Jedná se o kupecký sklad,“ uvedl majitelovo jméno. „Jdu správným směrem?“

„Cizinec, který se vyptává o půlnoci na dům bohatého měšťana… Jistě uznáte, že je to podezřelé.“

Těžko požadovat dobré mravy a ohledy od městského strážce, který ostatně – ať už zdvořile nebo nezdvořile – má na takové otázky právo. Noční poutník však nevynikal trpělivostí; sklonil hlavu a pronesl:

„Povídám, člověče, že se ptám na cestu a požaduji odpověď. Nehodlám déle setrvávat v tomto blátě, boty už mám docela promočené… Zaveď mě, kam je třeba, nebo táhni k ďasu. Copak nemáte lucernu?“ dořekl s nevinným výrazem.

„Zhasla,“ odvětil nejistě tázaný, zmaten cizincovou rozhodností.

„Tak ji zase zažehni a uvidíš, s kým mluvíš.“

Příkaz byl urychleně splněn. Strážci městského klidu už pochopili, že došlo k nepříjemnému omylu. Vykřesali oheň a lucerna záhy vrhala světelný kruh; osvětlila mladý, mužný a hezký obličej, jehož rysy… městským strážcům naprosto nic neříkaly. Naproti tomu byl velice výmluvný lesk ostří dýky, tasené současně s rapírem. Dva smrtelně zasažení muži se zhroutili do uličního bláta, třetí upustil lucernu; ta však nepadla na zem, protože špička zakrvá-cené čepele neomylně zachytila kroužek držáku. S ostřím rapíru na hrdle vyděšený strážce pohlížel do studených, klidných očí vraha. Upustil ocelí okovanou hůl.

„Pro smilování boží… Mám ženu a děti, pane.“

„Tak vidíš, že jste se neměli zbytečně vyptávat. Běž napřed. Rád bych se konečně dostal k cíli.“

Roztřesený městský strážce horlivě přikývl a vyrazil málem klusem. Muž v plášti ho mlčky následoval. Schoval rapír, nikoli však dýku, na jejím hrotu se pořád houpala lucerna. Po dvou či třech minutách průvodce stanul.

„Tady je to, tento dům, pane…“ vyhrkl. „Pane, mám čtyři děti… Nejmladší v kolébce, dcerušku…“

Muž v černém přikývl. Stáhl lucernu z čepele a vložil kroužek muži do ruky – vzápětí ho bodl mezi žebra. Ne-šťastník přidušeně vykřikl a podél zdi klesl k zemi, stále křečovitě svíraje lucernu. Vrah zabušil na dveře. Vyzbro-jen byl jako do války – sáhl tedy k pasu a vytáhl pistoli. Natáhl kohoutek. Po chvíli zabušil znovu, tentokrát paž-bou.

Rozsvícená lucerna přistála na zemi vedle těla, které se zmítalo v křečích.

„No tak!“ broukl netrpělivě noční vetřelec a zaklepal znovu. Zašeptal sám k sobě: „Raz, dva, tři… Kdo otevře dveře? Pán, paní nebo sluha? Raz, dva, tři… No tak!“

Z domu dolehlo nejasné šourání a rozechvělý ženský hlas se tázal:

„Kdo je?“

Návštěvník se zachvěl, pohlédl na dohasínající lucernu u svých nohou, zajistil pistoli a vsunul zbraň za pás.

„Sorgethergeft, sestro. Vražedník,“ pronesl tiše a hoř-ce se usmál.

Při pohledu na muže ohlašujícího takto svůj příchod (navíc muže stojícího nad ještě teplou mrtvolou) by se pří-padný svědek nepochybně domníval, že se zbláznil. Spěch, se kterým se ihned otevřely dveře, by ho v tom přesvěd-čení utvrdil. Nešlo o noční přízrak? Mladý vrah v černém plášti však byl reálný. Překročil práh a ocitl se ve vel-ké, bohatě zařízené síni. Nejprve za sebou pečlivě zavřel dveře, potom sňal klobouk. Zlatovláska v bílé noční košili pozvedla lampičku a osvětlila obličej příchozího – tento-krát rozpačitý a dojatý. Nikdo by neuvěřil, že ještě před chvílí stejné oči pohlížely chladně na agónii nevinných li-dí. Dívka otevírala vylekané oči pořád víc, ale byl to úlek zrozený víc nedůvěrou než obavou z neznámého. Když příchozí napřáhl ruku, bezděčně ustoupila.

„Já… byla jsem vzhůru…“ pronesla zcela od věci. „Nedovolila jsem sluhům…“ mluvila stále tišeji. „Chtě-la jsem… otevřít sama…“

Poslední slovo bylo možné odečíst jen z pohybu rtů. „Saylo,“ muž s námahou přemáhal dojetí; hlas se mu jen stěží prodíral sevřeným hrdlem. „Přišel jsem, abych tě odtud odvedl.“

Dívka mlčky vrtěla hlavou; nedůvěra v ní narůstala. Zvedla ruku a dotkla se prsty nejprve úst a potom tváře, jako by se chtěla přesvědčit, že nesní.

„Saylo,“ pokračoval mírně muž, „vrať se k nám. Če-káme už jenom na tebe.“

Rty mladé ženy se zachvěly.

„Opustila jsem vás,“ šeptla. „Chtěla jsem žít raději mezi lidmi než mezi vámi… Opustila jsem své bratry. Zapomněl jsi na to?“

„Zapomněl, všichni jsme zapomněli. Uplynulo dvě stě let. Všichni jsme se zrodili znovu, Saylo. Jsi jednou z nás.“ Dívka stále vrtěla hlavou a kousala se do rtů. Najed-nou zaslzela. Lampička jí vypadla a horký olej se rozprskl. Zlatovlasá dívka, vzlykající sevřeným hrdlem, se potmě tulila k hrudi návštěvníka, který ji svíral v pevném obje-tí.

„Věděla jsem,“ mluvila zmateně. „Čekala jsem na vás… na tebe… Čekala jsem tolik, tolik let! Už jsem si myslela, že jste mi neodpustili. A já toužím být s vámi. Cabrale, prosím tě, odveď mě odtud!“

„Ano, Saylo,“ ujišťoval dojatý mladík. „Proto jsem tady.“

„Neuvěříš, jak těžko…“ vzlykala. „Všechno je lepší než život mezi nimi… Kdybych mohla umřít… umřela bych!“

Políbil ji do vlasů. Pocítila horký dotek první a po-slední velké slzy.

Hodnou chvíli stáli mlčky.

Dívka zhluboka vzdychla ve snaze rychle se vzpama-tovat. Návštěvník ji pohladil.

„Kde je pán? Domovník a služebnictvo?“

„Manžel… odjel za obchodem. Jsou tu jen sluhové. Potmě netrefíš, podej mi…“ zmlkla, když v ruce pocítila rukojeť dýky. „Počkej tady nebo před domem. Obléknu se a přijdu.“ Ještě jednou popotáhla nosem, ale z hlasu už nezněly slzy, nýbrž úleva a dokonce stopa uspokojení.

„Pospěš si.“

„Obléknu se a přijdu,“ opakovala.

Přikývl, přestože to nemohla ve tmě vidět.

Vrátila se za necelou čtvrthodinu, úplně změněná – a nemohl za to jen cestovní mužský oděv. Nesla velký svícen rozzářený tuctem svící. Usmála se, pokrčila nos a ohrnula horní ret. Zvedla ruku s dýkou.

„Nech si ji,“ řekl Cabral. „Hotovo?“

Přikývla a zvedla víko bedny, která stála v koutě. Sví-cen vhodila dovnitř. Ať už tam bylo cokoliv, okamžitě to vzplálo.

„To je zbytečné,“ pronesl káravě Vražedník a otevřel dveře. „Seběhne se sem celé město.“

„Snad tu nebudeme stát a čekat? Kde máš koně?“

„Nemám. Na předměstí čeká kočár, nechtěl jsem ho tahat do těchto uliček.“

„Ach!“ vyjekla při pohledu na bláto za dveřmi.

„Tak pojď, Saylo!“ popoháněl ji. „Sami dva nedokáže-me zabít všechny obyvatele Ayonny. Rychle na předměs-tí!“

Překročili práh a pospíchali ulicí. Temnota je pohltila skoro okamžitě.

II

Téže noci, v téže chvíli, tedy krátce před půlnocí, se setkalo několik jezdců na cestě do starého mlýna, který stál půl míle za východním okrajem Ayonny. Temnota kryla jejich obličeje i oděv, přesto bylo možné z různých detailů a průběhu rozhovoru vyvodit, že všichni tito mu-žové jsou šlechtici.

„Ujišťuji vás,“ hovořil jeden z nich, „že toto místo bylo zvlášť pečlivě zvoleno. Na jeho poloze není nic mimořád-ného, natož hrozivého.“

„Zato já tvrdím, že místo, stejně jako dobu, a konečně i formu pozvání musí každý normální člověk pokládat za podezřelé,“ oponoval hlas jiného jezdce. „Nevidím žádný důvod, proč bych měl jet dál.“

„Zvláštní je, že jste si našel důvod, abyste se dostavil sem.“

„Tak!“ Toto krátké slovo muselo postačit jako odpo-věď.

„Ujišťuji, že na konci této cesty nás čekají přátelé.“

Do rozhovoru se vmísil třetí hlas: „Sdílím vaše pochy-by, Del Sanresi. Ovšem domnívám se, že pokud jsme už dorazili až sem, je třeba učinit i poslední krůček. Jeďme.“

Tón, kterým byla slova pronesena dokazoval, že mluv-čí má značnou autoritu a je zvyklý rozkazovat. Spor okamžitě skončil. Jezdci se neprodleně vydali ke vzdále-nému světélku; záhy se ukázalo, že jeho zdrojem je okno mlýna. Koňská kopyta hluše zaduněla na trámech úzkého mostku přes monotónně šumící řeku, ve tmě neviditelnou.

Na rozlehlém dvoře jezdci sesedli. Okamžitě se objevilo několik čeledínů s lucernami. Koně odvedli, šlechtici za-mířili do obytné části staré stavby. Došli do velké, dobře osvětlené místnosti. U stolu seděl muž; při pohledu na příchozí vstal.

„Vítám vás a děkuji, že jste přijeli.“

Mohlo mu být padesát až pětapadesát, avšak to pro-zrazoval jen obličej, vlasy mu totiž ještě vůbec nešedivěly, vysoká a urostlá postava připomínala spíše mladíka. Šedivý šat naznačoval šlechtice. Mohl být ovšem i oděvem zámožného měšťana, bankéře nebo kupce.

„Znám totožnost každého z vás, ovšem uvědomuji si, že z vaší strany je tomu docela jinak… Prosím o trpě-livost. Z určitých důvodů je nezbytné dočasně zachovat moje inkognito. Věnujete půlhodinu někomu, kdo se ne-představil?“

Unavení muži, stále ještě seskupení u dveří, neskrývali zděšení.

„Čestné slovo, to už je opravdu příliš,“ prohlásil muž, který už cestou hlasitě projevoval nespokojenost. Potom se otočil k jednomu ze společníků: „A co teď, pane Vannone? Požaduji jasnou odpověď. Kde to jsem a proč jsi mě sem přivedl?“

Vannon však jen nadzvedl klobouk a ukázal na víta-jícího, jako by chtěl říct: Tady se všechno dozvíte.

„Ujišťuji vás,“ řekl opět neznámý, „že vaše trpělivost bude odměněna a zvědavost uspokojena. Nyní však, i kdy-bych mohl a chtěl, nesmím prozradit, kdo jsem. Vyžaduje to jisté… úvodní vysvětlení. To chci právě poskytnout, pokud k tomu svolíte.“

„Opravdu je to zvláštní,“ ozval se šlechtic, jehož ro-zumný hlas nedávno zabránil hádce na cestě. „Jen jednu otázku: jste šlechtic?“

„Mám tu čest.“

„Nuže, Del Sanresi, dovolme tajemnému hostiteli za-chovat na jistou dobu inkognito. Vskutku by bylo hloupé přijmout pozvání od neznámé osoby a vydat se na dlou-hou cestu jen proto, abychom na místě neudrželi na chvíli svou zvědavost. Pan Vannon nepochybně sdílí můj názor. Ty také, Sau-Reési?“

Čtvrtý z jezdců, který dosud nepromluvil, přikývl.

„Jsme tedy připraveni vyslechnout, co nám chcete po-vědět. Doufám však, že nás nenecháte stát u dveří. Při-znám se, že mě už bolí nohy a rád bych rovněž někomu svěřil plášť.“

Hostitel okamžitě přivolal sluhu a pozval příchozí ke stolu. Hodlal nalévat svařené víno, avšak setkal se od-mítnutím; bylo totiž zřejmé, že hosté jsou sice ochotni vyslechnout neznámého muže, rovného jim rodem, avšak nehodlají s ním popíjet.

„Mluvte.“

„Rád bych předal slovo právě vám, Del Velaro, protože se zdá, že příčinou tohoto našeho setkání jsou činy vašeho bratrance. Neodhodlal se hrabě Del Velaro před rokem k jisté neobvyklé výpravě? Smím se zeptat, co se stalo vašemu příbuznému?“

Dotázaný se zamračil.

„Ujišťuji vás, že jsem si domyslel souvislosti…“ za-čal. „Ptáte se na soukromé a rodinné záležitosti. Ale dob-ře, odpovím, protože v tom shledávám smysl. Hrabě Del Velaro uvěřil jisté legendě, spojené s nedalekým vrchem. Získal určité tajemství. Před necelým půlrokem byl za-vražděn, ovšem způsob, jakým byl tento odporný čin vy-konán... Byl zraněn mečem a potom zastřelen pistolí při-loženou k čelu, a nakonec mu bylo z těla vyrváno srdce,“ dokončil úsečně, když zřejmě usoudil, že je ve společnosti mužů, nikoli chlapců.

U stolu zavládlo mlčení.

„Ujišťuji vás, že to, o co bojoval zavražděný hrabě, nemá nic společného s legendou,“ prohlásil hostitel. „Váš bratranec odnesl z vrchu Ahar starobylé Rubíny Před-určení, které před staletími poskytly moc místodržitelce knížete Gidora Seveřana. Vynechám fakta z historie Saywanee, která jistě všichni znáte. Místo toho povím, že hrabě Del Velaro nechtěně probudil Zlo, které hodlal definitivně zničit. Hrad Ahar znovu žije a jeho vládkyně uzavře spojenectví s Vražedníky. Dojde k tomu zítra nebo pozítří, nejpozději do týdne. Domnívám se, že hrabě Del Velaro byl zavražděn zaprodancem, který ho doprovázel na výpravě k hradu.“

„Kdo to byl?“

„Král všech koček-Vražedníků. Po dvě století ležela na potomcích toho rodu záhadná kletba Sorgethergeft. Domnívám se, že byla sňata právě nerozvážností hraběte Del Velaro.“

Po chvíli mlčení se ozval Del Sanres.

„Velké kočky?“ otázal se se zjevnou nedůvěrou. „Jako před staletími? To není legenda ani pohádka?“

„Jistě, velké kočky. Docela jako před staletími. Ne, to není pohádka.“

„Odolají palbě z mušket? Pistolím a mečům?“ dota-zoval se Del Sanres ironicky, pokud ne přímo posměšně.

Hostitel mlčel. Když Del Sanres nedostal odpověď, rozhodil ruce.

„Promiňte.“

Opět zavládlo ticho. Ovšem jediné slovo výmluvné-ho a obvykle impulzivního šlechtice obsahovalo všechno: nedůvěru v pohádky, politování a konečně i smíření se skutečností, že obtížná cesta do tmy vyústila v banalitu – setkání s bláznem.

„Pane Del Sanresi,“ tiše, přesto důrazně pronesl hos-titel, „můžete o mých slovech pochybovat a nijak mě to neurazí, protože mě neznáte. Ovšem nepřijel jste sem bez-důvodně, alespoň si to myslím. Co vás sem přivádí?“

„Sám ani nevím, čestné slovo… Podlehl jsem přemlou-vání starého přítele, ke kterému jsem vždycky choval a do-sud chovám úctu,“ zněla odpověď. „Přesto, Del Velaro, vystřelili si z nás obou, nemyslíte?“

Tázaný neodpověděl. Zato tajemný hostitel se nepatr-ně usmál.

„Mluvíte hlouposti,“ řekl úsečně. „Vaši předkové bojo-vali s Gidorem i tehdy, kdy už to bylo dávno beznadějné. Hrad Sanres, rodové sídlo významného rytířského rodu, byl v těchto končinách poslední pevností, která se brá-nila. Pevností, jejíž obránci nebyli nikdy přemoženi. Váš praděd zemřel s hrstkou společníků žízní a hladem. Do-kud žil, nepřátelská noha nepřekročila práh jeho domu. Doufám, že mě nehodláte přesvědčovat o neznalosti nej-pyšnější stránky dějin vašeho rodu. Bylo by to zbytečné! Vaši předkové, Del Sanresi, nebojovali se žádnou legen-dou, ale s nepřátelskými zbraněmi a magií, a vy budete zítra pokračovat v jejich díle.“

Del Sanres zbledl. Otevřel ústa a… nepromluvil.

„Sau-Reési, vy jste…“

„Nešťastník,“ pronesl tiše oslovený. „Vyvrženec, po-znamenaný dávno mrtvými silami. Nevím, jak jste se o mně dozvěděl. Pouze mí nejbližší vědí o nemoci, která mě stravuje. Přijel jsem proto, že mi poprvé svitla naděje. Nevím, jestli oprávněně.“

„Chcete být zdráv?“ padla udivená, ale současně vý-směšná otázka. „Vězte tedy, že jste přijel na pozvání ji-ného malomocného.“

„Kam směřuje tento rozhovor?“ otázal se Del Velaro.

„Chci, abyste si uvědomili, že možná právě teď začíná nová válka se Saywanee. Lituji, ale zatím nemohu prozra-dit víc. Prosím, abyste mi věřili.“

„Co vlastně očekáváte?“

„Vyjádření. Pomoc v boji s odvěkým nepřítelem této země. Pokud mě ujistíte svou podporou, prozradím vám svou totožnost i všechny své záměry.“

„A pokud odmítneme?“

„Vyjádřím politování, že jsem vás zbytečně obtěžo-val.“

„Uvědomujete si, že dosud jsme slyšeli míň než nic? Víte toho hodně o nás i našich rodinách, ovšem kromě toho jsme neslyšeli nic konkrétního. Mluvíte o nastávající válce, vyhrabáváte staré historky a dokonce i legendy… Kde jsou důkazy? Jak nás hodláte přesvědčit, že nejste šílený? Mluvím otevřeně a nesmíte se urazit, protože vás vůbec neznáme. Opakuji tedy: jaké předložíte důkazy? Máte něco na podporu svých tvrzení?“

„Pokud uvedu důkazy, smím doufat, že žádný z vás necouvne? Jinými slovy, ptám se, zda vás od přijetí mých záměrů odrazuje pouze nedůvěra v má slova?“

Šlechtici na sebe pohlédli.

„Pokud dokážete, že mluvíte pravdu, bude to zname-nat, že nám nabízíte účast ve správné a čestné věci. V ta-kové záležitosti šlechtic nesmí odmítnout pomoc.“

Hostitel se dál neptal. Přivolal sluhu a šeptem mu něco přikázal. Sluha odešel a vzápětí se vrátil s mužem střed-ního vzrůstu, zámožně oděným a nejvýše padesátiletým. Příchozí se uklonil, nepřistoupil však blíž a zůstal stát v polovině cesty mezi dveřmi a stolem.

„Pan Wigard je bohatý a vážený kupec. Žije zde, v Ayonně. Pane Wigarde, povězte nám svůj příběh. Jed-ná se o vaši manželku, viďte?“

„Ano,“ potvrdil příchozí. „Nic o tom nevíte, odkud také…“ pokračoval stále rozpačitěji. „Stačí, že… Ale ne z vlastní vůle!“ ohradil se ihned. „Má žena totiž…“ zmlkl.

Del Sanres se otočil k vedle sedícímu šlechtici a ukázal na kupce, jako by se ptal: K čertu, o čem ten chlap mluví?

„Pan Wigard,“ řekl hostitel, „si před půl rokem vzal ženu, která nepochybně patří k rodu Vražedníků. Na mé naléhání,“ zdůraznil, „vydržel v tomto svazku dodnes.“

Del Sanres povytáhl obočí; neskrýval úsměšek, pro tvář šlechtice nepřípadný. Jako by se tázal: „Kočka? Jistě nebyla ošklivá, co?“

Kupec to vzdal.

„Tato bytost,“ pokračoval bezejmenný šlechtic s dů-razem na slovo bytost, „kdysi dávno odešla od svých příbuzných a zvolila život mezi lidmi. Nyní, tváří v tvář spo-jenectví Aharu s jejími dávnými bratřími, stanula na naší straně.“

„Promiňte,“ pronesl Del Sanres, tohoto večera už po-druhé.

Druhý muž se nečekaně rozlítil.

„Ne, neprominu!“ zvolal. „Se vší úctou: jste hlupák, Del Sanresi, hloupý jako dřevo! Tato země je dodnes vel-ké bojiště, stačí kopnout na kterémkoli poli, a najdete kosti ve zrezivělé zbroji. Všude jsou oltáře a omšelé obe-lisky popsané písmem nájezdníků ze severu, všude jsou staré trosky tvrzí a hradů, ve kterých ještě docela nedáv-no sídlili katani Saywanee! Hned vedle nás se tyčí vrch s centrem prokleté říše, vstávající z mrtvých! Ovšem tři-cetiletý pan Del Sanres ví svoje. Pro tohoto šlechtice je všechno pohádkou, výmyslem, legendou nebo zatuchlou historií!“

Rudnoucí Del Sanres začal vstávat od stolu.

„Jen seďte,“ pronesl hostitel; už bez hněvu, zato s těž-kým povzdechem. „Neurazil jsem vás, protože to nebylo mým úmyslem. Jde o to, že má slova nejsou tím, co vzbu-zuje vaše pochyby. Nevěříte v Uzly osudu ani v magii; je otázka, jestli věříte v Boha. Nezkřížíme zbraně, protože nepřijmu výzvu, a vaše pohrdání je mi lhostejné. Avšak pohlédněte sem,“ a náhle držel v ruce rampouch, který se objevil bůhví odkud. „A teď vizte.“

Lesklá ledová jehla prolétla vzduchem a utkvěla v hrd-le kupce, který se bez hlesu zhroutil na podlahu. Šlechtici s výkřiky hrůzy vyskočili.

„Pan Wigard,“ prohlásil klidně hostitel, „se právě roz-loučil s tímto světem. Del Velaro, byl jste ve válce… Zjis-těte laskavě, jestli vážený kupec opravdu vypustil ducha. Jistě jste vídal lidi, kteří zemřeli násilnou smrtí.“

V hluchém tichu vyzvaný přistoupil k ležícímu muži. Prohlédl ho, stiskl zuby a potřásl hlavou.

„Nechápu, čemu měl posloužit tento ohavný zločin. Jak se může člověk, který se chová tak hanebně, prohla-šovat za šlechtice?“

„Mluvit o smrti je jedna věc, dívat se na náhlou smrt je ovšem něco docela jiného… Stále se vás snažím přesvěd-čit, že zítra nebo pozítří budou všichni obyvatelé tohoto města mrtví stejně jako tento muž. Muži, ženy, děti.“

„Vy jste tohoto ubožáka zabil jen proto, abyste hnul naším svědomím?“

„Ten, kdo dává život, jej může i vzít. A ten, kdo jej be-re, jej dokáže navrátit… Každý vrah může vzkřísit svou oběť, i když ne každý to dokáže. Ale tomu vy jistě nevě-říte, Del Sanresi.“

Šlechtic se sklonil, aby zjistil, zda je kupec naprosto a nepochybně mrtvý.

„Pokud tento muž opravdu vstane a promluví, jsem připraven uvěřit všemu. To ovšem nic nezmění na tom, že jste spáchal podlý čin.“

„Pane Wigarde,“ přikázal podivný hostitel, „vstaňte. Omdlel jste.“

Kupec se na podlaze posadil a potom rychle vstal. Ledový kolík zmizel, stejně jako rána a krev.

„Opravdu… nechápu…“

„Cítíte se dobře?“

„Jistě, ale opravdu nevím…“

Přítomní šlechtici na něj hleděli jako na přízrak. Wigard to pokládal za zneklidnění vyvolané jeho mdlobou. „Nebojte se o mě, lituji, že…“ koktal. „Ještě nikdy se mi nic takového nestalo.“

„O tom nepochybuji,“ šeptl Del Velaro a pohlédl na hostitele.

„Naposledy vás prosím, abyste mi věřili. A pomohli ochránit toto město.“

Nastalo krátké ticho, které nečekaně přerušil mladý Sau-Reés. Tento šlechtic, stále mlčenlivý a dokonce tro-chu zamračený, stál u okna a pohlížel na oblohu.

„Pokud to má pro vás nějaký význam,“ pronesl tiše, „jsem připraven zaručit se za upřímnost našeho hostitele. Zítra nebo pozítří toto město zaplaví krev.“

„Proboha, jak to víte?“ zeptal se užasle Del Velaro.

Sau-Reés se otočil zády k oknu a smutně se usmál. „Vidět do budoucnosti není moc zábavné,“ řekl. „Ze-jména tehdy, kdy nositel takový dar neovládá. Vy to do-kážete, viďte?“

Otázka směřovala k hostiteli. Ten přikývl. „Já ne,“ vzdychl šlechtic u okna. „Nitky Osudu se na obloze splétají v Uzly,“ sdělil svým společníkům, „a ně-kdy jsou viditelné. A pokud jsou modré jako tentokrát, je třeba udělat všechno pro to, aby se přetrhly. Modré Uzly znamenají smrt. Pokud si myslíte, pánové,“ dokončil, „že náš hostitel zešílel, myslete si o mně totéž. Vím, o čem mluvím, a prohlašuji, že nelže.“

Del Velaro a Del Sanres na sebe pohlédli. „Nelze odmítnout,“ pronesl první z nich. „Del Sanre-si, tito muži udělají své, ať už s naší pomocí nebo bez ní. Nevidím, jak by mi mohl ublížit pokus zachránit ži-vot mnoha lidí. Stokrát raději si řeknu, že je lepší být pokládán za hlupáka, než abych poskvrnil svou čest od-mítnutím. Co když jsou obyvatelé tohoto města opravdu ohroženi?“

Potom se obrátil k hostiteli:

„Povězte nám tedy své jméno. Také chci přesně vědět, kdo jste a co od nás požadujete.“

Odpověď však nedostal, protože Sau-Reés od okna zvolal vzrušeně:

„Požár! Město hoří!“

„To je znamení!“ zvolal kupec. „Znamení od Sayly, mé ženy! Přišli si pro ni, a ona dle domluvy zapálila dům.“

Všichni hleděli na záři.

„Zapálil jste vlastní dům proto, aby…“

„Odvolal jsem sluhy, už týden tam nikdo nebydlí, jen ona… Nic cenného!“ Kupec mluvil horečně a rychle, velice se změnil. „Nesmíme mařit čas, tento požár se nám bude velice hodit!“

„To je pravda,“ potvrdil hostitel. „Ukážeme na viníky a zaměříme hněv obyvatel proti Aharu. Pan Vannon bu-de mít příležitost podpořit dav svými vojáky. Pojďte za mnou.“

„Pane Vannone, jste voják?“ ptali se s údivem.

Šlechtic, který přivedl do mlýna zbývající trojici, sklo-nil hlavu.

„Mám tu čest velet rotě knížecích mušketýrů, umístě-né v Ayonně.“

„Nechápu, co to všechno znamená,“ zasáhl Del Velaro, stále zneklidněnější a udivenější.

Hostitel, který už kráčel ke dveřím, se na chvíli zasta-vil.

„Znamená to,“ řekl, „že knížecí vojáci mohou udržo-vat pořádek při nepokojích ve městě, nemohou však bez důvodu hledat na vrchu Ahar něco, co oficiálně neexistu-je. Také to znamená,“ pokračoval zatímco snímal černou paruku a nalepený knír, „že arcibiskup Wessél se nesmí zabývat starou magií Saywanee. Del Velaro, nemáte moc dobrou paměť na obličeje. Kdysi jsme se vídali na kníže-cím dvoře!“

Netrpělivě pokynul rukou.

„Dosti zdržování, pojďte za mnou.“

III

Malý černý kočár bez erbů minul křižovatku u Ayonny a zamířil na východ. Z oblohy padaly velké dešťové kapky, těžké mraky se plouhaly až u země; v hustém přítmí koně pádili tryskem. Vůz se kolébal a nadskakoval, v zatáčce se naklonil natolik, že jen zázrakem nedošlo k nehodě. Ces-tující však přehlíželi nebezpečí, kterým hrozila bláznivá jízda. Když se ovšem po levé straně objevil ponurý svah vrchu Ahar, koně přešli posledními silami do cvalu. Záhy kočár sjel z cesty. Už se nedalo mluvit o zuřivé jízdě. Vůz skřípal a vázl v blátě; konečně dorazil k malému hájku na úpatí svahu. Tam stanul.

Uprostřed ponuré noci, navíc ve stínu smrků, byla tma zcela neproniknutelná. I to nejvycvičenější oko by jen stě-ží zaznamenalo nejasné, rozmazané tvary. Někdo otevřel dvířka kočáru, z nitra se vynořila postava – a okamžitě se ozval tichý výkřik, plný pohnutí. Nejmenší stín obklopilo několik jiných, začaly spěšné rozmluvy, dotazy a odpově-di. Vražedníci vítali navrácenou sestru.

Od ostatních se odloučily dva stíny a poodešly stra-nou.

„Už jsou všichni?“

„Bohužel ne,“ zněla odpověď. „Sehem a Carteal šli do Ayonny. Dlouho jsi tu nebyl, Cabrale!“

„Šli pro mne?“

„Pro koho jiného? Pro tebe a Saylu.“ Ve tmě se ozvalo zaklení. „Za úsvitu musíme být nahoře. Všichni!“

„Vím.“

„A budeme,“ slíbil Cabral. „Poskytni mi hodinu. Při-vedu je.“

„Hodinu,“ zněl souhlas. „Ale jdi hned. Jak je najdeš?“

„Snadno. Pohleď.“

Nad Ayonnou se stále výrazněji rozlévala růžová záře. Ozývalo se vzdálené zvonění.

„Sayla zapálila svůj dům,“ vysvětlil dobře naložený Cabral. „Proč?“

„Nevím. Ale díky tomu je snáze najdu.“

Potom se stíny rozešly: první se připojil k ostatním, druhý zmizel v hloubi lesíka. Hned nato zařičel kůň a na měkké půdě se ozval dusot kopyt. Jezdec doklusal k cestě a popohnal koně do cvalu.

Záře nad městem pohasla. Utichlo i zvonění. Jezdec na oři, kterému stříkaly od kopyt proudy stu-deného bláta, prolétl kolem starého hostince, minul první městské domy a vpadl do úzkých uliček. Cabral ztra-til klobouk; stále silnější déšť mu zmáčel vlasy i obli-čej. Černý jezdec odhodil pelerínu, protože mu překážela, a zamířil přímo k hořícímu domu. Úzká ulice byla plná lidí, kteří zmateně pobíhali a křičeli. Živý řetěz měšťanů si podával z ruky do ruky vědra a štoudve. Cabral vjel do davu a povalil několik mužů. Tyčil se nad nimi a snažil se vyvolat chaos; počítal s tím, že na sebe upozorní hledané muže.

Kdosi uchopil jeho koně za uzdu.

„Proboha, kam jedete?!“ volal rozčilený muž. „Když nechcete nebo neumíte pomáhat, tak aspoň nepřekážej-te!“

Jezdec vytáhl nohu ze třmene a uštědřil mu pořádný kopanec. Muž, zasažený do hlavy, pustil koně. Přímo do obličeje mu mířilo černé ústí pistole. Měšťan se úlekem schoulil, otočil se a utekl. Cabral ještě jednou pohlédl na dohořívající trosky domu. Pozorovat požár v lijáku je vskutku zvláštní divadlo. Narůžovělá záře vrhala Vražed-níkovi pohyblivé skvrny na černý oděv, takže bylo zřej-mé, že pokud ho bude někdo hledat, najde jej. Když si to jezdec uvědomil, pobídl koně, zatočil se na místě a ješ-tě jednou nalehl na řetěz lidí, kteří si podávali nádoby s vodou. Zpocený muž v košili chraptivým hlasem pobí-zel ke spěchu. Ožehlé vlasy a saze na obličeji dokazovaly, že se nedržel v bezpečné vzdálenosti od ohně. Nyní vo-lal, aby dál podávali vodu, ve sklepích zřejmě oheň ještě nepřestal řádit. Vražedník k němu dojel a napřáhl ruku s pistolí. Houkl výstřel, koule zasáhla nešťastníka do týla, až se kolem rozprskl mozek i s úlomky lebky. Černý jezdec upustil použitou zbraň, ještě jednou přitáhl uzdu a když se kůň vzepjal, pozvedl druhou pistoli. Záblesk a rachot dalšího výstřelu, který tentokrát směřoval do vzduchu, znovu ohlásily: „Tady jsem!“

Uprostřed výkřiků děsu a hrůzy kůň pošlapal tělo za-střeleného muže a prodíral se davem. Lidé odhazovali věd-ra i štoudve a prchali. Cabral dojel ke zdi nejbližšího do-mu, z pouzder u sedla vytáhl další dvě pistole a jednu z nich si zastrčil za pás. Množství zbraní, které tento muž vezl, bylo neuvěřitelné – z vaku u sedla totiž vytáhl do-konce bombu.

„Raz, dva, tři…“ pronesl Cabral se stoickým klidem, přestože ho nikdo ze zpanikařených lidí nemohl slyšet. „Dva a tři… Kdo mě zadrží?“

Po zapálení doutnáku chvíli čekal, potom se rozmáchl a hodil bombu do největší tlačenice. Zazněl dutý výbuch a okamžitě následoval jekot, vřískot a kvílení. Vražedník zamířil s koněm mezi prchající k místu, kde se v krva-vém blátě potáceli ranění. Vytáhl rapír, popojížděl od jednoho ke druhému a krátkými výpady je dobíjel. Při-běhl rozzuřený muž se sekerou v ruce a když spatřil, co jezdec dělá, zařval. Cabral na něj zamířil poslední pistolí. Cvakl kohoutek, vlhký prach na pánvičce však nechytil. Vražedník tedy mrštil proti útočníkovi zbraní, ale neza-sáhl. Muž zvedl sekeru k úderu; Cabral bleskově vyrazil rapírem – a než probodený muž padl do bláta, stačil mu vyrvat z ruky sekeru. Ulice se vyprazdňovala. Jezdec chtěl vyzkoušet zbraň, kterou mu poskytl osud, začal tedy stí-hat posledního uprchlíka. Jakmile se mu přiblížil, zatočil sekerou nad hlavou a mocným úderem přeťal nešťastní-kovi krk. Požár, se kterým už nikdo nebojoval, se opět rozhořel. Uprostřed prázdné ulice, kde v blátě ležela těla zabitých, čekal černý jezdec na dva muže, kteří se rychle blížili. V záři ohně se leskla ostří mečů.

„Čest, příteli!“ pronesl první z příchozích, mladíček, skoro dítě. „Ještě před čtvrthodinkou bych se vsadil, že ses v tom ohni usmažil. Kde je Sayla?“

„Čekáme už jen na vás. Kde máte koně?“

„V postranní uličce, jestli je někdo neukradl. Řeknu ti, Cabrale, že je tady spousta zlodějů. Až strach ukázat měšec; hned ti ho seberou.“

Hochův společník si otřel krev z ostří a zastrčil zbraň do pochvy.

„Tak jdem,“ pronesl na půl úst. „Vsadím se, že poslali pro vojáky.“

„Ech, vojáci!“ zasmál se mladík. „Pár jich tady bylo, aby dozírali na pořádek při hašení. Není divu,“ filozo-foval, zatímco klusal vedle Cabralova koně. „Při požáru bohatého domu se dá k ledačemu přijít. Určitě by všechno rozkradli. A proč jsi vlastně dům zapálil, Cabrale?“

„To Sayla. Tak kde jsou koně?“

„Tady… Ukradli je! Ale ne, jsou tady!“ Hoch neskrý-val údiv. „Neuvěřitelné, já těm lidem vůbec nerozumím!“ Vyskočil do sedla.

„Jedem!“

„Jedem! Jedem!“

Kopyta tří ořů zaduněla cvalem. Za zády jezdců sílila velká záře, doprovázená hlaholeni zvonů.

IV

Stará cesta na hřeben se zachovala ve výtečném sta-vu, pokud přihlédneme k jejímu stáří. Po staletí ji ni-kdo neužíval, ale ani neudržoval. Ostrými zatáčkami vedla až k velké bráně. Důkladná dubová vrata, řádně okova-ná, vyvracela legendu o dvousetleté smrti tohoto místa. O hrad Ahar někdo dbal; nějaká síla – lhostejno zda lid-ská nebo nadpřirozená – mu vrátila bývalou moc. Jistě, místy se ještě povalovaly vypadlé kameny. Mohutné zdi pochopitelně zarostly mechem a býlím. Stavba opravdu vypadala neobydlené. Ale vůbec ne opuštěně.

Brána zela dokořán. Jezdci vjeli na nádvoří a začali se rozhlížet. Zatím nesesedali. A přece před necelým rokem dva odvážlivci jen s námahou pěšky zdolávali svah mezi jámami a vývraty, pak se prodírali rozvalinami…

Mokrý úsvit váhavě halil do klubek mlhy podsadi-té strážní věže, cimbuří obranných věží, střechy hospo-dářských a obytných budov. Jezdci sestoupili ze sedel a nechali koně pást. Zvířata zůstávala klidná a spokoje-ně uškubávala trsy trávy, rostoucí mezi kameny nádvoří. A to se prý ještě nedávno přízračnému vrchu Ahar vyhý-bali i ptáci a netopýři.

Příchozí, zvoníce ostruhami a s dlaněmi na jílcích me-čů, zamířili ke dveřím obytného domu. Vystoupali několik schodů a překročili práh. Bez zaváhání kráčeli temnými chodbami, jako by tento dům dobře znali. A opravdu… Před několika sty léty tyto chodby a komnaty viděly jejich poslední boj. Duše padlých bojovníků, které Bůh nechtěl a kterých se bál i Satan, nevědomý své existence blou-dily dvě století světem, uvězněné v tělech zemřelých lidí. A najednou jich bylo zapotřebí. NĚCO po těch duších za-toužilo, NĚCO vdechlo život do zapůjčených těl. Vrátila se paměť…

Sedmnáct Vražedníků – všichni, kdo přežili bitvu s Gidorem ve Starém boru, aby krátce nato zahynuli v hradu Ahar – sedmnáct posledních Vražedníků přišlo vyhledat svého vůdce. Král všech kočičích plemen, po staletí skry-tý za pseudonymem Hamirez, už rok sídlil v domě kněžny Morany Del Ahar. Ženy, která mu před staletími věnovala svou příšernou lásku, načež odmítnuta se pokusila získat jeho náklonnost násilím.

Paní hradu – a kdysi i všech zemí Saywanee – přijala Vražedníky ve velkém společenském sále. Těžké stoly zdo-bily bílé ubrusy jako k hostině; v lampách a svícnech plá-ly tisíce svící. Nádobí se však nedostávalo, stály tu pouze číše a svit plamenů odhaloval ubohost kdysi nádherné prostory. Zmizely látky a kožešiny, které dříve zakrývaly stěny; zmizela nejrozsáhlejší světová sbírka zbraní; chybě-ly koberce. A především – nebyly tu špalíry šarlatových halapartníků a služebnictva. Nikde nikdo. Z vysokého křesla někdo strhal zlaté kování, kterým bylo kdysi pobito. S loktem na jeho opěradle stál obrovský muž oděný v červené a černé. Kněžna v zelených šatech s holými rameny zamyšleně pohlížela na příchozí. Citelný chlad, který vydechovaly kamenné stěny a jejž plameny svící nedokázaly zmírnit, jí nijak nevadil. Obnažená ra-mena se netřásla, naopak, zdálo se, že celá postava zá-mecké paní vyzařuje teplo, zakleté v neuvěřitelné kráse. Černovlasá a černooká kněžna Morana byla ryzí, doko-nalou a absolutní krásou. Vypadala na třicet. Tolikrát jí bylo třicet! Neznala žádná zaklínadla, obřady ani kouzla, neužívala magii.

Sama byla magií.

Tedy tím, čím kocour-Vražedník pohrdal nejvíc.

A přece před staletími něco sblížilo tyto bytosti a spo-jilo je ve společném boji. Láska k Saywanee. Kněžna mi-lovala svou krví zbrocenou zemi – stejně jako myslivec miluje les. Pobila sta a tisíce lidí… Odsoudila se k smr-ti a dvousetletému utrpení obranou poddaných, kterým chtěl ublížit někdo jiný. O tom však dějiny mlčely. Nikdo nevěděl, že Moranou pozvaní Vražedníci vzali s sebou do hrobu NĚCO CIZlHO, proti čemu byla Gidorova černá magie pouhou hříčkou. NĚCO, co nechtělo nebo neumě-lo dobývat zaklínadly a mečem nové země, jako to činil Gidor. Toužilo je pouze ovládat…

Dějiny totiž vedou výsměšně klikatými cestami. Vra-žedníci, pokládaní kdysi za nejhorší světové zlo, se posta-vili proti většímu zlu, které přinesli kníže Gidor Seveřan a jeho místodržitelka Morana. Potom jedni i druzí spo-jili své síly proti něčemu ještě horšímu. Proto Temnota odešla. Proto, že v tomto boji všech proti všem nebylo vítěze.

Sedmnáct Vražedníků stanulo uvnitř podkovy, vytvo-řené bělostně pokrytými stoly. Žádný z nich nesňal klo-bouk, nepromluvil, neuklonil se. Zena ve vysokém křesle v čele stolu se kousla do rtů, pak se ohlédla přes rameno na obra v černém a šarlatovém šatu. Vrátila se pohledem k návštěvníkům a mírně sklonila hlavu.

„Pozdrav?“

Měla hluboký, příjemně znějící hlas. Dokázala mu dát libovolný tón; do úsečné otázky vtěsnala výčitku, jemnou narážku i posměch… včetně vědomosti, že žádný pozdrav neuslyší.

Nikdo z příchozích nehleděl na paní Aharu. Všechny pohledy se soustředily na obra.

„Geerewe,“ zazněl Cabralův klidný hlas, „přišli jsme všichni. Všichni,“ opakoval a ustoupil půl kroku stranou. „Chybí pouze král.“

Za zády mluvčího se vynořila Saylina drobná tvář, zastíněná kloboukem. V mužském úboru a s kordem se kočka nijak nelišila od ostatních.

Kněžna pobledla a zneklidněla, když spatřila svou bý-valou soupeřku o moc. Stalo se to před staletími, avšak těmto dvěma bytostem, z nichž žádná nebyla opravdovou ženou, čas plynul jinak než jiným smrtelníkům. Vzpomín-ky byly pořád živé a výrazné.

Ani král Vražedníků nedokázal skrýt pohnutí. Nejspíš chtěl vykročit ke svým, ale udržel se.

„Povolal jsem vás,“ pronesl nepříliš hlasitě, „protože vám chci sdělit, jak jsem se rozhodl. Zůstanu zde, v Aha-ru. Tento hrad nezíská bývalou moc a nebude už kletbou Saywanee. A pro vás už není v této zemi místa. Prosím,“ toto slovo vyslovil s neuvěřitelným úsilím, „abyste opusti-li knížectví. Smrt je všude stejná. Pro Vražedníky jí bude vždycky dost.“

„Připojuji se k této prosbě,“ řekla kněžna, „přestože vím, že to pro vás nemá žádný význam.“

Jistě, Cabral ani nepředstíral, že ji poslouchá.

„Geerewe, všichni známe tvůj příběh.“ Zdálo se, že teprve teď vzal Moranu na vědomí. „Budiž, vaše věc, šetřme slovy… To se nemělo stát. Vražedníky nemá nikdo rád.“

„Já ano. Milovala jsem ho a stále miluji.“ Žena mluvila klidně, hrdě vztyčená.

„A když nechtěl oplácet lásku láskou, skončil pověšený ve sklepení tohoto hradu na řetězu příliš krátkém, než aby mu dovolil ulehnout ke spánku.“

„Milovala jsem ho a miluji.“

„Tehdy ses živil nenávistí, Geerewe. Pohrdal jsi touto ženou. Pálila tě plamenem a tím ponižovala nás všechny. Snadno zapomínáš, Geerewe!“

„Minula staletí.“

„Milovala jsem ho a miluji,“ opakovala žena potřetí.

Cabral nečekaně nadzvedl klobouk.

„Respektuji to, Morano Del Ahar. A beru na vědo-mí, že se stalo nemožné. Žena, která se zamilovala do kocoura. Věřím i tobě, Geerewe. Avšak v tomto případě se ptám: do čeho jste se zamilovali? Co miluješ ve Vra-žedníkovi? Co tě k němu přitahuje?“ mluvil se zjevným výsměchem. „Není to náhodou skutečnost, že i přikovaný ke zdi byl stokrát hrozivější než všechny tvé síly dohro-mady? A co ty miluješ ve své katyni, králi všech koček Saywanee? Snad ne to, že jako pouhý člověk, ovládaný pověrami, dokázala zotročit Vražedníka?“

„Milujete už jen pouhou vzpomínku na onu lásku,“ promluvila najednou Sayla. „Ale ta je jako stěny tohoto hradu… Zbavená všeho kromě vzpomínek.“

„Milovala jsem ho…“ začala ještě jednou Morana.

„A přestala,“ přerušila ji zlatovláska.

Zavládlo krátké mlčení.

„Zvolme si tedy nového krále,“ navrhl posléze Cab-ral. „Vždyť průběh tohoto setkání nikoho nepřekvapil,“ usmál se hořce. „Rok jsi pobýval v těchto zdech a nijak nespěchal na setkání s bratřími. Někdo jiný je vyhledal ve všech koutech světa. Stane se tak, jak si přeješ, Gee-rewe. Avšak věz, že přestože ty sám jsi oslepl, ostatní vidí jasně. Nevěřím, že vydržíte, ty ani tvoje vyvolená. A po-kud ano… Saywanee nikdy nedopřeje Aharu klid. Tato pevnost,“ ukázal na podlahu, „je pro svět symbolem zla. Budou válčit, krást, vraždit, klamat a odírat, ale vždy ukáží prstem na Ahar. Báječná záminka. Vždyť veškeré zlo světa pochází odtud, vždycky musí existovat nějaký černý hrad Ahar. Chcete jen to, aby vás nechali v klidu,“ nečekaně se usmál Vražedník. Vytáhl rapír, uchopil ho za čepel a mrštil jím. Zbraň se zabodla do opěradla vysoké-ho křesla. Jen o vlas minula hlavu hradní paní. „Tu máš, Geerewe. Ručím za to, že se ti bude brzy hodit.‘“

Ustoupil o dva kroky, poklekl a smekl. Sayla i všichni ostatní učinili totéž.

„Naposledy, králi,“ řekl Vražedník a vstal. „V souladu s tvým přáním odejdeme ze Saywanee. Smrt má skutečně všude stejnou cenu.“

V cinkotu ostruh a šustění pelerín, s dlaněmi na jílcích mečů, zamířili Vražedníci k východu. Pouze Sayla se na prahu zastavila.

„Každý se jednou vrátí ke svým. Vrátí se, aby prosil o odpuštění.“

Sklonila se a kouskem křídy něco napsala na podlahu.

V

Neví se, kdo první ukázal prstem na Ahar; neví se, kdo pronesl výzvu. Avšak chopili se jí všichni. Čerstvá krev, prolitá v ulicích, volala po pomstě. Spáleniště po-řád dýmalo a pářilo pod velkými kapkami deště. Stačilo pobouřit dav – a ten byl pobouřen.

Lidé se spěšně vyzbrojovali čímkoli dostupným – od obyčejných holí a klacků přes sekery a širočiny až po pa-laše a muškety. Byl vyloupen puškařův krám a ten – pro-tože správně posoudil náladu davu – neprotestoval. Na-opak, sám horlivě podával pistole i pušky, zatímco dě-koval Bohu, že z nich nejde vystřelit jeho hlava, jinak by nepochybně posloužila jako náboj. Ozbrojené oddíly měšťanů procházely ulicemi Ayonny a shromažďovaly se u domů, kde bydleli příbuzní zavražděných. Každý chtěl vidět zoufalé vdovy a plačící děti, a když se to nedaři-lo, lákali je ven ječením pod okny. V jednom domě se rozpoutalo opravdové peklo, protože dav lidí v honbě za silnými zážitky vtrhl dovnitř bez ohledu na protesty oby-vatel. Sebrali mrtvoly potrhané výbuchem bomby a vy-stavené v přízemním pokoji, načež je nosili městem na dveřích vysazených v pokoji matky zabitého. Později se vyprávělo, že v davu byli lidé, podplacení, aby vyvoláva-li napětí… Stačí, že po poledni už rozezlené a ozbrojené skupiny zamířily k východnímu předměstí. Proudy lidí, které se nevešly do zablácených uliček, vyplynuly mimo město a teprve tam si dav plně uvědomil svou sílu. Po-kud byli v těchto skupinách ještě nějací podněcovači, byla jejich námaha zbytečná. Nic už nemohlo zastavit Ayonnu od vypovězení války nenáviděnému hradu Ahar; bylo jasné, že navečer už ze starého sídla nezůstane kámen po kameni. Dav se valil jako živé jezero, na jehož vlnách se vznášely dveře – jako by symbolizovaly, že nešťastníkova mrtvola popluje dál sama. Na úpatí Aharu se lidské mo-ře rozlilo do stran, aby hned nato – navzdory zákonům přírody – vyrazilo nahoru. Jezero doráželo na ostrov.

„Jsou tady,“ prohlásil šarlatově černý obr, vyhlížeje úzkým okénkem věže. „Škoda slov, ale připadá mi, že jsi svou přísahu dodržela.“

„Ty ne?“ zeptala se posměšně.

„Oba jsme ji dodrželi. Zlenivěl jsem v těchto zdech, opravdu. A lenivěl bych dál, protože jsem byl opravdu rozhodnutý zemřít stářím…“

Rozesmála se.

„Uvěříš, když ti povím, že jsem byla odhodlaná k té-muž? Ale nejspíš nám to neumožní.“

„Určitě ne.“

„Nemůžu jim ublížit, arcibiskup je velice silný,“ po-směšně, ale i se žalem pronesla kněžna. „Zatím mi neposlal výzvu, ale pevně bdí nad davem. Budou potřeba ti tví Vražedníci.“

„Přijdou.“

„Určitě?“

Rozevřela dlaň, ve které plál velký, rudý rubín.

„Klanové věštby ztrácejí sílu pomalu. Je mi těžko při pomyšlení, že už za pár dní bude všechno, co sem směřu-je, mimo můj dosah. Avšak potom…“ Kousla se do rtů. „Potom… je v tom něco jiného.“

„Kněžna Ahar potřebuje poddané?“

„Potřebuje. Velice. Počkej…“ přivřela oči.

Rubín vzplanul náhlým svitem. Avšak pro Vražedníka magie neexistovala – viděl pouze neživý, popelavý kámen na ženině dlani.

Krásná Morana Del Ahar viděla mnohem víc. Velká místnost ve starém mlýně byla povýšena na opravdovou pevnost: její stěny, strop i podlahu zdobily různé symboly a vzorce, napsané uhlem a křídou. Muž, který byl navenek církevním hodnostářem, z této tvrze ovládal dav útočící na Ahar. Kolem mlýna obcházeli tři ozbrojení šlechtici, rovněž chránění pláštíkem staré magie, provázeni po zuby ozbrojenými sluhy.

„To je Koule,“ zachraptěla Morana. „Vládce magie tkví uprostřed, bráněný zbrojnoši, které chrání. Gidor si na tom kdysi vylámal zuby… já ostatně taky…“ dodala nenávistně. „Stará magie Klanů. Sama tam neproniknu.“¨

„A já se nedokážu potají dostat z hradu.“

„Potřebujeme tvé bojovníky, Geerewe. Dám zname-ní.“

„Ještě ne,“ ohradil se. „Přísahal jsem, že nepozvednu zbraň proti lidu této země, pokud k tomu nebudu donu-cen. Chci mít proto skálopevnou jistotu, že na nás útočí. Třeba sem jdou zpívat žalmy.“

Po těchto slovech se vyklonil z okna a začal mávat ši-rákem. Ihned ho zahlédli a štěklo několik výstřelů z pušek. Dav zaútočil na zavřenou bránu. Když se začala otřásat a praskat, kněžna Aharu nepatrným pohybem ruky posí-lila oslabené trámy.

„Neudržím ji trvale. Jsme volní, Geerewe,“ pronesla vážně. „Vrátili nám slovo. Byli jsme napadeni zcela bez důvodu a máme právo se bránit. Můj služebník čeká jen na znamení. Myslím, že tvůj také.“

„Vyvěs tedy své korouhve,“ řekl a ustoupil do nitra místnosti. „Už podruhé budu bojovat pod zástavou Aha-ru.“

S hlasitým rachotem se nad věžemi rozvinuly ohrom-né, krvavě rudé vlajky. V poryvech silného větru vlály a práskaly. Vražedník to neviděl ani neslyšel. Pro jeho oči a uši magie nebyla.

„Už?“

„Ano,“ potvrdila. „Teď…“

Náhle zmlkla. Na tváři se jí objevil výraz nejvyššího soustředění a úsilí.

„Arcibiskup… právě uhodil ženu…“ šeptla chraptivě. „Neublíží mi, neboj se. Ale bude třeba zadržet… váže-né obyvatele Ayonny. Nemohu bojovat současně s davem i s ním.“

„Ochráním tě,“ pronesl při odchodu.

Hradní brána se opět začala otřásat.

VI

O něco dříve, totiž tehdy, když se dav teprve blížil k hradu, po cestě východně od města jela kavalkáda sedm-nácti zachmuřených jezdců. Cabral v čele Vražedníků se několikrát ohlédl na stále vzdálenější vrch Ahar.

„Vím určitě, že se tam ještě dnes vrátíme,“ prohlásila Sayla, která jela vedle něho.

„Proti králově vůli?“

„Naopak.“

Tajemné mlčení pokračovalo. Cabral trpělivě čekal, ale nepokračovala.

„Saylo, víš něco, co bychom měli vědět všichni?“ otá-zal se konečně.

Zlatovláska přikývla a… mlčela dál.

„Co je to za tajemství?“ dotíral Cabral.

„Pracovala jsem proti Aharu.“

Cabral zadržel koně.

„Nechápu, o čem mluvíš, Saylo. Můžeš to vysvětlit?“ zeptal se překvapen a udiven.

Připojili se k nim Sehem, Carteal a další; utvořili ko-lem nich kruh.

„Nevěděla jsem, jestli pro mě přijdete,“ vysvětlovala s námahou kočka, vyhýbajíc se jejich pohledům. „Spojila jsem se s Moraninými nepřáteli a kdybyste s ní uzavřeli spojenectví a nepřišli si pro mě…“ zajíkla se. „Pomsti-la bych se. Měla jsem zapálit dům na znamení, že jste přišli…“

Mladičký Sehem vyprskl smíchy. Jiný ho napodobil.

„Milá sestřičko,“ pronesl hoch, „ten nápad se ti po-vedl! Ale Cabral pro tebe přišel! Proč jsi mu nic neřekla? Proč jsi zapálila dům?“

„Nenávidím ho,“ pronesla zarputile. „Nenávidím Moranu. Nebýt toho, že Geerew zůstal v Aharu, přičinila bych se o jeho zkázu. Bála jsem se, že mi to zakážete.“

Vražedníci na sebe mlčky pohlédli. Zamračená Sayla zarytě mlčela.

„Vskutku, sestřičko,“ řekl nakonec Cabral, „s tebou budou jenom potíže. Udělala jsi ještě něco, co žádný z nás neví?“

„Geerew a Morana přísahali, že se neobrátí proti oby-vatelům Saywanee. Ale dnes se Saywanee obrátí proti nim… Zanechala jsem Moraně zprávu, kde na nás má čekat její služebník. Se zprávou, že byl hrad Ahar přepa-den. A dnes bude přepaden, vím to.“

„Ty tvrdíš…“ ujišťoval se Cabral.

„Tvrdím,“ stoupla si ve třmenech a ukázala rukou, „že ten muž u lesa je nepochybně můj manžel Wigard. Rytíř Aharu, Moranin služebník. Myslí si, že se účastní spiknutí proti své paní.“

„Opravdu tam někdo stojí,“ prohlásil po delší pauze jeden z černých jezdců. „Kdo to má být, sestřičko?“

„Moranin rytíř,“ opakovala. „Na její příkaz se stal po-mocníkem jakéhosi mága nebo černokněžníka,“ ohrnula pohrdavě rty. „Nikdy jsem ho neviděla. Ale dnes ho urči-tě uvidím a zabiji.“

Cabral se nevyznal v intrikách, jeho společníci ještě méně.

„Opravdu, sestřičko,“ řekl mladý Sehem neobvykle vážně, „mám pocit, že nás dostáváš do potíží. Máme tedy uvěřit muži, který na nás čeká tam u lesa, a na jeho žádost bránit hrad Ahar proti králově vůli. Uznáváš, doufám, že je to dost spletitá záležitost.“

„Vůbec ne.“

Černí jezdci mlčeli a pohlíželi jeden na druhého.

„Jeďme tam,“ ukázala Sayla na les a nepatrnou po-stavičku jezdce na cestě. „Jestli Morana vyvěsila válečné korouhve, znamená to, že byla napadena.“

„Věříme ti, sestro.“

Už bez dalších slov klusalo sedmnáct jezdců k lesu.

VII

Pokud tři šlechtici střežící mlýn měli v noci nějaké po-chyby, ty zmizely ještě před úsvitem. Del Velaro a jeho společníci jasně viděli, jak se naplňují všechna proroctví, byli svědky ranních rozbrojů, zblízka sledovali pobouřený dav, naslouchali zprávám o masakru, který v noci způ-sobili vyslanci Aharu – ostatně přehnaným, jako kdyby samotná skutečnost nebyla dost zlověstná a krvavá. Ač-koliv k davu pociťovali odpor, jakému se neubrání žádný opravdový šlechtic, chtě nechtě byli ve styku s mocí zu-řivé masy. Již to samo o sobě dokazovalo, jaké důsledky budou mít nastávající události. Ostatně osoba arcibisku-pa Wesséla poskytovala nejlepší záruku, že brzy vykonají významné činy; jen stěží se bylo možné domnívat, že by se muž v tak vysokém postavení zapletl do bezvýznamného dobrodružství.

Del Velaro stál nedaleko mlýna na dřevěném mostě a pohlížel zamyšleně na tři osamělé mohutné duby, vzdá-lené asi čtvrt míle. V jejich stínu čekali vyzbrojení kníže-cí mušketýři. Jejich velitel poručík Vannon měl odrazit – pokud bude třeba – každý útok proti městu, mlýnu nebo davům dobývajícím vrch. Del Velaro a jeho společníci by-li pouze osobní gardou a stráží, eskortou muže, na jehož bedrech měla spočinout hlavní tíže nestvůrného a podiv-ného boje, který právě začínal.

Bylo pod mrakem, neustále drobně mžilo.

Del Velaro napínal zrak a snažil se zahlédnout Vannonovy vojáky, avšak obrovské duby obklopovala křoviska a houštiny. Mlžné přítmí pod jejich větvemi bylo zřejmě trvalé a věčné. Vannon zvolil stanoviště dobře. Kdo je vlastně tento důstojník, který se akce účastní od samé-ho začátku? Jak se tady, na venkově, ocitl důvěrník Je-ho Eminence arcibiskupa Wesséla? Co spojuje církevního hodnostáře se starou magií Klanů, které mívaly v Saywanee takovou moc? Jaké je skutečné pozadí této příšer-né historie se vzkříšeným zlem Vražedníků, kteří vstali v pochmurných ruinách z mrtvých? Del Velaro byl muž osvícený a světaznalý, v životě viděl mnohé a jedl chléb z nejedné pece. Věřil v záchvaty ušlechtilosti, nevěřil však v nezištné ušlechtilé úmysly. Dobro a zlo, jen tak samy od sebe, spolu bojují jen v pohádkách. Pokud jeden z nejvýz-namnějších státníků připravil s velkým úsilím a odříká-ním takový boj a sám jej vede, nečiní to z pouhé dobroty. Co chce získat? Del Velaro měl nepříjemný pocit, že se to možná nikdy nedozví. Je pouhým nástrojem. Nikoli však nemyslícím.

Žádný z hlídkujících šlechticů netušil, co se ve mlýně děje. Tím spíše to nemohli vědět po zuby vyzbrojení slu-hové, kteří obcházeli kolem. Jen Del Velaro chápal, že ne-pochybně dojde k boji za zcela jiných podmínek, než se předpokládalo. Do tajemství byl zasvěcen kupec Wigard, kterému byla svěřena důvěra, avšak on se podle všeho stal podlým zrádcem. Del Velaro se nemohl smířit s myšlen-kou, že ten muž byl už doopravdy mrtvý! Byl vzkříšen, ubožákovi byl věnován život – a to jen proto, aby se mohl zachovat tak hanebně.

Daleko, na vrchu Ahar, dav zřejmě útočil na hradní bránu, protože ohlasy tohoto počinu doléhaly až k uším šlechticů u mlýna. Del Sanres přistoupil k příteli na mostě a pohlédl stejným směrem.

„Na co myslíš, Del Velaro?“ zeptal se. „Určili nám nepříliš čestnou službu. Tam nahoře měšťáci vykonávají hrdinské činy, kdežto my tady…“

„Hrdinské činy toho davu spočívají v plundrování sta-rého hradu. Pokud smíme věřit našemu veliteli, hrad Ahar brání jen dvě osoby: jeho vládkyně a samotný král koček.“

„Podporovaní celým rodem Vražedníků.“

„Zřejmě ne. Byli spatřeni dnes ráno, jak sjíždějí z vr-chu a vydávají se na cestu. Pochybuji, že bylo uzavřeno příměří, o kterém jsme toho v noci tolik slyšeli.“

Del Sanres s rostoucím údivem pohlížel na mluvčího.

„Připadá mi, že jsi získal informace, o nichž my dva nic nevíme.“

„Není jich mnoho, Del Sanresi. Jsem odkázán na do-hady. Myslím si, že poskytnutím určitých zpráv se mi znovu pokoušeli vštípit ideu, o které jsem zapochyboval. Já totiž opravdu nevěřím, že záměry Jeho Eminence jsou průzračné jako voda.“

„Proč jsi o tom dosud nemluvil?“

„Del Sanresi, příteli… Tvrdím snad, že se podílíme na nečestné věci? Tento vrch byl vždycky něčím páchnoucím, špinavým a odporným, boj proti němu tedy není ničím ostudným. Říkám jen, že pro pouhou slávu se jej můžeme účastnit ty nebo já. Možná ještě poručík Vannon, nepo-chybně i nešťastný Sau-Reés. Ale Jeho Eminence arcibis-kup Wessél? Nepochybuji o poctivosti jeho srdce. Pouze tvrdím, že s něčím souvisí.“

Mlčky pohlíželi na vzdálený vrch.

Ozval se dusot mnoha kopyt. Del Sanres první zahlédl skupinu černých jezdců, pádících napříč plání. Mířili pří-mo k mlýnu.

„Máme hosty,“ prohlásil Del Velaro. „Docela počet-ná skupinka… Del Sanresi, zaběhni pro našeho mladého společníka, který zřejmě spí u té zdi. Pokud poručík Van-non ty chlapíky včas nezastaví…“ Vstal, protože od tří dubů právě vyrazil k černému oddílu sevřený šik vycviče-né pěchoty. Kmitly se žluté kalhoty a zelené mušketýrské pláště, slunce se zablesklo na stříbrných přilbicích.

„U ďasa!“ zvolal Del Sanres, nadšený obratností a rychlostí manévru. „Ten důstojník se věru vyzná!“

„Opravdu si vybral vhodné místo pro léčku,“ potvrdil Del Velaro a ohlédl se na Sau-Reése. Ten už mířil k mu-žům na mostě. Del Velaro ho gestem popohnal.

„Ať už jsou to Vražedníci nebo ne,“ řekl při pohle-du na útočící jezdce, „z toho se těžko dostanou… Přesto svolejte sluhy, je třeba připravit pistole a muškety. Del Sanresi, příteli.“

Návrh byl rozumný… avšak Sau-Reés ani Del San-res nespěchali jej uskutečnit. První sňal klobouk, druhý si clonil oči dlaní. Naskytl se jim neuvěřitelně hrozivý pohled na jezdce, kteří pádili přímo proti sevřenému ši-ku disciplinovaných vojáků. Žádný z Vražedníků nedržel v ruce pistoli ani meč, neozval se pokřik ani bojové volá-ní. Do dunění kopyt zaznívaly vojenské povely, vydáva-né silným a rozhodným hlasem; mušketýři v první řadě z třeskem vložili těžké zbraně do opěrek. Ještě chvíli – a z patnácti hlavní třeskla první salva. Střelce zahalila bílá klubka dýmu, a z těch klubek bylo slyšet opětovný třesk hlavní mušket ukládaných do podpěr – to se vojáci druhé řady chystali k odpálení své salvy, zatímco jejich spolubojovníci z první řady s vystřelenými zbraněmi od-cházeli za ně. Muškety znovu zaduněly a dovršily masakr ve skupině černých jezdců. Del Velaro nevěřil, že by ze zví-řecích a lidských těl, popadaných na zemi, byla jakákoli bytost schopna dalšího boje. Vannonova vybraná pěchota se skvěle osvědčila.

Dým se pomalu rozptyloval. Šlechtici u mlýna pozorně naslouchali vzdáleným rozkazům. Třetí řada vojáků stála nehnutě, připravena ke střelbě, a chránila kolegy nabíje-jící muškety. Poručíkova prozíravost si zasloužila nejvyšší pochvalu.

Na bojišti však nebylo vidět nic, co by tuto prozí-ravost zdůvodňovalo. Koně bez jezdců se rozběhli plání, další, zranění, rzali a rozrývali trávu kopyty. Snad všichni jezdci padli. To bylo… neobvyklé a znepokojivé. Del Ve-laro býval v boji a vídal salvy pravidelné pěchoty. Nikdy nebyly tak účinné. Nikdy.

Náhle se na mostě objevilo děsivé zvíře, černé jako noc – a žádný ze šlechticů nepostřehl, odkud se vzalo. V lesku zelených očí Del Velaro spatřil něco příšerného a ohav-ného: rozum. Onen plamen lidského vědomí se naprosto nehodil ke zvířecí hlavě šelmy a právě proto působil odpu-divě, cize, jako by byl ukradený. Del Velaro sáhl pro rapír, ale jeden z jeho společníků ještě rychleji vytasil pistoli – a zazněl výstřel! Koule minula cíl, ostatně musela; lid-ské oči – natož ruce! – nedokázaly sledovat Vražedníkovy, rychlé pohyby, černý tvar velký jako divoká kočka prolétl pod Del Sanresovou rukou a skokem se odrazil od šlechti-cových prsou. Potom kocour uhodil mladého Sau-Reése, který se zbytečně chystal k výstřelu z druhé pistole, skočil na zem a v mžiku se ocitl na dvoře mlýna mezi ozbrojený-mi sluhy. Událost na mostě proběhla neuvěřitelně rychle, muži se jen stěží stačili chopit zbraně. Padly dva nebo tři výstřely do prázdna, někdo vykřikl, jiný klesl k zemi.

Del Velaro ještě zahlédl, jak se černý přízrak odráží od zad druhého muže vyzbrojeného mušketou – a mizí ve stínu vrhaném stěnou domu. Šlechtic se tam rozběhl s pis-tolí v ruce; přitom volal na ostatní, aby ho následovali. Když nikdo neuposlechl, Del Velaro se ohlédl – a spatřil děsivou scénu.

Del Sanres, opíraje se zády o zábradlí mostu, chtěl ně-co říct, ale nemohl – rozervané hrdlo vydávalo jen bublavé a hvízdavé skřeky. Mezi prsty, které si tiskl na krk, trys-kala jasné červená, pulzující krev. Vedle stál vzpřímeně jako kůl Sau-Reés s rukama na obličeji. U nohou mu le-žely obě pistole. Nešťastník stál a mlčel – v té nehybnosti bylo něco děsivého. Tupá bolest a zoufalství oslepeného muže.

Del Sanresovi podklesávaly nohy. Ještě pohyboval rty a chrčel. Napřáhl ruku, v níž stále křečovitě svíral jílec rapíru – a Del Velaro vykročil, aby přidržel umírajícího přítele. Přitom spatřil pláň za jeho zády. Minulo nanejvýš dvacet nebo třicet vteřin od okamžiku, kdy se na mostě objevil osamocený Vražedník. A přece měl Del Velaro do-jem, že vidí naprosto jinou louku s duby v pozadí… Něko-lik vojáků prchalo na všechny strany, odhazovali zbraně a přivolávali pomoc ostatních. Nad místem, odkud mušketýři na povel stříleli salvy, se ještě pořád válel kouř. Oči však nenalezly sevřený útvar mušketýrů, šiky zmize-ly. V trávě se zmítali, plazili a řvali muži ve žlutozelených barvách, leskly se přilbice a odhozené zbraně. K mlýnu se nejkratší cestou sunul malý, černý obláček. Vklouzl na cestu a prodloužil se. Del Velaro pustil těžké přítelovo tě-lo, usadil je u zábradlí mostu a naposledy zvedl rapír. Od černého hada, jenž se plazil po cestě, se oddělila jedna silueta, zableskly žluté oči a krvavá rána přes půl hřbe-tu. Šlechtic se vzchopil a bleskově bodl. Pocítil, že jeho rapír proniká něčím měkkým… Nějaká síla mu podrazila nohy, na několika místech těla se současně ozvala bolest. Del Velaro ležel na studené zemi, bez klobouku, s obliče-jem v hlíně, a měl pocit, že se čas zpomalil. Neobyčejně zřetelně spatřil, jak se Vražedník s krvavým šrámem na zádech kulhavě připojil k černé skupině. Ozbrojení sluho-vé ze dvora buď utekli nebo se pokusili vystřelit z mušket – ovšem po houknutí prvního výstřelu se sevřený oddíl Vražedníků rozlétl jako hejno ptáků při pohledu na letící kámen. Del Velaro se málem hořce usmál, protože boj, na který hleděl, připomínal výpravu s mečem proti vrá-nám...

Šlechtic se pohnul a zjistil, že už v ruce nedrží rapírb – dosud to nevěděl. V předloktí pravé ruky zela rána, svaly byly potrhané a žíly krvácely. Del Velaro pootočil hlavu a uviděl, že se pod ním zvětšuje louže jasně červené krve; má tedy přeťatou tepnu stejně jako nešťastný Del Sanres. Zvláštní a podivné bylo, že si umírající zachoval jasnou mysl. Kdysi se domníval, že smrt spočívá v jakémsi pádu do tmy, do temné propasti. Bylo tomu však jinak. Čas jako by se zpomalil, kdežto myšlenky dál běžely svou cestou.

Vedle, na dosah ruky, ležel širák oslepeného Sau-Reé-se. Když nespatřil tělo, Del Velaro pochopil, že jeho mladý přítel spadl do řeky – v prohnilém zábradlí zela díra, která tu předtím nebyla.

Ničivá síla Vražedníků předstihovala veškerou před-stavivost. V podstatě to nebyly bytosti z tohoto světa… Del Velaro, který věděl o existenci mlhovin, hvězd i růz-ných planet, bych ochoten připustit, že ONO přišlo právě odtamtud…

Pocítil dotyk aksamitové látky – a spatřil ženu v zele-ných šatech. Krasavice, která se vynořila přímo ze vzdu-chu, jej minula a zamířila na dvůr, kde leželi mrtví a pla-zili se ranění, marně žebronící o pomoc. K dámě se přiblí-žil velký kocour, usedl na zem a čekal. Zřetelně nehodlal promluvit první. Del Velaro spatřil zelený lesk očí – plá-ly onou cizí inteligencí, a přestože mu všichni Vražednícipřipadali stejní, z nějakého důvodu byl přesvědčený, že vidí právě toho, který se osamocen objevil na mostě.

„Váš král je těžce zraněn,“ oznámila žena.

Kocour mlčel.

„Kde je kněz, který ovládá magii Klanů?“ tázala se podrážděně.

„Tam, kde jsem ho zabil,“ odvětil kocour. „Ve mlýně, ve velké světnici, vyzdobené uhlem a křídou…“

„Co je to za kresby?“ přerušila ho naléhavě. „Neviděla jsem dost jasně… Mluv, co je na těch kresbách?“

„Jsou nechutné,“ zasyčel Vražedník, neskrývaje pohr-dání vůči všem zaklínadlům i veškeré světové magii. „Vrať se do svého hradu, Morano Del Ahar, zdá se, že tam pořád máš hosty. Postarej se o ně, my se vypravíme do Ayonny.“

„Lidé v hradu nejsou hroziví, právě útočí na dve-ře, které neexistují,“ pronesla pyšně. „Co chcete učinit s Ayonnou? Potřebuji poddané.“

„Bez obav. Poddané máš na hradě, ve městě zůstali jen starci a pár dětí.“

„Ty si vezměte, dovoluji vám to.“

Kocour pohrdavě prskl. Kněžna se otočila a vykročila. Umírající Del Velaro měl pocit, že se její postava rozplývá ve vzduchu. Bylo to však jen zdání, protože najednou se skláněla nad ním: teplá, skutečná, z masa a kostí.

„Krásný muž,“ šeptla. „Škoda… Opravdu jsem tomu-to městu neučinila nic zlého, proč mi tedy vyhlásilo vál-ku? Chceš žít, rytíři?“ zeptala se.

Bledé rty umírajícího se zachvěly. Chtěl žít, ale nedo-kázal to říci.

Hleděla tázavě.

„Ne, tak ne,“ pokrčila rameny a narovnala se. Pohled jí padl na natažený kohoutek jedné z pohozených pistolí; opět se sklonila a uchopila zbraň. Umírajícího šlechtice dorazila výstřelem přímo do hlavy.

Do žádné temnoty nepadl, myšlenky běžely svou ces-tou. Čas zemřel… Země zalitá krví, zábradlí mostu, kousek oblohy, a v rohu obrazu nehybný obláček kouře, obklo-pující hlaveň zbraně. Šaty a zpod lemu vyčnívající špička ženského střevíce.

Čas zemřel. Del Velaro měl už navždy litovat, že ne-stačil požádat o život.

Myšlenky běžely svou cestou.

Lodž, leden 1997

Zavinilo to mizerné pivo

Eugeniusz Debski

Míjeli velký trs chorošovitých hub; nahoru trčely dlou-hé, úzké rozedrané plodnice skoro černé u kmene a přes červeň přecházející do žluti na koncích, zdařile napodobu-jící plameny, mohly při určitém osvětlení zdálky poutníka zmást a rozbušit mu srdce pomyšlením, že vidí ohnisko požáru. Hondelyk najednou škytl a povolil uzdu.

„Hromy a blesky!“ zavrčel zuřivě. „Namazal jsem se pěkně mizerným pivem!“

„To budeme zastavovat každé dva staggy?“

Hondelyk seskočil z koně, uzdu hodil na keř a posupně pohlédl na Cadrona.

„Obávám se, že častěji,“ ucedil a zmizel v porostu.

Cadron obrátil oči k nebi, ale když vrátil pohled k ze-mi, byl už myšlenkami jinde. Jet takhle do Schalsamanu, zatoužil. Proto jsme ten statek koupili a najali služeb-nictvo, abychom měli přístaviště na stáří a těžké doby. Hondelyk se radši toulá za dobrodružstvími až do pod-zimu, a tam už zraje víno, moře je ještě teplé, les kypí životem, a což takhle podzimní hon s chrty, ach! Taky by bylo možné vyplout na moře, na ty dva ostrůvky, vždyť jsrne statek nekoupili proto, abychom se tam nudili! Dalo by se…

Někdo mu klepl ze strany do boty. Uchopil meč a uvi-děl Hondelyka s prstem na rtech. Ten sklonil hlavu, po-odstoupil, a když Cadron pružně seskočil, přisunul se mu až k uchu a zašeptal:

„Pojď, na mýtině se děje něco zajímavého. Ale tiše!“

Aniž vzbudili něčí pozornost, přesunuli se opatrně k okraji mýtiny. Na tuto vzdálenost by slyšeli i šepot, ale na mýtince nikdo nešeptal. Stál tam velký prostý stůl z nerovných desek, evidentně stlučený spěšně a možná jen pro tuto příležitost. Za stolem sedělo jedenáct osob, skoro všechny urostlé, pupkaté, s lesklými plešemi a buclatými prstíky. A před nimi několik mís s raky, smaženými játry, slanými preclíky a misky s různými oříšky – pochout-ky k pivu: každý ze sedících mužů měl před sebou velký skleněný korbel, skoro plný. čtyři kočáry svými střecha-mi chránily besedníky před sluncem. O kousek dál čekalo pět dalších kočárů. U nich besedovali kočí, bylo jich sice míň, ale s lepší náladou. Muži u stolu seděli zachmuřeně.

„Uškrtit!“ houkl posléze jeden z nich. Strčil si do úst mandli a začal ji zuřivě drtit zuby. „Otrrrávit!“

„Copak jsme to nezkusili?“ namítl ihned vousatý tlusťoch v čele stolu. „Připomínám, že dva chlapi najatí na tuto práci žerou trávu zespodu, tři se sice z ran vylízali, ale rozhodně to nehodlají zkoušet znova.“

„To tedy budeme platit do konce tohohle zasraného ži-vota? „ postěžoval si pisklavým hlasem hubený lysý ustrašenec s prohnanýma očkama lichváře. „Měli bychom si stěžovat u Dominiona.“

„To tak, a přiznat se, že už dva roky platíme? „ ohradil se vousáč. „Zeptá se, proč jsme se neozvali hned, a co pak?“

Zavládlo ticho. Přihlížející na sebe pohlédli, Cadron varovně, Hondelyk s úsměvem a zájmem.

„Ale něco se musí udělat!“ vřískl hubeňour.

„Neotravuj!“ zaburácel soused, kterého hubeňour vy-trhl ze zahloubání. „Něco, někdy! Proč klapeš zobákem, když nemáš co říct?“

„Já? A ty snad jo?“ nadskočil ustrašenec.

„Panstvo, nechtě si hádky na jindy. Nepřijeli jsme sem hořekovat. Má někdo nějaký nápad?“

„Co nás asi může napadnout?“ zavrčel další účastník chmurné debaty. „Buď budeme cvakat, a pak nemá smysl se hádat, ale jenom koukat schrastit prachy, nebo ne. Potom ale je třeba něco vymyslet a před Dominionem zamlčet, jak dlouho to trvá.“

„Doví se.“

Několik hlav svorně přikývlo. Cadron zahlédl kout-kem oka pohyb, mrkl stranou, kde Hondelyk vytahoval z kapsy rudý hedvábný šátek. Cadron se ho pokusil po-kárat pohledem, ale Hondelyk se jeho pohledu vyhýbal, takže nakonec sáhl do kapsy a vytáhl stejný šátek. Za-kryli si obličeje, načež se Hondelyk dvěma skoky ocitl na mýtině.

„Jestli jde o vydírání, tak vám rád pomůžu,“ prohlásil bujaře.

U stolu hemžení, jak všichni vyskočili, jeden korbel se převrhl, někdo se uhodil kolenem o stůl a zaklel. Hondelyk oslovil tlusťocha stojícího teď v čele stolu:

„Opakuji, že jsem slyšel, že někomu platíte. Pomůžu vám; samo sebou, že ne zadarmo.“ Pohlédl na sluhy běžící na pomoc. „Povězte jim, ať se do toho nepletou.“ Ustoupil o krok a s úmyslným řinčením vytáhl meč.

Tlusťoch zvedl ruce, načež vozkové ztuhli. Chvíli mě-řil Hondelyka pohledem, potom přejel zrakem po svých společnících a když mu to pohledem schválili, přikývl.

„Pomoci nám znamená zabít.“

„Jistě, ničemu, který z vás ždímá peníze. To beru,“ souhlasil Hondelyk.

„Proč se skrýváš za šátkem?“

„Musí každý vědět, koho posíláte na toho lumpa?“

Vousáč se rozhlédl po přítomných.

„Máte lepší nápad?“

„A co když sbalí prachy a foukne?“

„Zaplatíte po práci,“ mávl Hondelyk nedbale rukou.

„Ale jestli je poslem…“

„Pitomost!“

Spor narůstal jako otok po kousnutí hovadem. Hondelyk mávl svižně mečem, až čepel zazpívala krátkou, ale přesvědčivou píseň. Nastalo ticho.

„Domluvme se takhle: když přistoupíte na mé pod-mínky, ukážu obličej jemu,“ pokynul směrem k vousáčovi. „A opakuji, že odměna až po práci.“

„Á, to je něco jiného…“

„Určitě…“

„Arciť…“

„Tak jo…“

„Ticho!“ okřikl žvatlaly vousáč. „Končíme. Jděte do-mů, já tady zůstanu a vyjednám to.“

Tlouštíci i hubený lichvář zamířili ke kočárům, při-čemž se zvědavě ohlíželi po maskovaném spojenci. Zůstaly zde jen dvě osoby. Vousáč ukázal na lavičku a usedl jako první na znamení, že Hondelykovi věří. Ten usedl rov-něž a sundal šátek. Uchopil preclík, namočil jej do medu s křenem a začal chroupat.

„Uf!“ zafuněl. Pohlédl ke křoví, v němž seděl Cadron, ale nezavolal ho. „Tak co vás trápí?“

Muž se na chvíli zamyslel.

„My tady, jak jistě víte, protože jste tudy jel, jsme odkázáni na jedinou slušnou cestu: kolem řeky, potom průsmykem do nížiny. Zbylé dvě cesty jsou spíš jen stezky, ani koza se na nich nemůže rozběhnout. A bez cesty jsme odříznutí od světa.“ Popadl korbel, ale jen s ním zatočil a sledoval, jak uvnitř krouží pivo.

„Jenže na cestě se usadila banda a vybírá výkupné,“ dokončil Hondelyk s chápavým úsměvem.

Tlusťoch na něj pohlédl.

„Kéž by!“ pronesl po významné pauze. „Ona je ve městě a vybírá od nás výkupné za to, že nebere od jiných. My, to jsou gildy kupců, hostinských a řemeslníků.“

Hondelyk se zamračil. Cadron v křoví rovněž.

„Banda je ve městě, okrádá tři nejbohatší gildy a vy nic neděláte?“

„Žádná banda,“ opravil ho tlusťoch. „Ona.“

„Ona???“

„Vlčice. Martina Finnegarthová. Krásná zrzavá ďáb-lice.“

„Nechápu…“

„Raději od začátku,“ vzdychl tlusťoch. „Před čtyřmi léty postavili na hoře Mahny svatyni… viděls ji?“ Hon-delyk mlčky kývl, stavba přilepená ke skalnímu svahu se nedala přehlédnout. „Ze střechy trčí meč Mistra Skonu. Ten votivní meč věnovaly tři nejbohatší městské gildy, naše,“ dodal zbytečně.

Hondelyk přikývl na znamení, že všemu rozumí.

„Meč se uvolnil, bylo ho třeba upevnit. Tři odvážlivci se o to pokusili, ale kluzká kopule a poryvy větru všechny zahubily a nikdo další se nepřihlásil. Tu přišel do města muž, který si přál, aby mu říkali Vlk. Přijel s manželkou, zrzavou krasavicí, synem a ještě několika lidmi, buď přá-teli nebo příbuznými. Když se Vlk dověděl, že nabízíme pořád vyšší odměnu, přihlásil se. U meče mu zahynul syn, ale dílo dokončili. Když si Vlk přišel pro odměnu, zeptali jsme se: „Co chceš?“ a on na to: „Dejte mi glejt, že smím v každé z vašich hospod dosyta jíst a pít.“ Dostal jej, pře-stože bychom dali přednost nějaké obstojné částce, a glejt mu přinesl smůlu. Vlk se půl roku potloukal od výčepu k hospodě a zpátky. Nakonec glejt ztratil. Když vystříz-livěl, přišel do gildy a chtěl jiný, ale gilda odmítla. Tak zamířil k Dominionovi, vyložil mu problém a Dominion (kéž by žil dlouho a šťastně) mu nechal vypálit na šíji patřičnou výzvu. Vlk vstoupil do hospody, sklonil hlavu, ukázal glejt a pil, dokud mohl. Dokonce našel následov-níky.“ Vousáč sklonil hlavu a poplácal se po krku. „Ti začali naznačovat, že chtějí kořalku.“ Znechuceně mlaskl. „Ale k věci… Vlk se samosebou opil. Jednou usnul v zemljance, padl hubou do bahna velkoměsta. Tehdy to za-čalo s tou vlčicí. Vzpomínám si, jak přišla za mnou a bez servítků řekla: ‚Nenávidím vás, kořalečníci, hostinští, vyčepní… Žijete z lidské slabosti, zavinili jste mé neštěstí. Ode dneška mi budete platit za to, že ponechám cestu volnou a bezpečnou. Jestli ne, vyrazím na ni s bandou a roznesou se zvěsti, že cesta k vám je nebezpečná, takže vaše město chcípne, což mu ostatně patří.‘ Já,“ poškrábal se tlusťoch ve vousech, „jsem se nahlas rozesmál, ona mi přizvukovala a pak odešla. Chechtal jsem se až do večera. Za tři dny někdo přepadl karavanu, kupce i stráže svá-zali a hodili na vůz, a v noci je vyložili u městské brány. Neztratilo se nic, ani drobeček, ale já jsem už věděl, o co jde. Svolal jsem tři gildy, nechal je odpřisáhnout, že za-chovají tajemství a všechno jsem jim pověděl. A navrhl platit výkupné. Dodnes mi to někteří nemůžou promi-nout, ale já vím své, Dominion byl zaměstnán na seve-ru, protože odtud táhly hordy Palladiu, proč bych tedy nepomohl, a důvod stížnosti? Že svázala karavanu? Byli bychom k smíchu celému dominiu. Cestu nám nikdo hlí-dat nebude a vázat tam městskou policii? Asi by to bylo levnější a čestnější, ale copak člověk ví všechno předem? Kolik takhle povolaných oddílů se vzbouřilo a začaly lou-pit samy?“

Tlusťoch pohlédl bezradně na Hondelyka. Ten se za-mračil a pod clonou dlaně se poškrábal v nosu. Cadron to dobře viděl a na tváři mu rozkvetl úsměv.

„Je to celé divné, nevěděl jsem, do čeho lezu,“ řekl. „Něco jiného je pustit žilou loupežníkovi a něco jiného odrovnat ženskou.“

„To tak ještě!“ vykřikl tlusťoch. „Taky to říkám, os-tatně je to krasavice. Máme se s ní prát?“

„Ale z druhé strany…“

„Z druhé strany,“ souhlasil rychle tlusťoch, „nás okrá-dá, škoda slov.“

Zavládlo rozpačité ticho. Hondelyk je využil: ze džbá-nu si nalil pivo, zhodnotil pěnu, ochutnal a několika hlty vypil, přičemž zvednutím obočí nápoj schválil. Pak řekl:

„Dneska už jsem pivo měl, ovšem mnohem horší, a jak řekl jeden slepý, domočím nyní dál, než vidím. Těžké, Úkol přijímám. Za několik dní bude cesta volná a o výzdobu se postaráte sami. Ví se, že ke každé díře existuje špunt a ke každé příležitosti zloděj.“ Vstal. „Kde vás na-jdu? Po kom se ptát?“

„Jsem Urych, hospodský ‚U zlaté hvězdy‘. A jak se jmenujete vy?“

„Sto dukátů.“

„Sss!“ sykl Urych. Mlaskl. „Hodně.“

„Ale jednou provždy klid.“

„Dobrá!“ Urych rozmáchle plácl do Hondelykovy na-tažené dlaně, kterou sevřel silnými prsty. „Čekám na zprá-vy.“ Druhou rukou naznačil směr. „Pěšinka vlevo je do města. Vede do jejího domu, kde je trvale několik lidí a pár koní. Ostatně na cestě prý stále…“

Hondelyk přikývl, povolil stisk a skočil do křoví. Cad-ron už čekal.

„Di do háje!“ zaklel, když se ocitli v sedle. „Co se staráš o cizí problémy? Chceš se prát se ženskou?“

„Proč ne, prý je hezká.“

„Hezká, prej hezká!“ Cadron jízlivým hlasem napodo-bil Urycha. „Usnadní nám to práci?“

„Nevím. Musí být mimořádná, když zvládla tři gil-dy nejmazanějších chytráků.“ Ohlédl se po slunci. „A co, máme spoustu času. Uděláme tohle…“

Hřebec se divoce vrhal vlevo a vpravo, snažil se vzpí-nat na zadních nohách, ale drobná ručka ho pevně držela za uzdu v hubě.

„No tak, zkus to ještě,“ pobízela žena ironicky.

Hřebec se pokusil. Nebylo to právě moudré: jezdec ho uhodil bičíkem a žena mu trhla hubou dolů.

„Sám jsi to chtěl!“ Obratně svinula z uzdy smyčku, nahodila ji na ořův dolní pysk a zakroutila. Hřebcovy oči divoce blýskly, ale znehybněl. „Tak. A teď…“ Kývla na jezdce. Naklonil se a lehce poklepal bičem na koňovy nohy. Žena zatáhla za pysk, kůň zařehtal bolestí a nohy mu podklesly. „Vi-i-díš?“

Jezdec se vesele zasmál. Najednou postřehl za zády ženy nějaký pohyb, zvedl hlavu a zašeptal:

„Někdo sem jede. Důležitý.“

„Dobře.“

Ze stáje vyšel pacholek, zachytil ženin pohled a po-malu ucouvl. Ověřila si, jestli má po boku rapír a pustila ořův pysk. Jezdec provedl zvíře kolem dvora drobným klu-sem s úmyslem přijet k návštěvníkovi zezadu. Ten klidně dojel k hospodyni, seskočil z koně a smekl klobouk. Muž byl vysoký, silný a urostlý, ačkoliv na první pohled vypa-dal štíhle. Tmavohnědé vlasy dosud nešedivěly a drobné vrásky kolem úst způsobil víc úsměv než hořký úšklebek.

„Mám tu čest s paní Martinou Finnegarthovou?“

Hospodyně sňala velký šátek, který jí dosud chránil vlasy při krocení koně. Dlouhé vrkoče barvy lerijského zlata se rozvinuly a padly až pod pás.

„Ne, to nejsem já,“ namítla klidně. Za mužovými zády už zahlédla čtyři své muže.

„Odpusťte, že tomu nevěřím. Řekli mi, že se jedná o nevšední krásku a není možné, že by se toto ubohé město mohlo chlubit dvěma stejně krásnými ženami.“

„Má práci,“ prohlásila žena a zamířila k rapíru ležící-mu na zemi. Postřehla, že muž nemá dlouhou zbraň, za pasem měl jen dýku a ještě něco – z kožené pochvy u sed-la trčela nějaká rukojeť. Klidně sáhla pro rapír, opásala se a zvedla pohled k hostovi. Udiveně se zamračila. „Ještě jste tady?“

„Jde o to, že nemá co dělat,“ pospíšil si s objasněním. „Tady se nudí a maří svůj všestranný talent. Mám pro ni touženou práci, při níž zažije vzruch, nikdo ji nebude omezovat a vyslouží si přiměřenou vděčnost.“

„Jak přiměřenou?“

„Třicet dukátů ročně.“

„Ročně?!“

„… stravu a tak dále pro tři osoby, pro pomocníky půl dukátu měsíčně.“

Martina pohodila hlavou a rozesmála se. Příchozí ji s potěšením poslouchal.

„Tady mám dvě stě,“ řekla, „z… koní,“ dokončila po nešikovné pauze.

„Z vydírání,“ opravil ji mírně Hondelyk. „To není ani čestné ani zajímavé zaměstnání…“ Když Martina sáhla pro rapír, nereagoval. „Uznávám, že jde o geniální ná-pad, i provedení si zaslouží ocenění, ale potom… nuda. Oni poslušně platí, takže nejvíc energie spotřebujete na vymýšlení práce pro své lidi.“

„Právě jsem pro ně něco vymyslela!“ pohrozila.

„To je toho, šest na jednoho. Zapíchnete mě a co po-tom?“

Žena zaváhala a pak vyprskla. „Ani nevím, co na to říct! Taková hloupost…“

„Povězte ano a odvedu vás na svůj statek, který vyža-duje silnou ruku a musí se na něm zařídit spoustu věcí. Je tam moře, rybáři, prales, jeleni, tuři a medvědi, o ptac-tvu nemluvě. Zajíci dupou po ozimech. A vzpurní sedláci, navíc dva hloupí a žárliví sousedé. Není to lákavé?“

Zabodla do něj zelené zraky. Ruku držela na jílci.

„Promiň, že si tě tak prohlížím,“ pronesla pomalu a ti-še. „Ale hledám v tobě hloupost, která by všechno vysvět-lila, avšak nenalézám ji…“ Hondelyk poděkoval úklonou, „… takže si tropíš žerty, což nesnáším.“

„Sama sobě odporuješ, paní. Kdybych nebyl blázen, což bych se odvážil přijít a dobírat si samotnou Vlčici?“

Rapír s nepříjemným vrznutím vyklouzl z pochvy, hvízdl vzduchem a vedený pevnou rukou se zastavil špič-kou na Hondelykově krku. Žena nazvaná Vlčicí oddycho-vala rychle a mělce, zelené oči jí svítily. Proslulé smaragdy Pai a Pei by vedle nich vypadaly jako dvě lesklá nazele-nalá sklíčka. Najednou spustila ruce.

„Nechápu,“ pokrčila rameny. „Ale nehodlám tě zabít, pane.“

„To by bylo příliš jednoduché…“ začal, ale Vlčice se najednou natáhla a hleděla za jeho záda. Vysokou, nikým nehlídanou bránou – protože pětice mužů se zbraněmi v rukou sledovala Hondelyka – přijížděl druhý jezdec.

„Copak, roztrhl se pytel s hosty?“ broukla Martina.

Cadron měl na sobě vypůjčenou parádní zlatou drátě-nou košili, kterou zastavil a nevyzvedl jeden z Urychových hostů. Z přilby mu vylézaly dlouhé světlé lokny, husté vousy a kníry téže barvy lemovaly obličej, takže holou kůži bylo možné vidět jen kolem očí. Před Martinou se-skočil a nedbale se uklonil.

„Pokud jsi Martina Finnegarthová, paní, pak…“ zne-nadání zesílil hlas a začal křičet: „… Přináším výzvu od své paní Hornicatty Welebové!“

„Co přinášíš?“ užasla Martina.

„Přináším výzvu od své paní Hornicatty Welebové!“ opakoval Cadron. „Domnívá se, že ses na tomto místě vy-krmila už dost. Chce tě nahradit. Protože nechce marnit čas a životy bojovníků, navrhuje ti souboj. Která vyhraje, zůstane, a druhá musí odejít jinam.“

„To už překračuje mé…“ vyštěkla Vlčice, ale Cadron odskočil a vřískl:

„Kroť se, paní. Jsem pouhý posel a ti se nezabíjejí!“

Hospodyně se zhoupla na patách, aniž přitom odtrhla pohled od Cadrona. Bleskově posoudila, že je tu svědek, kterého by bylo rovněž třeba zabít. Cadron hlasitě dodal:

„Ostatně jsme obklopeni padesáti střelci s kušemi.“

„Risknu to: Zabiju!“ zavrčela Vlčice.

„Tak já půjdu,“ prohlásil Hondelyk. „Už tady nemám co pohledávat. Pobudu ve městě pár dní, a před odjezdem si pro vás najdu ještě chvilku.“

„Co to má znamenat?“ zavřískla Martina. „Jeden žva-ní, druhý mi nadává!“

Rozmáchla se a máchla rapírem, Hondelyk si toho ne-všímal a se sklopenou hlavou zamířil ke svému oři. Cadron šel vedle něj.

„Také se rozloučím,“ řekl. „Odejdu odtud s vámi, po-kud smím, pane.“ Po několika krocích zvedl hlavu a za-rval: „Vlčice přijala výzvu a zítra v poledne dojde tady ve dvoře k souboji!“

Hondelyk už seděl v sedle a s pootočenou hlavou po-zoroval Cadrona. Potom pohlédl na hospodyni. V obličeji se mu rýsovala nechuť s rezignací, jako by chtěl říci: „Ne-příjemný člověk, ale co se dá dělat, má pravdu!“ Martina Finnegarthová zkameněla s rapírem v ruce, s pootevřený-mi ústy, s úžasem v očích. V tichu, v naprosté nehybnosti už osmi mužů a jedné ženy, popohnali hosté koně k bráně a potom za ni. Zmizeli za zatáčkou, a hospodyně se sluhy stáli a zírali na cestu.

Přesně v poledne se mezi křídly dokořán otevřené brá-ny objevil oslnivým sluncem zalitý obrys jezdce. Zvolna dojel ke dvorci, překročil práh brány, seskočil z koně a ho-dil uzdu nejbližšímu z postávajících mužů. Nevypadal na stájníka, ale Cadron se tím nijak nevzrušoval. Kůň stanul na místě. Cadron se dvorně uklonil Martině, která sedě-la ve vyřezávaném křesle pod baldachýnem. Od včerejška se dvůr změnil – byl pečlivě zameten a nedávno polit vo-dou. Byly sem doneseny lavice a několik stolů, na lavicích seděli zamračení ozbrojenci, na stolech stály džbány oro-sené velkými studenými kapkami a sklenky. Vedle sebe položila Martina na lavici několik druhů zbraní, po dvou morgensterny, rapíry, drahnijské, žebrované i obouruční meče, několik druhů šavlí, vzácné katany, palice zvané palcáty, sekyry a na samém konci bojové vidle: se dvěma, třemi i čtyřmi hroty. Příchozí si pozorně prohlédl zbra-ně a v tichu napětí i očekávání strčil do úst dva prsty a pronikavě hvízdl. Martina přimhouřila oči – připravi-la se sehrát velké představení, a teď jí zase někdo bere vítr z plachet. Byla však chytrá a uvědomovala si, že po-kud se nyní začne hádat o průběh ceremoniálu, v očích přihlížejících nic nezíská. Klidně tedy seděla a čekala na další postup přivandrovalců. V bráně se objevil další jez-dec. Cadron přiskočil a pomohl příchozí sesednout. Potom o krok ustoupil a zvolal:

„Vzácná paní Martina Finnegarthová, vzácná paní Hornicatta Welebová!“

Martina vstala s tváří staženou zlostí, přičemž před-vedla půvabné nožky v úzkých kalhotách a botách nad kolena.

„Co to má znamenat, hlupče? Děláte si srandu?“

Rukou ukázala na Hornicattu Welebovou. Malá, kyprá žena v prostých šedých šatech sklonila hlavu.

„Pokud nehodláš říct nic moudřejšího, přistupme k vě-ci,“ zachraptěla. Jako kachna se dokolébala k lavici se zbraněmi, k nosu přiložila palec a s citem smrkla. „Co sis vybrala?“

„Ty! Ty? Já ti…“ Martina dupla a přiblížila se k ní dvěma rychlými kroky.

„Aha, budeme se bít pěstmi a tahat se za vlasy k po-těšení přítomných,“ přimhouřila Hornicatta oči. Přitiskla pěsti k hrudi a několikrát pozvedla lokty – rozcvičovala se před bitkou.

Hospodyně nedokázala potlačit zuřivé zaječení. Po-třásla hlavou, takže předvedla nádherné lokny rudých vla-sů. „Za vlasy?“ vyjekla. „To bys ráda, přivandrovalkyně!“

„Tak do toho,“ pleskla Hornicatta do dlaní. „Jako vy-zvaná můžeš volit.“

Odstoupila od lavice a pokusila se zkřížit ruce na pr-sou, to se jí ovšem pro jejich ohromnost nezdařilo; vzdala to a spojila prsty pod nimi. Martina přezíravě pohlédla na břichatou sokyni a pak na lavici. Nakonec mávla re-zignovaně rukou. Zvedla rapíry a nabídla obě rukojeti. Hornicatta jeden uchopila, odkašlala si a mocně odplivla do vlhkého prachu.

„Beru všechny za svědky,“ zachraptěla, „že v případě porážky…“ Rozkašlala se. „V případě porážky odtud udejdu a totéž požaduji od tebe,“ neobratně ukázala na Martinu rapírem.

„Souhlasím!“

Martina zaujala graciézní postoj. Soupeřka jen mlask-la, a postavila se také. Pozdravily a zkřížily čepele. Marti-na najednou postřehla, že rivalka se přestala chovat neob-ratně, ale už neměla čas na úvahy. Připravila útok a při-stoupila k jeho provedení.

V místě, kde před chvíli stála Hornicatta Welebová, vsak bylo prázdno. Pod čepelí Martinina rapíru pronik-la břichatá útočnice a vší silou do něj udeřila, současně nastavená noha znemožnila ústup. Martina zuřivě švihla, aby alespoň při pádu udělala na tváři sokyně krvavý šrám a mohla se potom pustit do špikování korpulentního těla. Nepodařilo se.

Pod svištící čepelí opět nikdo nebyl, potom něco silně t rhlo jejím rapírem, Martina pocítila bolest v lokti a pus-tila zbraň. Padla na záda a ztuhla. Na krku cítila hrot, který ji přibodl k zemi.

„Tak to bychom měli,“ zabručela Hornicatta. „Zavolej na své lidi, že všechno proběhlo podle pravidel a že mě nehodláš střelit do zad.“

„Dovol mi vstát!“ vydechla přemožená.

Vítězka na ni pozorně pohlédla a pak odstoupila. Martina vstala a otřepala si zaprášené ruce. Zhluboka vydechla.

„Prohrála jsem.“ Otočila se a opakovala: „Prohrála jsem. Je to nemožné, ale opravdu jsem prohrála.“ Vzdych-la a zavrtěla nevěřícně hlavou. „Všechny vás zprošťuji zá-vazků, výplata bude odpoledne.“

Pohlédla na Hornicattu, kousla se do rtů a v očích se jí objevily stále větší démanty slz.

„Nechápu,“ řekla. „Je to hloupý sen. Jdu se probudit.“ Zamířila k domu. Všichni zaměstnanci ztuhli, Hornicatta Welebová odhodila rapír do písku, došla ke svému koni a počkala, až jí Cadron dvorně nastaví spojené dlaně.

„Jsi ale těžký!“ zaúpěl pod její tíží.

„To ty hrozné podušky a několik vrstev hadrů,“ sykla Hornicatta. Klidně popohnala koně a bez ohlédnutí vyjela z brány. Cadron skočil do sedla, ironicky se uklonil tázavě zírajícím mužům a pobídl koně, aby co nejrychleji dohonil Hornicattu.

„Myslíš, že je to všechno a dál už to půjde hladce?“ Ohlédla se přes rameno a tiše pronesla Hondelykovým hlasem:

„Je to hrdá, ale rozumná žena. Byla zdeptána a ze-směšněna, musí odtud odejít. A jestli uvažuje tak, jak si myslím, víckrát se o takový chleba nepokusí, proto-že chutnal velmi hořce. Člověk bývá nepřemožitelný do okamžiku, kdy poprvé prohraje.“

„Oho!“

„Nedělej si ze mě srandu, sám jsi viděl!“ pohrozila Hornicatta.

Rozesmáli se. Pak zjistili, zda je někdo nesleduje a za-mířili ke skrýši v houští. Po krátké chvíli odtud vyjeli dva muži s jedním neosedlaným koněm a nad houštím se vznášel dým ze spálených Hondelykových hadrů a Cadronových paruk.

„Co ted?“ zeptal se pro pořádek Cadron, třebaže vě-děl, co uslyší.

„Ted? Hm, pojedu se zeptat Martiny, jestli by přece jen nechtěla hospodařit v Schalsamanu.“

„Hezké,“ zavrčel Cadron. „Jestli tam někdy dorazíme, rozseká mě na cucky.“

„Nepozná tě, proto jsi byl maskován.“

„O to se neboj: s Hornicattou jsme v její paměti na-vždy.“

Hondelyk jen pokrčil rameny. Vjeli na cestu a zastavili se.

„V tom případě se vracím do města,“ prohlásil Cadron v očekávání protestů.

Nastalo ticho.

Hondelyk pokýval hlavou.

„Dobrá.“

Rozjeli se. Hondelyk o chvíli později opět projel bra-nou Martininy usedlosti. Než dorazil k domu, otevřely se dveře a stanula v nich hospodyně. Na tváři měla napsáno:.,Dobře, že jsi tady! Musím se s někým vypořádat!“ Než vsak stačila otevřít ústa, ukázal Hondelyk palcem za sebe a zeptal se:

„Co tu dělal ten Hornicatta?“

„Co…“ zakuckala se. „Co tu dělal kdo?“

„Hornicatta. Ten šermířský mistr. Navštívil tě, paní?“

Sestoupil z Poka a obcházel ho se záplavou otázek: „To je tvůj známý? Opravdu je tak rychlý? Povídá se, že mečem usekne hlavu komárovi, je to pravda?“

„Hornicatta? On? ON?“

„No ovšem,“ odpovídal znechucen její neznalostí. „On.A kdo?“

Nevnímala. Martininy oči opět vesele zazářily a urážely nešťastné Pei a Pai.

„Tak to byl muž?“ říkala si. „To mění všechno! Můžu…“ ustala a zamračila se. „Kdo mi uvěří?“ Uvažovala a uvažovala. „Dosvědčíš mi to, pane?“

„Já? A co?“

„Že to byl Hornicatta!!“ zvolala netrpělivě. Sama už nevěděla: má toho hlupáka zabít nebo mu dát možnost svědčit.

Zatvářil se rozpačitě.

„Můžu, ale stejně bych nepřísahal. Byl divně oblečený a viděl jsem ho jenom jednou. Určitě to byl on, ale pokud jde o přísahu…“

K čertu!“

Pok zaržál. Martina zuřivě zafuněla, ale přesto se tvá-řila veseleji než před chvilkou. Hondelyk si řekl, že plán byl přesný jako střela mistra. S porážkou se Martina vy-rovná, ale zadřená tříska zůstane, už si nebude tak jistá, tak energická, bude pochybovat o vlastní síle. A určitě sejde z nebezpečné stezky.

„Těžko…“ pronesla a pohlédla k obloze. „Přivádí tě sem něco určitého, pane?“

„Ano. Jak jsem řekl, koupil jsem usedlost. Moře, lesy a odporní sousedé. Potřebuji někoho, kdo si s tím poradí.“

Zamračila se a vpila se do něj pohledem, ale narazila na pancíř upřímnosti, důvěry a ještě nějakého citu.

„Hm…“ pronesla. „Vždycky mě svědí špička nosu, když něco nesouhlasí…“ Dlouze mu hleděla do očí, hle-dala pochyby a pátrala. „Z druhé strany…“

„Z druhé strany?“

Přimhouřila oči a chvíli uvažovala. Zavrtěla hlavou.

„Nechápu,“ pronesla znechuceně. „Zvu tě na sklenku vína, mám opravdu dobré, vyrazíme brzy…“ V hlase jí zazněla lítost: „Přijdu o sklep a… Ech!“

„Sklep mám přímo báječný,“ poznamenal vábivě Hondelyk.

Pohlédla na něj jinak, už nikoli tázavě, nehledala skry-tý význam.

„Jenom kdyby mě tak nesvědil nos…“

Zavrtěla hlavou, až jí rudé lokny zavířily.

Pohlédli na sebe. Hondelyk poprvé v životě viděl, jak vypadá Martinin úsměv.

Byl jím nadšen.

1996

Pravdivý příběh Orsona Wellese a světa

Miroslav P. Jab łoński

Orson Welles, známý režisér (i když ne přehnaně), seděl ve svém oblíbeném křesle a přemítal, čím ještě ohro-mit, svět.

Už se mu to párkrát povedlo a tato činnost se mu zalí-bila, i proto, že byla velice dobře honorovaná. Netrpělivě žužlal doutník, ale inspirace nepřicházela. Rozptylovala ho jeho životní múza Rita, která s úporností hodné lepší věci už několik hodin trénovala před zrcadlem svlékání dlouhé rukavičky.

„Idiotka!“ pomyslel si o manželce, Mrs. Hayworthové.

Dobře věděl, jak tuto scénu zahrát tak, aby vstoupila do dějin filmu, ale nechtělo se mu vstávat, aby jí to ukázal. Orson vážil skoro dvěstě padesát liber a nehodlal kvůli každé pitomosti zvedat zadek.

„Ať se trošku potrápí,“ rozhodl se. „Prospěje jí to.“

Jejich syn, který se bůhvíproč jmenoval Humprey Bogart, mu také brnkal na nervy. Seděl tiše jako myška a četl si nějakou knížku. Byly mu čtyři roky a právě se naučil slabikovat.

„Tati, je spisovatel Herbert George Wells náš příbuz-ný?“ zeptal se najednou tento poloanalfabet, čímž zahnal Orsonovi jakousi geniální myšlenka, která zmizela v ne-návratnu.

Geniální myšlenky už jsou takové – zlomyslné a zrád-né.

Orson Welles nikdy neslyšel o spisovateli jménem Wells, nezajímal se totiž o nikoho kromě sebe sama. Ale to nemusí přiznat, hlavně ne tomu parchantovi Humpreymu, pokládanému za jeho syna.

„Drž hubu!“ odvětil Velký režisér. „Táta přemýšlí…“

Chvíli vládlo ticho a potom padla další nevyhnutelná otázka, mařící mnohahodinové povalování v křesle.

„Táti, existují Marťané?“

„No tohle!“ zaječel Welles vyvedený z rovnováhy. „Rito, přestaň s tím rukavičkovým striptýzem a seber mu tu knížku, ruší mě v přemýšlení!“

„Drahý!“ pronesla nadšeně Rita. „Jsi geniální, právě tak se to musí zahrát – jako bych se stahováním rukavičky svlékala donaha!“

„To bylo zřejmé od začátku,“ broukl Welles, poněkud zaskočený svou genialitou.

Jako obvykle se objevila tam, kde neměla. Malý Humphrey se rozplakal, což nebylo nic divného přihlédneme-li k tomu, že dětství mu plynulo balancováním mezi mat-činou nevázaností a otcovým sobectvím. Přitiskl knihu k útlému tělíčku.

„Nedám! Je to zajímavé!“

„Zajímavé?“ užasl otec. „Jak může být zajímavé něco, co jsem nevytvořil já? Važ slova, parchante, jestli chceš dostat večeři! A naval tu knihu. O čem je?“

„O Marťanech,“ vzlykl hošík. „Jak přiletěli na Zemi a dobyli ji. Chci vědět, jak to dopadne…“

„Jsi mladý, dočkáš se,“ odvětil milovaný otec a vyrval mu knihu.

Velký Orson Welles nevěděl, proč trvá na nahlédnutí do synovy četby, ale cítil v nitru intelektuální napětí, ja-ko by se blížila Idea. Usedl rozlehlým zadkem na opěradlo křesla, které zaprotestovalo proti tomuto narušení těles-né nedotknutelnosti táhlým zapraskáním – v unaveném nábytku zřejmě něco povolilo.

Malý Humphrey, zbavený svým trapitelem četby, na-sadil trpitelský výraz – který, známý jako „Bogart v těs-ných botách“, mu v budoucnu poskytl slávu a obživu – a potom se zjevnou spokojeností v prasečích očičkách pozoroval matku, jak trénuje před zrcadlem. Stahování rukavičky v jejím podání čišelo takovou erotikou, že v místnosti bez protestu zvadly všechny květiny, které dostala.

„Krásná smrt,“ pomyslel si Humphrey a kopl se do kotníku, aby nepodlehl této náladě; rozhodně byl na ni ještě moc malý.

Orson prolistoval knihu a pohlédl nepřítomně na rodinu. „Euréka!“ zvolal.

„Jmenuji se Rita, drahý,“ připomněla mu manželka od zrcadla. „Zkus si to zapamatovat, vždyť jsme se na některých věcech dohodli… Já ti také neříkám Johne…“

Šlo o nějakého Wayna, béčkového herce zaměstnáva-ného při natáčení westernů výhradně proto, že ho milova-li koně. Ženy ostatně také, což nesvědčilo o příliš dobrém vkusu komoňů.

„Euréka znamená ‚našel jsem‘, krávo. Jsi krásná a pitomá, a já takové ženy miluji, i když mě to někdy hrozně znervózňuje! Mimo Beverly Hills se s tebou nikam nesmí, jinak by člověk přišel o pověst. Ještěže Humphrey občas něco čte. Dosud jsem byl přesvědčený, že není mým dítětem, ale teď mi připadá, že tvým taky ne. Kde se tady vlastně vzal?“

„Zůstal po nějakém večírku. Všichni usoudili, že je náš syn, nechtěla jsem proto dělat rozruch ani ho strčit do nalezince. Jí málo, moc nás nestojí a někdy je docela milý. Viď, synku?“

Hvězda mu načechrala vlasy; ty se podezřele zelektrizovaly a trčely na všechny strany, jako by nehodlaly klesnout.

„Neřekl jsi nám, co jsi našel.“

„Přesvědčíte se. Obecně řečeno, jde o nápad. Víc neprozradím, protože konkurence nespí, a Humpheymu nějak nevěřím. Hned všechno vyzvaní. Viď, synku?“

Také režisér polaskal chlapcovu hlavu, takže vlasy ukamžitě klesly a na čtvrthodinu strachem zešedivěly. Orson vstal, křeslo úlevou vydechlo, a Humphrey, kte-rý měl v mládí citlivé srdíčko, chtěl zatelefonovat pro do-mácího doktora. Otec ho odehnal od telefonu.

„Vypadni!“ nařídil krátce a kupodivu stručně. Ve chvílích rozhodujících o kariéře a slávě dokázal být ne-smírně rozhodný. Právě teď taková chvíle nastala: Vel-ký režisér telefonoval Velkému producentovi rozhlasových her Harrymu Trumanovi, který seděl ve své kanceláři ve třicátém patře mrakodrapu NBC a z nedostatku jiného zaměstnání pokládal nohy na stůl, což nábytek z duše ne-snášel. Když měl Harry chvilku času, rád ho tak trápil. Zazvonil telefon a Truman musel sundat nohy, aby dosáhl na sluchátko.

„Děkuji,“ pronesl stůl.

„Zde Velký producent rozhlasových her.“

Harry v duši snil o dni, kdy někdo vynalezne zařízení, které bude místo něho pronášet tuto nudnou větu; už pro ně měl patřičný výraz – automatická sekretářka.

„To jsem já!“ ozval se ve sluchátku známý hlas – i když ne natolik, aby Harry poznal, komu patří. „Poslyš, ty velikášský prcku, mám famózní nápad na hru, která otřese Amerikou. Senzace! Do telefonu víc nepovím, ale neod-cházej z kanceláře. Jedu k tobě!“

„Kdo je to? „ zajímal se Harry, kterému spousta lidí ří-kala prcku, i když to vůbec nebyla pravda, měřil totiž pět stop a dva palce, což přepočteno do soustavy SI dávalo mnohem víc – 155 centimetrů.

Tak to Harry prezentoval, protože Američané nevědě-li, kolik to ve skutečnosti je. Mělo to však onu špatnou stránku, že lidé, kteří se nechtěli k této neznalosti přiznat, ho odhadli od oka a říkali mu, jak je uvedeno výše.

„Welles, pitomče,“ řekl Welles a praštil sluchátkem.

To okamžitě popadl Humphrey a zavolal doktora. Do-ktor přišel, jakmile Orson opustil rodinné hnízdečko, se zájmem zhlédl vystoupení božské Rity a potom jí chtěl vyšetřit rameno. Když se zábavné qui pro quo vysvětlilo, lékař ošetřil křeslo, doporučil mu masáže a aby se vyhýbalo Wellesovi.

Mezitím Welles, který dobře znal zvyky Harryho Trumana, jel přímo k jeho přítelkyni, kam se Velký producent rozhlasových her rozhodl schovat před Velkým režisérem.

Harry Truman naprosto nehodlal otřásat Amerikou, vždyť už probíhala válka s tím vídeňským psychopatem, a věštkyně mu jednou prorokovala, že ji zlikviduje (válku, ne věštkyni) muž s jeho jménem. Pravděpodobnost i nevylučovala, že by jím mohl být právě on.

Všechno, co souviselo s Wellesem, ho opravdu děsilo, protože ho pokládal – nikoli bezdůvodně – za chlápka, který by pro vlastní slávu vyvolal válku větší, než je ta, která právě probíhala. Skutečnost měla už za okamžik jeho ponuré tušení potvrdit. Právě hrál kuličky s Mariannou, která tuto hru zbožňovala, když Welles prorazil dveře masou svého těla a pronikl do jejich ložnice.

„Je to bomba!“ zařval podle svého zvyku režisér a hodil knihu na přikrývku, pod kterou se hráči ukryli; když byl vzrušený, nedokázal se vyjadřovat jinak.

Mariannin reflex je oba zaskočil – okamžitě vyhodila knihu oknem a v očekávání výbuchu padla na podlahu prsty v uších. Wellesovi spadla čelist.

„Jsi ještě hloupější než Rita,“ zhodnotil uznale a rozběhl se do zahrady.

Za chvíli byl zpátky.

„Válka světů,“ zafuněl. „Přesně to potřebujeme! Marťané napadnou Zemi, zaútočí na Ameriku, ratata bum! a my to budeme vysílat jako reportáž z místa autentických událostí! Rozumíš, prcku? Vymyslel jsem pro tebe hranou reportáž, není to krása?! Pověz sám: začneme zprávou, že někde něco přistálo, nějaké UFO, zatím to ni-kdo neviděl, reportér hovoří se svědkem, přihlouplým far-mářem, který viděl podezřelý záblesk, slyšel rámus a tak dále. Potom vlna zpráv narůstá, začneme přerušovat běž-ný rozhlasový program, aby nikdo nepochopil, že se jedná o hru. Potom vetřelci začnou napadat lidi, doplníme to zvukovými efekty z bojišť, těch máme v dnešní době dost. Lidé začnou telefonovat do studia, ptát se, a my ty rozho-vory pustíme do éteru, aby hra byla ještě autentičtější…! Uvědomuješ si, co se stane? Šílenství!“

„A kdo vyhraje? „ zeptal se střízlivě Harry, který nebyl právě unesen rozvíjenou vizí.

„My!“ zaryčel Orson. „Ty a já! Vlastně ještě lip – já a ty!“

„Mně to nepřipadá jako moc dobrý nápad,“ odvážila se poznamenat Marianna. „Lidi jsou teď moc nervózní, třeba já.“

„Ty nejsi důležitá!“ řekl Velký režisér zdvořile. „Dů-ležité je jenom Umění!“

„Jak pro koho!“ prskla Marianna a zalezla pod při-krývku, aby sebrala rozsypané kuličky; po chvíli odtud vystrčila zrudlý obličej. „Jste oba odporní. Vypadněte!“

Orson, kterého kuličky moc nezajímaly, ochotně zvedl velký zadek. Byl připravený k odchodu. Harry Truman vypadal vývojem událostí zklamán, ale snášel to udatně. Nespokojenost zakrýval pečlivostí, se kterou se oblékal.

„Pospěš si!“ zavrčel Velký režisér ovládnutý Idejí, kte-rý nepochopil, že Velký producent mu tak naznačuje, že by udělal nejlíp, kdyby vypadl; Harry posléze zvedl kra-vatu a vzdychl: byl hotový.

„Pa, miláčku,“ pronesl k přikrývce skrývající Marianniny vnady. „Hru dokončíme později.“

Odpovědělo mu nesrozumitelné zavrčení – jako by se grizzly předčasně probudil ze zimního spánku. Oba Velcí se otřásli a pro všechny případy přidali do kroku, protože Marianna byla nevypočitatelná.

„Možná bych pro ni měl roli,“ usoudil Orson.

„Šikovné ošetřovatelky?“

„Ne, krvežíznivého Marťana,“ broukl režisér. „Ležela by pod přikrývkou a vrčela.“

* * *

Malý Humphrey, zbavený zajímavé četby, začal z nedostatku jiných zájmů rychle dospívat a když konečně odešel doktor No, který padesátkrát zhlédl vystoupení božské Rity, Bogartovi vyrazil knírek. Pozdější slavný herec vyrostl v zachmuřeného, nemluvného mladíka s křivou hubou. To byl výsledek hluboko v srdci skryté nevraživosti k Orsonovi, kterého začal pokládat za bezohledného otčíma – Humphrey zřejmě trpěl oidipovským komplexem. Rita zaujatá sama sebou nepostřehla proměnu dítěte v mladého muže, třebaže jí probíhala přímo před očima, a aniž si cokoli uvědomila, začala se převlékat. Jak známo, převlékání spočívá v tom, že se nejprve svlékne to, co má daná osoba dosud na sobě, a teprve potom se oblékne něco jiného – nikdy naopak.

Rita postupujíc tímto staletími prověřeným návodem byla mírně udivena pohledem, kterým její počínání sle-doval synek. Po chvíli pocítila stud, tento pocit však nerozpoznala, protože ho nezažila už tak dlouho, že jí jeho chuť vybledla v paměti jako chuť jahod za bídy, až nakonec zpozorovala, že malý Bogart dospěl. Tento úkaz ji zaujal. Zájem byl oplácen.

„Co na mě tak čumíte?“ zeptala se diplomaticky, protože si nebyla jista, s kým vlastně jedná.

„Udělej to ještě jednou,“ poprosil Humphrey, který v důsledku urychleného růstu přestal věřit nejen v čápy a svatého Mikuláše, ale i v početí z ledví geniálního Wellese a lůna božské Rity.

Do té doby byl v této rodině jediný, kdo se k uvedenému názoru přikláněl, a ne bez významu hrál v tomto aktu ztráty víry svou roli sexappeal jeho bývalé mamky.

„What?“ zeptala se Mrs. Hayworthová, rozhovor totiž probíhal anglicky.

Není od věci na tomto místě dodat, že Humphreyho žádost zněla v tomto jazyku takto: „Do it again, please.“

Konec citátu.

„Před cizími se nesvlékám,“ protestovala herečka na chlapcovu drzou žádost, aby se převlékla do něčeho dal-šího.

„Já nejsem cizí,“ ohradil se Humphrey svým proslu-lým chraplavým hlasem. „Býval jsem tvým synem.“

„Tím spíš,“ odvětila Rita po úvaze. „Nevím co, ale je v tom ně-co nepatřičného. A zvláštního,“ dodala po chvíli. „Tady máš komiks s Kačerem Donaldem, třeba v tobě uvolní napětí a komplexy.“

Ke své smůle Humphrey ze zvyku uposlechl a než se prokousal první stránkou, byly mu zase čtyři roky a stěží slabikoval – což Rita přijala se zřejmým uspokojením.

„Muži jsou pořád dětmi,“ pomyslela si shovívavě. „V hlavě mají jenom chlast a ženské.“

Přípravy k hrané reportáži Orsona Wellese probíhaly plnou parou. Velký producent investoval do tohoto zámě-ru cizí peníze a Velký režisér vlastní genialitu.

Rita mezitím natáčela s Glennem Fordem, který tu byl zásluhou automobilky Ford, což ji nesmírně bavilo. Když k tomu dodáme, že ford znamená brod, Ritina radost neznala mezí. Její smích se perlivě nesl všemi studii, což vedlo k tomu, že ve skladech starých kulis žijící krysy se přestěhovaly ke konkurenci. Tam právě natáčeli Mor podle Camuse a připadalo jim, že tito neplacení statisté jim spadli přímo z nebe.

Konečně nastal den, který měl otřást Amerikou a ná-hodou otřásl celým světem. Jak se ukázalo později, kdy utichla vřava, byli pochováni mrtví a ošetřeni ranění, ně-jaký pitomec (to byl obecný úsudek pojídačů hamburgerů o Velkém režisérovi) přerušil v nejzajímavější chvíli roz-hlasovou reportáž z baseballového utkání o mistra Spoje-ných států, aby posluchače mátl zelenými mužíčky! Když McMillan nadhazoval rozhodující míč na třetí metě, ja-kýsi idiot začal blouznit o strojích padajících z nebe s tak odpornými bytostmi, že takové nikdo neviděl ani v komiksech; a tam už bylo všechno.

V souladu s očekáváním geniálního Orsona se rozezněly telefony v rozhlasovém studiu!

„Ty génie!“ vřeštěli vlastenecky naladění Američané, pro které byl výsledek utkání záležitostí života a smrti „Počkej, až tě dostaneme do drápů! Pak na Marťany nezapomeneš! My už si tě najdeme v tom baráku NBC, protože nedokážeš schovat svůj velký zadek, do kterého tě kopneme tak, že odletíš druhou kosmickou rychlostí přímo na Mars! Tam si přerušuj přenos z kuliček, protože současně s tebou vykopneme Velkého producenta i s tou jeho Mariannou, vrčící jako grizzly pod přikrývkou!“

Marně se Welles snažil, marně informoval o postu-pu krvežíznivých Marťanů drtících Národní gardu, marně v záchvatu geniality vymyslel laser řezající tanky jako máslo – vlastenečtí Američané vyrazili – každý ve svém fordu – k budově NBC. Cestou se zásobovali shnilými rajčaty, smadlavými vajíčky, prošlými konzervami a džusy, které měly nahradit Molotovovy koktajly. Tím vznikly na silnicích strašlivé zácpy, havárie, požáry a zemětřese-ní – zkrátka apokalypsa. Obchody se vyprázdnily, některé vlastenečtí Američané vyplundrovali. A rozhlas bláz-nil dál – Marťané dorazili až k Washingtonu, prezident Roosevelt už-už ze sebe strhával košili, aby z ní udělal bílou vlajku a vzdal se dobyvatelům, když Velký režisér pochopil, že prohrál – a zapnul závěr baseballového utkání o mistra Spojených států. Rozjitřený dav v ulicích amerických měst ztuhl s otevřenými ústy, z každého rá-dia v každém domě do každého auta značky ford padala důležitá slova hlasatele vykreslující posluchačům situaci na hřišti pět minut před koncem utkání.

Vedl tým Minneapolis.

A tak to mělo zůstat, protože tehdy přistáli Marťané a utkání nebylo nikdy dohráno. Ale to už znáte.

1996

Den na dostizích

Maciej Źerdziński

„Už je mezi svými,“ řekl ďDrizzler.“Tam, kde žije jeho bratr.“

Sloužící přinesli mísy s ovocem. Nalili víno.

„Není vůbec jisté, jestli se mu to podaří, „ vzdychl Hallejo. „Tam, kde svítí jen jedno slunce, se snadno zbloudí. Nad jeho domem visí mraky.“

Stůl byl dlouhý, ale u aksamitového ubrusu sedělo jen málo hostů. V přítmí popíjeli víno a naslouchali tichému šumu za okny. Tekl tam potok, jehož voda byla každým měsícem kalnější.

„Relphe musí počkat, „ řekl ďDrizzler.

„Už čeká, pane. Ale nebyl jedním z nich příliš dlouho? ‚„

„Co tím míníš, Brandio?“

Trpaslík si uhladil dlouhý vous a vypil víno na ex.

„Nepřešel na stranu toho, jehož jméno je prokleté? Třeba už pracuje proti nám.“

D’Drizzler vstal. Svíce náhle vzplanuly naplno. Šumě-ni potoka zesílilo.

„Ne. Přestože čeká a poslouchá příkazy Pána rozkla-du, pořád zůstává částečkou mne, stejně jako ten, který se má k němu připojit. Dokážeš smísit víno s vodou? Víno této kvality? Relphe čeká. Dnes je nás pouze sedm, protože jsem se obával přizvat další. Decayro má mezi námi své lidi. Strká špinavé prsty do našich srdcí a já mu dovoluji věřit, že vyhraje, protože jsme osamoceni. Neví, kdo je Relphe. Neví nic ani o Caldrithovi.“

„Přestože nyní slouží jemu, „ řekl Hallejo, „stojí na naší straně. Ale co se stane, když se Caldríthovi nevrátí paměť? Zemře se zlobou v srdci? Toho se bojím.“

„Obětoval život. Dostane paměť zpátky.“ D’Drizzler propletl prsty. „A až si pohlédnou do očí, Decayro bez-mocně zapláče. Bestie zůstane naživu a my ji budeme kr-mit.“

„Jenže potom už nebude bestií, „ přikývl Hallejo.

Pozvedli číše…

Velký ventilátor zvolna promíchával horký vzduch. Lopatky ho s tichým šumem nabíraly a opět metaly do noci, v níž zářila světla města a bylo vidět most rozklenutý nad zčeřenou vodou. Bylo parno. Bylo dusno. Bylo léto.

Guy Aldritch pohlížel na řeku a vnímal kapky potu, které mu vyvstávaly na čele. Seděl potmě v hlubokém křesle a čekal na bouřku. Temné stíny zvýrazňovaly jeho hubený profil. Hlavu mu obklopovalo šest monitorů; pou-ze na jednom z nich se míhala nějaká čísla, ostatní byly vypnuté. Viděl, jak z řeky stoupají k obloze oblaka páry, aby po chvíli zmizela a opět se objevila. Připadalo mu, že dýchá ve stejném rytmu.

Když se mu u stolu objevilo holo, rychle zavřel oči. Ventilátor vířil dál, místností přebíhaly stíny.

„Probuďte se, Aldritchu.“

„Nespím, šéfe.“

„Jistě. Vsadím krk, že zase kombinujete, co v tomhle zasraném světě vylepšit. Udělejte si krátkou pauzu.“

„Přišli klienti?“

Holo se zamihotalo a usedlo do křesla. Obličej šéfa firmy skrývala maska v podobě udiveného dítěte s bucla-tými, zdravě červenými tvářičkami. Helper nikdy neuka-zoval svůj skutečný vzhled. Říkalo se, že jeho obličej ještě nikdo neviděl. Neznal ho ani Guy Aldritch.

Helper přikývl dětskou hlavou.

„Ano. Máme klienty. Chci, abyste se jim věnoval osob-ně, váš počítač už obdržel údaje. Přijdou za několik mi-nut..“

„Jistě, šéfe.“

Obraz beze slova zmizel. Helper si vážil každé chvilič-ky. Čím byl problém důležitější, tím méně mluvil.

Aldritch stiskl několik tlačítek. Ventilátor zrychlil, stěny místnosti se rozjasnily a začaly po nich přebíhat pruhy modravého světla. Monitory zavrněly a probudily se jako květy zalité jarním deštíkem.

Proč se šéf osobně věnuje právě této akci? V mé pracovně se vyskytuje velice zřídka. Hm. Budou potíže.

„Zatraceně,“ zavrčel a v tom okamžiku dveře změnily barvu. „Vstupte.“

Na prahu stáli tři mimozemšťané. Tiskli se k sobě, byli při těle, a jejich hlavy připomínaly tapíry. Lebku nejbližšího z nich porůstaly šedivé štětiny, sčesané dozadu.

Ten bude nejdůležitější, odhadl Aldritch.

„Dobrý večer. Jsem rád, že mohu uvítat klienty WARS ‚N‘ GUNS.“

Štětinatý tapír zachraptěl basem:

„Zdravíme vás. Máme uzavřít kontrakt. Přejděme co nejrychleji k příslušnému jednání.“

Mimozemšťané přistoupili blíž. Sahali mu k pasu, ale měli mnohem širší ramena. Hlavy se jim neklidně pohybovaly, zdálo se, že používají víc čich než zrak. Za nimi vklouzl dovnitř bodyguard Steve Goblotter.

Aldritch přimhouřil oči a usmál se. Na nejbližším monitoru zazářily sloupečky písmen.

„Pocházíme ze soustavy Aldebaranu, která se skládá ze slunce typu H a sedmi studených planet. Obýváme čtvrtou. Přesné údaje jsme zanechali u vašeho kolegy.“

„Jistě, už je mám. Pojďte dál.“ Aldritch sledoval obrazovku.

Tapír pokročil a zvedl velkou hlavu. Aldritch pocítil ostrý, zvířecí pach a napadlo ho, že pokud mimozemšťané znervózní ještě víc, ventilátor situaci nezvládne.

„Na našem světě nejsme sami. Žije tam ještě jedna ra-sa, které říkáme Brohanti, což znamená hnusní hnusáci. Bojujeme s nimi od zrodu našeho světa. My se nazývá-me…“

„Asinové…“ Aldritch zapnul druhý monitor.

„Správně,“ přitakal tapír, jehož obočí trčelo dopře-du jako stříbřitá štětka. „A chceme tu proklatou válku konečně ukončit. Nikdo nevyhrává, nikdo nemá převahu. Naše mysli stravuje jed nenávisti, už nemyslíme na to, jak žít, ale jak bojovat. Bojíme se nepřítele a nepřítel se bojí nás. Prolilo se už tolik krve, že pro ukončení války se jí musí prolít ještě stokrát víc. Chceme zvítězit. K tomu potřebujeme dobré zbraně. Vaše zbraně.“

„Samozřejmě. Proto jste tady,“ řekl Aldritch a po-zoroval, jak štětinatý mimozemšťan nervózně přešlapuje. „Jaký typ zbraní vaši vládu zajímá? Naše nabídka je ši-roká.“

Nyní se hnul druhý tapír. Měl dlouhý rypák a červené, pátravé oči. Tuhé štětiny přistřižené na ježka se neklid-ně zavlnily. Voják, zhodnotil v duchu Aldritch. Uniforma v očích, rozkaz v pohybech.

„Chceme atomovku.“

Aldritch vzdychl. Štíhlými žilnatými prsty zaťukal na třetí obrazovku.

„Jistě znáte situaci. Základem činnosti firmy WARS ‚N‘ GUNS je striktní zákaz prodeje jaderných zbraní. Toto pravidlo nemá, nemělo a určitě nebude mít žádné výjim-ky. Jistě, někteří lidé poskytli několika světům nukleární hlavice…“

Záblesk naděje v očích mimozemského vojáka byl pa-trný i z druhého konce místnosti. „… Ale to nebyly dary, jak jistě tušíte, které tam toužebně očekávali.“

Cizinci rychle sklopili zvednuté choboty. Goblotter se chraptivě zasmál. Aldritch pohlédl na ventilátor, ale vrtu-le vířila tak rychle, že už neviděl řeku ani most. Ještě před chvíli tu byl tmavý, pochmurný pokoj, nyní pohádkové moře barev. Působivé. Připomínka, že sice nyní hovoří jako dva obchodníci, ale někde v pozadí je smrt a oceán krve. Stačilo zapnout jiné světlo a pozorněji sledovat tapíří choboty mimozemšťanů.

Aldritch věděl, že takto uvažovat nesmí. Pouze prodává. Oni kupují. Na chvíli zavřel oči a opět spatřil řeku s odlesky světel města.

„Poslouchám další návrhy.“ Voda mu připadala červená a musel otevřít oči.

„Víme, že je neprodáváte,“ pokrčil voják rameny. „Chtěli jsme to jen zkusit. Ve skutečnosti nás zajímají biologické zbraně.“

Aldritch pokýval spokojeně hlavou, jako by oceňoval rafinovanost jejich plánu. Svině, říkal si. Pořád totéž.

„Výtečná volba,“ pronesl nahlas. „Vybrali jste si poměrně levnou a co je nejdůležitější, neobyčejně účinnou formu útoku. Než přejdeme do oddělení B, dohodneme detaily a způsob platby…“

Krk šedivého tapíra se mírně vydul, zřejmě polykal sliny. Ostrý pach zesílil.

„Nabízíme diamanty a zlato. To je vše, co může Zemi zajímat.“

„Správně…“ Po čtvrté obrazovce přelétly barevné sloupce. „Ale není toho moc.“

Rychle vyťukal několik údajů a pohlédl na odpověď počítače. Spodní hranice normy. Dobře. Musí to vzít, šéf by se případu nevěnoval, kdyby nebyli solventní. Nezna-menalo to, že pokud se nějaké otázky nedotkl, že je nevýznamná. Každý věděl, že nejdůležitější je to, o čem vůbec nemluví.

Šedivý tapír, zneklidněn dlouhým mlčením, nejistě zahekal:

„V předpokoji zjistili, že se vejdeme do stanoveného rozmezí.“

Aldritch přikývl.

„Ano. Do spodního rozmezí pro zbraň B. Pojďte se mnou.“

Na pátém monitoru se objevil červený nápis: „79,99% nasvědčuje programu ‚A Day at the Races‘. Opakuji: „79,99% na…“

Mimozemšťané opouštěli místnost a jen stěží skrývali pocit úlevy. Následoval je Goblotter, poslední šel zamyš-lený Aldritch. Opět viděl červenou řeku, lopatky venti-látoru nabíraly zpěněné vlny a měnily je v purpurovou mlhu; někde v jejím středu stál Helper a významně na něho mrkal.

Aldritch už věděl, proč se šéf rozhodl pro tuto trans-akci.

Šestý monitor zůstával temný.

Výtah zastavil. Byli sto metrů pod zemí, v komplexu V.

„Otevřete,“ vyzval Goblotter. „Dva muži a tři klien-ti.“

Aldritch přiložil palec ke stěně. Nejbližší cizinec trhl netrpělivě hlavou.

„Potvrďte příchod operační skupiny,“ promluvila stě-na.

„Potvrzuji. Skupina 3072. Biologický úkol.“

„Sdělte heslo.“

Pohlédl k Goblotterovi. Znal je jenom bodyguard.

„Saranče a Zuzana.“

„Okej.“

Dveře se otevřely, vstoupili dovnitř. Chviličku poté před nimi stanul mohutný, neobyčejně čilý muž. Luskl buclatými prsty.

„Pojďte za mnou.“

Aldritch kráčel poslední a pozoroval Asiny, zneklidně-né všudypřítomnou bělobou, ve které se ztrácel i vlastní stín. I když ten stín rostl celý život. Jako právě jeho.

U dalšího průchodu zůstal muž pozadu a pohlédl Aldritchovi do očí.

Aldritch šeptl:

„Dej jim verzi Normál plus. Ostatní ti vysvětlí šéf. Pravděpodobně ADATR.“

„Sakra,“ sykl tlusťoch a vyrazil dopředu.

Otevřely se další dveře.

„Jsme na místě,“ řekl nahlas. „Jmenuji se Markie Vanderberg. Mám tu čest radit vám při výběru vhodných mikroorganismů. Je snad něco lepšího?“

„Ne,“ ucedil voják.

„Máte nějaké návrhy, příteli? Zřejmě se ve věci vyznáte…“ Vanderberg se hlasitě zasmál a přikývl.

„Odborník jste vy,“ odpověděl pokorně Asin.

Biolog zakroužil prstem.

„Správně. Já jsem odborník. Bez dlouhých úvodů: už jsem se seznámil s anatomií a patofyziologií vašich nepřátel pane…“

„Nemáme jména. Jedno ve dvou, dva ve všech.“

„Oho… To’je něco. Nemusíte si pamatovat všechna ta zatracená jména. Dobré. Ale k věci, přátelé. Na základě údajů, rozumějte vstupních údajů, náš počítač navrhl konstrukci potenciálního viru. Je mezi vámi biolog?“

Tři tapíři současně vzhlédli.

„Všichni.“

„Takže víme, o co jde.“ Vanderberg naklonil holou hlavu a rychle přeběhl na druhou stranu místnosti.

Uprostřed pracovny se objevil trojrozměrný obraz.

„To je on. Canceroheparis 5. Jeden z mých maličkých mazlíčků. Je tak hodňoučký, že speciálně pro vás napad-ne játra Brohantů a po krátké latentní době nastartuje vývoj rakovinných buněk. Což znamená, že zabíjí. Je mutovaným potomkem hepatitis B a canceroheparis 4. Co to znamená? Že je neuvěřitelně odolný vůči cytostatikům, tepelně stálý a rychlý.“

„Jak se přenáší?“

Vanderberg uznale přikývl a usedl na opěradlo židle. Poprvé se usmál.

„To je další přednost modelu Canc-Hep 5. Spory viru pronikají do organismu mimostřevně, zažíváním a sexuál-ními styky. Všechny cesty vedou do Říma, pánové.“

Cizinci natáhli uši.

„Do Říma?“ zeptal se nejistě vedoucí.

„Ano. Do těl vašich nepřátel. Do jejich jater.“

Aldritch pocítil silný pach Asinů.

„To nám vyhovuje,“ řekl ocelově šedý tapír. „Ale je tu ještě jeden problém.“

„Ano?“

„Pane Vanderbergu, řekl jste, že je to výjimečně viru-lentní virus.“

„To souhlasí.“

„V tom případě zabije i nás.“

Vědec zoufale vzdychl a dramatickým gestem vytáhl z kapsy kapesník. Chvíli si utíral zpocené čelo.

Dělá to dobře, dareba, pomyslel si Aldritch. Líp než leckterý herec. Ví, kdy udělat pauzu pro publikum.

„Vážení,“ navázal Vanderberg. „Nechovejme se jako děti. Virus vás nenapadne, protože vám dám vakcínu. Ce-lou sestavu eliminátorů Canc-Hep 5. Pravděpodobnost komplikací je asi…“ Buclaté prsty se nervózně rozběhly po klávesnici, „… jedna setina promile. To je totéž co nic. Jediný problém, který vás čeká, je zajištění hromadného očkování.“

Šedivý tapír mávl rukou.

„To je jasné. Ale proč nemluvíte o mutačním poten-ciálu viru? Víte, že v případě mutace Canc-Hep 5 nás čeká záhuba. Novou vakcínu sami nevyrobíme.“

Vanderberg pohlédl na Aldritcha, který si pohrával s nezapálenou cigaretou.

„Dobrá, i když naivní otázka. Víte, základem činnosti WARS ‚N‘ GUNS je péče o kvalitu a spolehlivost našich produktů. Canc-Hep 5 bude blokován. Určím jeho genetickou budoucnost. Náš mrňavý hrdina nebude nikdy mutovat.“

„A ti hajzlové Brohanti?“ zeptal se voják. „Co když něco vymyslí a epidemii zvládnou?“

„To nelze vyloučit.“ Vanderberg uchopil holo viru. „Ale řekl jsem, že po průniku do jater oběti Canc-Hep 5 utlumí aktivitu, což ovšem neznamená letargii. Je nakaž-livý, dokáže se množit, ale není jedovatý. Krátce řečeno: má idea znamená nakazit utajeně co nejvíc jedinců. Až onemocní, bude už pozdě.“

Aldritch se usmál.

„Vážení, doktor Vanderberg je vynikající odborník. Lepší než on jsou už jen viry, které pěstuje. Zaručuji.“

„Nechtěli jsme nikoho urazit,“ řekl rychle voják. „Zná-me vaši solidnost a ten virus koupíme. Ještě se chci zeptat na termín dodávky.“

Biologovy krátké ruce opsaly složité gesto.

„Dodávka je v kompetenci pana Aldritcha, termín…

Moment.“

Přistoupil k jednomu komunikátoru.

„Tady Vanderberg. Dejte mi někoho z Jeslí.“

Jako Jesle označovali soustavu laboratoří, kde se pěstovaly mikroorganismy. Aldritch si vzpomínal na technika, který použil toto pojmenování jako první. Před třemi léty, těsně před smrtí, tento technik naškrábal na zeď uvítací slogan: VÍTÁME V NAŠICH ZLOČINNÝCH JESLÍCH. Když Aldritch přišel do hlavní laboratoře, oběše-nec měl přimhouřené oči a zdálo se, že pořád pozoruje své předsmrtné dílo. Jmenoval se Chambers a byl Aldritchovým přítelem.

„Tady Sykes.“

„Nové množení na živných půdách. Blokovaná verze.“

„Sakra, máme tady čtyři kolonie současně.“

„Vaše starost. Dneska vám dám model a za sto dvacet hodin chci mít připravenou kolonii. Děkuji.“ Vanderberg se otočil k Asinům. „Všechno je v pořádku. Dostanete svou neviditelnou armádu na oběžnou dráhu za pozemský týden. To je slušné.“

Rypáky mimozemšťanů se rozzářily.

„Prozatím děkuji, doktore,“ řekl Aldritch. „A nyní přejdeme do finančního oddělení dohodnout podrobnos-ti.“

Bylo zábavné sledovat, jak rozesmáté obličeje Asinů postupně hasnou.

Hajzlové, řekl si.

Sokol opsal další kruh.

Bez sebemenšího pohybu křídel plul svým vzdušným královstvím. V jedné chvíli znehybněl, složil křídla a bles-kově dosedl na Aldritchovo rameno. Byl velký jako zápal-ka.

Muž otevřel oči a vzdychl: „Copak je… Aha, to jsi ty, Moseley.“

Sokol dojímavě zakvílel.

„Někdo přichází? Klid, zatím nic neslyším.“ Palcem tiše posunul páčku zapuštěnou do opěradla křesla.

Obloha i slunce zmizely, místo nich se objevily stěny. Sokol se neklidně pohnul.

„Okej, Moseley. Slibuji ti, že hosta rychle vyřídím a budeš zase lítat.“

V otevřených dveřích stanul nevysoký, ale dobře stavě-ný muž. Shodil promoklý utíkáček a pokynul Aldritchovi.

„Měj se, Guy. Omlouvám se za přepad, ale záležitost se nehodí pro telekomunikaci.“

„A nepočká, vid‘.“

„Správně. Čekáš někoho?“

„Za hodinu sem někdo přijde. Ale nečekám na ni.“

Usedli ke stolu. Návštěvník se zatvářil utrápeně. Pro-třel si zrudlá víčka, syčivě vydechl a tiše zaklel. Najednou znehybněl.

„Co ti sedí na rameni, k ďasu?“

„To je Moseley. Seznamte se. Moseley. Aisenbach.“

Udivený Aisenbach se naklonil k ptákovi.

„Netušil jsem, že pěstuješ kanárky. Proč je tak malý? Pískle?“

„To není kanárek, idiote. To je sokol. Stál mě stovku. Jednoúčelová miniatura, prototyp nezařazený do sériové výroby.“

Návštěvník ožil.

„Hezký, sakryš. Jasně, sokol…“ přiblížil prst k ptáko-vi. „No, bráško, nech se pohladit…“

Za chviličku si sál rozťaté bříško prstu. Sokol mával křídly a bojovně syčel.

„Hodný Moseley,“ pochválil Aldritch ptáka. Vytáhl z kapsy malou červenou kuličku a cvrnkl ji do vzduchu. Sokol ji dostihl těsně nad podlahou a odletěl k blízkému baru.

„Mluv, Aisenbachu. Ta žena nemá mé přátele ráda.“

Aisenbach přikývl.

„Jsem tady, protože šéf spustil ‚A Day at the Races‘. Nemilá záležitost, ale…“

„Vláda se tím už zabývala?“

„Ano. Čekají na jeho rozhodnutí.“

Aldritch si zapálil cigaretu.

„Před měsícem sem přišly ty směšné rypáky. Mluvily o druhém druhu obývajícím jejich svět.“

„Uvažuješ správně, hochu. Ti druzí jsou Brohanti. Jsou tady a čekají na tebe.“

Sokol vzlétl do vzduchu a pronikavě zakvílel.

„Poslouchej, Aisenbachu. Poslouchej pozorně.“ Aldritchův obličej zmizel ve stínu a na kolegu mířil jen jeho nos, ostrý jako břitva. „Pomohli jste těm druhým, aby se dozvěděli, jaký virus koupili u WARS ‚N‘ GUNS ti první?“

„Ne. Uteklo to jiným kanálem. My jsme to nebyli.“ Aisenbach si olízl odulé rty. „Ostatně, vím já? Jsem tu snad od toho, abych věděl? Zeptej se šéfa.“

„Proč tedy šéf spustil program?“

Aisenbach sklopil oči. Přistoupil k baru a rychle si nalil.

„Protože ti druzí se rozhodli. A první už koupili. Ta zasraná planetka vyhovuje našim požadavkům. Rozumíš? Kurva, je to jednoduché a nevymýšlej mi žádné problémy. Nikdo nic nenavařil. Vyřídí se sami mezi sebou, zeptej se Dunbara. A neser se do mě.“

Sokol řádil. Útočil na lustr a zuřivě mával křídly.

Aldritch vstal. Chvíli zíral nevidoucím pohledem a po-tom rychle zapnul projektor.

Opět svítilo slunce a vál mírný vítr. Z krabičky pod stolem vyskočilo několik šedých korálků.

„To jsou myši pro Moseleyho.“

Sokol kroužil ve výši a vyhlížel oběti.

Venku pršelo.

Když vstoupil do Helperovy pracovny, sedělo tam šest osob.

Žena s implantovanými dlouhými světlými vlasy a do-konale udržovaným obličejem se jmenovala Phyllis Ghallagherová. Byla Helperovým hlavním poradcem v záleži-tostech, nazývaných obvykle zvlášť obtížnými. To věděl každý. A že je šéfovým hlavním poradcem v záležitostech nazývaných obvykle postelovými, věděl skoro každý.

Muž po její levici působil dojmem rezignovaného, ži-votem unaveného otce početné rodiny.

Velký omyl, pomyslel si Aldritch.

Robert Coverdayle sloužil dlouhá léta v Námezdním útvaru, pak se stal jeho velitelem a tím přímým Helpe-rovým zástupcem. Vrásčitý obličej mrzutého buldoka byl dílem plastických chirurgů. Říkalo se, že bojoval s mi-mozemšťany i pro mimozemšťany, a že za jeho hlavu je na mnoha planetách vypsána odměna, která by postači-la na financování menší války. Nevypadal jako vrah; jak vypadal předtím, věděl jen málokdo.

Třetím mužem ve tmavé části pracovny byl drobný mužík jménem Anthony Dunbar. Vydělával peníze stejně velké, jak měl velký mozek. Mozek logika s mimořádnými schopnostmi předvídat a intrikovat: naplánoval přesně tolik mrtvých, kolik vyžadoval kontrakt. Při diskusi jeho vytřeštěné, odpor vzbuzující oči jakoby plavaly; úmyslně tento dojem posiloval nošením staromódních brýlí.

Aldritch k němu pociťoval značnou nechuť. Dunbar proslul sadomasochistickými sklony. Říkalo se, že pokud nemučí zvířata nebo si nehraje s mladými hochy, jeho schopnost předvídat značně klesá.

Zatracený teplouš, řekl si a otočil hlavu ke čtvrtému návštěvníkovi. Neznal ho, ale zahlédl odznak na klopě kabátu a ihned věděl, že hledí na zástupce vlády.

„Vítej, Aldritchu,“ ucedil pátý účastník porady. „Přišel jsi zatraceně rychle. Posaď se a poslouchej!“

Aldritch pokrčil rameny a usedl do volného křesla. Helperovu holu nevěnoval pozornost.

„Když to shrnu,“ řekla Phyllis Ghallagherová, „situace je následující. Asinové zaútočili a pomocí našich mikrorobotů rozptýlili virus prakticky nad celým povrchem planety. Ti druzí, Brohanti, jsou už chodícími mrtvola-mi. Do ukončení fáze inkubace už jim nezbývá moc času, i jejich jedinou nadějí je naše vakcína. A pro tu přiletěli.“

„Nejen pro ni,“ pronesl pomalu Coverdayle. „Chtějí zakoupit vakcínu, co nejrychleji ji aplikovat a zahájit protiútok pomocí obdoby viru Canc-Hep 5, kterou hodlají koupit od naší korporace.“

Aldritch si zapálil cigaretu, poklidně vypouštěl krouž-ky kouře a sledoval, jak sebou Anthony Dunbar neklidně vrtí. Věděl, že vytřeštěný teplouš nesnáší nikotin.

„To je pochopitelné,“ zavrčelo Helperovo holo. „Jenže nemají tolik diamantů a obilí, kolik za tuto transakci nabízejí. Nemohou mít.“ Maska hezoučkého dítěte pohlédla na Dunbara.

„Ano. Není to možné,“ potvrdil krátce Dunbar.

„Nadsadili tedy své možnosti v naději, že nás obelstí. A my…“ Helper udělal pauzu. „My tomu zdánlivě uvěří-me a prodáme jim vakcínu i viry. Budiž.“

Aldritch přimhouřil oči a zamáčkl cigaretu.

„Jste si tím jistý, šéfe?“ zeptal se a předstíral, že ne-vidí kuličku, kterou hodil na koberec Dunbar. Pohlcovala cigaretový kouř.

„Oni zaútočí na ty Asiny nebo jak jim říkají.“ Helper přeslechl dotaz. „Pokračuj, Dunbare.“

„Napadnou Asiny a vyřídí je. Ti rychle pochopí, že WARS ‚N‘ GUNS jim už nic neprodá, protože ví, že na to nemají. To ovšem není všechno. Asinové se budou poklá-dat za oklamané a nezaplatí druhou splátku za Canc-Hep 5. A to je jeden z klíčových okamžiků naší hry.“ V přítmí bleskly Dunbarovy silné čočky. Odkašlal si. „Všichni Asi-nové zahynou. Onen druhý virus, prodaný Brohantům, je zlikviduje. Válka skončí.“

Zástupce vlády neklidně pohnul nohou a potom vstal. Chvíli klouzal pohledem po pracovnících korporace, na-konec jeho modré oči utkvěly na Helperově masce.

„Jak to…? Proč jste mě sem k sakru zvali? Vždyť to-hle je vaše běžná práce, kde je v tom všem klíč k programu ADATR?“

„Vězte, že Antonín ještě neskončil,“ pronesl zachmu-řeně Aldritch. „Už je takový. Začíná mluvit banálně, ale končí věcně. Hned uslyšíte to nejzajímavější. Mluv, An-toníne.“

Když zakrslík uslyšel své jméno, vztekle se ošil. Nikdy se nehlásil ke svému českému původu.

„Finále bude následující…“ pronesl hlasem, ve kterém bylo možné vycítit potlačené emoce. „Brohanti nezaplatí také. Nebudou mít čím. A to bude jejich chyba. V kon-traktu máme výhradu, že naše laboratoře připraví zbraň s blokací, říkáme tomu háček. Ten háček spočívá v tom, že pokud klient nezaplatí, virus se bude chovat jinak, než je uvedeno ve smlouvě. Zmutuje. Pouze jednou, přesně tak, jak zapsal do jeho kódu vážený Vanderberg. Tentokrát od nás vakcínu nedostanou. Tak či onak, oklamali nás. Porušili smlouvu. Smrt sestoupí do krytů, ve kterých se pokusí ukrýt zbytky Asinů. Jejich virus, Canc-Hep 5, imituje také. Opravdu nepříjemné.“

Zástupce vlády usedl na stůl a užasle zíral na usmívajícího se Dunbara.

Aldritch pokýval hlavou. Tohle tedy ten malý teplouš vymyslel. Už v okamžiku, kdy Asinové překročili práh WARS ‚N‘ GUNS věděl, jaký osud jim korporace připravuje. On a jeho počítače. Měl to ve svých vytřeštěných očích už při podpisu smlouvy. Měl v nich rozsudek smrti.

Snadné. Jak je to snadné.

„Po právní stránce je to bez závad,“ přiznala nerada Ghallagherová. „Máme právo zabezpečit své produkty… Záruka svého druhu. Nikdo z Federace nezpochybní naši verzi událostí, přestože jsme do Federace vstoupili poměr-ně nedávno.“

„A získáme novou planetu. Naše dvě už jsou přelidněné. Musíme hledat nová území a žádní mimozemšťané nás nezadrží. Federace uzná, že Země je v právu,“ dodal zástupce vlády, který se pomalu uklidňoval.

„Ano.“ Dětský obličejík nadul tváře. „Paní Ghallagherová?“

Phyllis si uhladila perfektní světlé vlasy. Musely stát hodně. Až příliš na to, aby se jich vzdala.

„Jsem pro,“ odpověděla rozhodně, ale hleděla přitom k oknu.

„Coverdayle?“

„Ano. Jsem pro.“ Velitel námezdních vojáků nepochy-boval, z jeho hlasu zaznívala upřímnost.

„Paní Holdysová?“

Dosud mlčela. Neměla vlasy a ani co říct. Když však bylo třeba vyprat peníze vydělané nelegálním prodejem zbraní, uměla to perfektně zařídit. Mluvila málokdy, ale pokud tak učinila, její slova měla vždycky smysl. Byla důvěryhodná.

„Pravděpodobnost našich předpokladů? „ zeptala se.

Dunbar tuto otázku evidentně očekával.

„Mé počítače uvádějí devadesát sedm procent. Já se domnívám, že sto.“

„Souhlasím.“

„Vláda?“

„Máte souhlas vlády.“ Modrooký muž se ošil a otřel si vysoké čelo.

Helperova hlava se otáčela celou věčnost.

„Aldritch?“

Myslel na jatka, která připravují na další planetě. Ne-cítil se dost silný, aby odpověděl na šéfovu otázku. Jsou snad všichni ničemové? I Brohanti, i tapíři? Zaslouží si svůj osud? Když jim nepřiložíme pistoli k hlavě my, udělá to někdo jiný? Jak to mám vědět? Je obtížnější rozhod-nout v případě, když odsouzence znáš, nebo je lepší zabít někoho neznámého?

Nechci se do toho zaplést. Ale už se stalo… Nechci, aby umřeli. Stejně jsou už mrtví…

Když rutinně najímal vrahy nebo zprostředkovával prodej nejrafinovanějších zbraní, vždycky myslel na to-též. Chtějí se zabíjet – prosím. Klientovo přání je pro WARS ‚N‘ GUNS rozkazem. Ale přejí si právě tohle?

Někdo si netrpělivě odkašlal. Aldritch si okamžitě při-pomenul své konto, na které zakrátko přibude tučná su-mička. Pracuje v nejmocnějším stroji, jaký kdy lidstvo vytvořilo. Krach mu nehrozí. Právě naopak – rozvíjí se jako koberec položený na staré, prohnilé schody. On po nich stoupá s jistotou. A nechce myslet na to, že jsou prohnilé.

Připomenul si dívku, kterou zanechal doma, její velká, výrazná ústa, jak promlouvají chvějivým altem k Moseleymu, poletujícímu pokojem, a odpověděl bezvýrazně:

„Jsem pro, pane Helpere.“

Šéf se narovnal.

„Děkuji vám. Operaci ADATR pokládám za zaháje-nou. Aldritchi?“

Zůstali sami.

„Poslouchám.“

„Dříve ses nerozhodoval tak dlouho. Dříve jsi zabíjel rychleji,“ broukl Helper a zapálil si doutník.

„Určitě.“

„Na nic si nevzpomínáš, hochu?“

Odhrnul si vlasy z čela a s námahou pohlédl na Hel-perovu masku.

„Co máte na mysli? Neřekl bych, že jsem na něco zapomněl.“

„Jistě,“ zavrčel Helper a otočil se k němu zády. „Pusť se do těch Brohantů nebo jak se jmenují. Ale udělej to dobře, Aldritchi. Opravdu dobře.“

„Kristepane,“ vzdychl Aldritch o jedenáct měsíců později. „Co ti hajzlové od nás chtějí?“

Povaloval se v hlubokém křesle a četl reklamaci, týkající se pronájmu tří tisíc vojáků pro insektoidní bytosti na periférii Galaxie. Šlo o to, že tam poslal jedenáct set vojáků, nikoli tři tisíce. Usoudil, že i tak jich bude příliš a jako obvykle měl pravdu. Vyřídili to rychle.

Vzpomínal na dobu, kdy byl pouhým žoldákem, byd-lel vedle veřejného domu a živil se vlažnými polévkami a vitaminizovanými těstovinami.

Pouhých pět let. Nemohl tomu uvěřit.

Úvahy přerušil tichý signál. Šestý monitor se otočil tak, aby na něj viděl, a promítl červený nápis: „Operace ‚A Day at the Races‘ dokončena. Realizace – 100%. Vymazat všechna data a čekat na heslo ‚A Night at the Opera‘ Konec.“

Chvíli seděl bez hnutí. Když opět otevřel oči, monitory se mu kolébaly nad hlavou jako masožravé rosnatky, lopatky ventilátoru rozstřikovaly proudy krve. Všude jí bylo plno, a každá kapka mu protekla mezi pěstěnými prsty.

Vyskočil od stolu a vyběhl na chodbu.

Po chvíli doběhl k nejbližší toaletě, vyhodil z ní žas-noucího Číňana a vyzvracel se.

Několikrát zhluboka vydechl a vrátil se do kanceláře.

Opatrně usedl a začal čekat.

Čekat na klienty.

1996

BATTLE DUST

Andrzej Sapkowski

Nashville sestoupil nad komplex tak nízko, že se až setmělo, protože gigantický trup křižníku úplně zastínil onen zbyteček slunce, které nezakrýval kouř z hořících pá-livových nádrží. Skla z oken vyletěla už předtím – a nyní, když Nashville vystřelil torpéda, vyletěly i rámy a futra, Samozřejmě nestřílel na nás, to by naše budova plná úřadů samozřejmě nevydržela. Torpéda zasáhla elektrárnu, kterou bránily zbytky Novákova útočného oddílu. I když to vypadalo neuvěřitelně, jeho vojáci pořád odpovídali palbou – svítící nitky těžkých laserů roztančily plamínky na trupu vlajkového křižníku Společnosti Ifigenia-Thetis. Tungstenovému pancíři to bohužel moc neublížilo.

Yamashiro řekl vše, co chtěl, a tu se ukázalo, že ze všech důstojníků naší báječné party žoldáků se nejméně ovládá impulzivní Valerie van Houten. Všichni jsme ji znali. Proto nás její chování vůbec neudivilo.

Valerie kopancem převrátila židli, ze které se sesypala hromada zásobníků do samopalů Craftsman MklII, načež vydatně plivla na mrkající monitor s pruhy poruch.

„Ty zasraný hajzle!“ zaječela. „Ty…“

Ječela asi půl minuty a ani jednou se neopakovala. Všem nám připadalo, že stěnami budovy neotřásají vý-buchy střel, raket a fotonových torpéd, ale její křik.

Yamashiro se na obrazovce zašklebil, docela jako by viděl sliny stékající po skle.

„Je to tak laciné,“ řekl. „Tak triviální…“

„A tak pravdivé,“ nevydržel jsem. „Jsi zasraný hajzl, Yamashiro-san, a nejen to. Tím, co jsi nám právě ozná-mil, jsi dokázal, co jsi. A dobře víš, jaký jsi hajzl. Teď, když jsme ovládli celý komplex, kdy prakticky vládneme městu, místo abys sem poslal stíhačky Koncernu, nutíš nás kapitulovat, protože tvá firma se mezitím dohodla s Ifigenia-Thetis a tudíž celá ta zatracená válka byla do-cela zbytečná. To nám říkáš teď? Ted‘, když nás Nashville masakruje torpédy?“

„Připomínám.“ řečnil Yamashiro za pruhy poruch, „že mluvíme o faktech. O faktech, na která nikdo z nás ne-má vliv. Ani vy, a tím méně já. Já o těch faktech pro-stě informuji, takže vaše urážky mi nepřipadají správné ani smysluplné. Situaci nijak nezmění. Takže, pánové – a dámy – force majeure, vyšší moc. Oznamuji vám ulti-matum Ingenia-Thetis. Jestli se okamžitě nevzdáte, Na-shville a Electra budou pokračovat v ostřelování komple-xu. Potom vyšlou výsadek. Kdo bude klást odpor, bude na místě zastřelen.“

„Yamashiro,“ přerušil jsem ho a nutil se ke klidu. „Ty jsi podepsal náš kontrakt jménem Koncernu. Tím zla-tým parkerem, který ti čouhá z kapsičky. A v té zasrané smlouvě je klauzule, co nám zaručuje péči a ochranu v pří-padě neúspěchu akce. Víš, proč se tam ta klauzule ocitla. Ifigenia-Thetis nepřiznává žoldákům žádná práva vyplý-vající z konvence. Jestli se vzdáme, zlikvidují nás. Zruš smlouvu, Yamashiro!“

„Lituji, komandére Lemoine, ale smlouva už neplatí. Podepsal jsem ji na základě zmocnění dozorčí rady Kon-cernu Schraeder&Haikatsu. A nyní na základě podobných zmocnění smlouvu ruším. Null and void. Na základě klau-zule třetí přílohy ke smlouvě samozřejmě můžete žádat o odškodnění soudní cestou…“

Culture Vulture zvrátil hlavu a divoce, přímo zvířecky se rozchechtal. Smích byl tak nakažlivý, že jsme se postupně rozchechtali všichni, mlátili jsme sebou a slzeli. Jako první Papá Cuxart. Potom Muireann Tully, tence, pisklavě, žensky. Následoval Jaime Santacana s úškleb-kem, protože křeče veselí mu působily bolest v ruce popálené laserem, po něm já a nakonec Valerie.

Yamashiru to nepobavilo. Zašklebil se a otevřel ústa, aby něco řekl. Nestačil. Muireann Tully vytáhla z pouzdra staromódního walthera a vpálila do obrazovky tři kulky, takže po přenosném monitoru zbyly jen čmoudící fleky na stěnách a stropu.

„End of transmission,“ řekla klidně. „No confirmation requireed. Co uděláme, Thierry?“

„Padneme k zemi!“

Padli jsme právě včas. Nashville i Electra, která se k němu připojila, zasypaly komplex lavinou ohně. Vyplivl jsem omítku a polyuretanové kousky podlahové krytiny, potom jsem zapnul transmiter.

„Nováku!“ zařval jsem ve snaze přehlušit rachot. „Řekni, jak to u tebe vypadá, over!“

Transmiter zaskřehotal. Novák mluvil rychle, nezřetelně a rovněž překřikoval hluk výbuchů a výstřelů. Rozuměl jsem každému třetímu slovu, ale smysl jsem pochopil. Pokud si odmyslím všechny nadávky, zůstalo z jeho projevu jádro: na Promenádě je to beznadějné, zrcadláci nepřetržitě pálí, munice dochází, neudržím se, do prdele, over.

Culture Vulture se odvrátil od počítače, u kterého klečel. „Mám je,“ řekl. „Nashville. Mám volat? Budeš smlou-vat?“

„Zavolej,“ rozhodl jsem. „Budu smlouvat. Je to blbé, Koncern nás nechal ve štychu, jediné, co můžeme udělat, je zachránit lidi. Konec, hoši. Není proč se rvát, smlouva není, peníze taky ne. Ještěže je v Credit Betelgeuze složená záloha. Jaine, vydej oddílům rozkazy. Cease fire, složit zbraně, vysílat signál kapitulace na všech kanálech. Valerie, drž hubu! Místo držkování radši zkus chytnout Hermionu a potom přelaď na Private Mode Nováka, Cuyperse a Raikinnena. Oznam jim… S.Y.A. Od té chvíle každý sám za sebe.“

„A my?“

„My taky. Udělej, co jsem řekl.“

„Řídícímu centru Společnosti Ifigenia-Thetis,“ opakoval Culture Vulture do mikrofonu. „Řídícímu centru Společnosti Ifigenia-Thetis na palubě křižníku Nashville…“

Santacana najednou vychrlil do transmiteru dávku malebných španělských nadávek, založených hlavně na procesu znečišťování mateřského mléka různými tekutinami, které vylučuje lidský organismus. Domyslel jsem si, že některý z bojovnějších útočných oddílů protestoval proti Cease fire. A opravdu, kanonáda neustávala. Lase-ry a čtyřhlavňové oerlikony z Promenády dál bušily do poďobaných trupů křižníku nad komplexem.

„Hermiona dostala torpédem,“ vytáhla Valerie z ucha sluchátko. „Slyšíš, Thierry? Electra ostřelovala Plošinu. ‚ Raikinnen odrazil útok zrcadláků, ale Hermiona nemůže odstartovat!“

„Poslala jsi Einarovi S.Y.A.?“

„Už to dělám. Raikinnene, slyšíš mě, over? Máš S.Y.A. od Lemoina! S.Y.A., over! Jak to, že nerozumíš? Save Your Ass! Zachraň si kůži! A odkud mám vědět, jak? E.O.T., no confirmation! Co teď, Thierry?“

„Kontaktuj Sterreta!“

„Řídícímu centru…“ opakoval Culture Vulture.

U elektrárny zavládlo ticho.

Střílely jen Nashville a Electra, přeorávaly půdu i domy laserovými paprsky a bublinami fotonových torpéd. Pohlédl jsem na Santacanu, ten přikývl a vyvolal na tran-smiteru kód dalšího oddílu. Culture Vulture pořád volal Nashville a Muireann Tully i Papa Cuxart, kterým nikdy nebylo potřeba něco vysvětlovat, neztráceli čas – urych-leně skládali zásobníky a energizéry do našeho příručního arzenálu – šest craftsmanů, ruční laser typu SACO Mini Silverlode, dva termitové granátomety Mitsuoki AGS a naši pýchu – supermoderní flamer Stalwart firmy „Interdynamic“.

„Chceš se probít?“ mrkla Valerie na arzenál. „Kam? Sterret neodpovídá, určitě ho zničili, stejně jako Hermionu.Nemáme se kam probíjet. Thierry má pravdu. Je konec, Siobhan.“

„Valerie,“ Muirean Tully zvedla hlavu a odhrnula si z čela zrzavé, mírně zkadeřené vlasy. „Siobhan“ byl její pseudonym, ještě z IRA, „nevím, jak ty, ale já se vzdát nehodlám.“

„Ani já,“ řekl Papá Cuxart, aniž zvedl hlavu. „Mám dva rozsudky smrti, v ‚Marubeni ito‘ a ve ‚Federaci‘. I Když mě zrcadláci na místě nezastřelí, vydají mě…“

„Spojení s Nashville, „ přerušil ho Culture Vulture. Thierry, neuhodneš, kdo…“

„Uhodnu,“ řekl jsem. „Zapni zvuk. A potlač obraz. Nechci se na toho hajzla koukat a nechci, aby on se koukal na mě.“

„Můžeš mluvit.“

„Komandér Lemoine k Nashville,“ odkašlal jsem si, nespokojený se zněním svého hlasu. „Komandér Lemoine…“

„Nebudeme ztrácet čas zbytečnými kecy,“ rozlehl se místností nepříjemný, studený a rachotivý hlas Žáby. „Bezpodmínečná kapitulace, Lemoine. Surrender U.C. Žádné vyjednávání ani dohadování. Okamžité zastavení palby, blokáda spojení a řídících počítačů, vypnutí naváděcích laserů. Složení zbraní a zajištění výstroje. Confirm.“

„Jediní, kdo teď střílejí, jsou tvé křižníky, Ruskine.“

„Rád bych tomu věřil. Tak dobrá, Lemoine. Zastavím palbu. Pošlu výsadek na území komplexu. Ale varuji, že každý pokus o odpor nebo ničení majetku Společnosti bude potrestán. Na místě a tvrdě. Sděl mi své souřadnice komandére. Pošlu speciální oddíl, pro tebe a… další důstojníky. John Cuxart…“

Papa se ironicky ušklíbl.

„Maynard Mannering…“

Culture Vulture plivl na zaneřáděnou podlahu.

„Jaime Santacana,“ pokračoval chladně Žába. „Muireann ‚Siobhan‘ Tully, Leslie Novák, Einar Raikinnen, Jan Willem Cuypers, Valerie van Houten…“

Muireann se na Valerii sladce usmála a potom jí poda-la craftsmana, tašku zásobníků a opasek s granáty. Valerie přijala.

„Confirm and re-confirm,“ požádal Ruskin, když vyštěkal jména všech lidí zatížených rozsudky. Admirál Rus-kin. Dřív, když byl žoldákem jako my a nebyl ještě admi-rálem, říkalo se mu Žába kvůli jeho zvláštnímu půvabu. Culture Vulture na mě mrkl a poté vyťukal na klá-vesnici koordináty Rogersovy Plošiny, od které nás dělilo šest kilometrů.

„Confirm, Ruskine,“ zavrčel jsem a převzal od Mui-reann nabitého craftsmana. „Surrender U.C. in force. Po-čkáme na tvůj oddíl v uvedených souřadnicích. See you later, alligator. E.O.T., N.C.R. Vypnul ses, Vulture?“

„Jasan.“

„Nuže…“ potěžkal jsem samopal. „Polib nám prdel,

Žábo.“

II

Dostihli nás na třetím podlaží. Možná si uvědomili, že víme o doku, ve kterém stojí Isogi Maru. Možná nás Žába znal tak dobře, že vytušil náš postup. Nebo měli prostě štěstí. To štěstí, které chybělo nám.

Přijeli ve čtyřech ATV vybavených čidly a infralokátory, protože po nás pálili už tehdy, kdy nám připadalo, že nás kryje tma a kouř. Z fleku do nás prali vším, co měli raketami, plazmou, napalmem, střelami SLAP. Opravdový overkill.

Polovinu hochů z ochranné čety vyřídili. Bohužel i Santacanu, který je vedl. Jaime zahynul ihned. Rychle. Měl štěstí. Méně šťastní, popálení a ranění, kvíleli tak, že někteří z nás si na chvíli sundali přilby, aby unikli tomu, co se ozývalo ze sluchátek.

Ale vzpamatovali jsme se rychle a odpověděli jim ještě větším overkillem. Napálili jsme do nich všechno, co jsme měli.

Muireann Tully zničila jeden ATV laserem SACO, Papa napral do druhého termitovou nálož z mitsuoki. Ani z jednoho transportéru se nepodařilo nikomu uniknout. Z ostatních, které ostatně také už hořely, vyskákali rangeři z Ifigenia-Thetis Interplanetary Security Forces, v černých kevlarových krunýřích a přilbách se zrcadlovým hledím, podle kterých je žargon pojmenoval.

Došlo na ostří nože. V kouři, ohni a řevu, v jekotu, šumu a sykotu vody vytékající ze sprinklerů. Zrcadláci si zřejmě mysleli, že nás smetou pouhým náporem, zatlačí nás do chodby, na druhé podlaží. Nám však nezbývalo nic jiného než jít dopředu, k doku, ve kterém stála dopravní 1oď Isogi Maru, naše poslední šance.

Než Valerie a Papa Cuxard postavili stalwartovu trojnožku, trošku nás přimáčkli – granáty a střely z craftsmanů nevytvářely dostatečnou přehradu, ostatně měli vlastní craftsmany, měli i dvouhlavňové daihatsu. A uměli je používat. Ubývalo nás. Jich také, ale bylo jich víc.

Ovšem za okamžik promluvil stalwart, lasciate omni speranza, řekl, a třetí podlaží se proměnilo v Dantovo peklo. Valerie na kolenou, s tváří přitisknutou k zaměřovači, ječela jako šílená, a flamer pálil a sálal ohněm, který tavil beton i ocelovou výzbroj. Muireann a Culture Vulture prali do plamenů granát za granátem, a Papa to všechno stehoval tenkou, červenou nitkou ze SACO.

„Stačí!“ zařval jsem, když jsem viděl, že je to opravdu dost. „Stačí, Valerie! Zastav palbu!“

Zvedla hlavu od zaměřovače. Měla pomatený pohled, na špinavých tvářích slzy vykreslily příšerný vzorek. Zvedl jsem z podlahy mitsuoki. Byl nabitý. Bez míření jsem ho odpálil, přímo od boku. Termit vypálil do stěny haly díru, kterou by bez problémů projel ATV. Papa Cuxart Valerii jemně odstrčil a zvedl stalwarta i s troj-nožkou.

„Nech ho,“ zavrčel jsem. „Udělal, co měl. Tak těž-kou výzbroj s sebou nepotáhneme! Vezměte jen samopaly a SACO. Siobhan, Vulture, do díry, vymeťte čelo! Jdeme do doku! Za chvíli obklíčí komplex! Valerie, co je ti? Vstávej, k sakru, na nohy!“

Valerie se zakuckala a rozkašlala při pohledu na to, co leželo kolem nás. Byly to krvavé cáry, které zůstaly z ochranného oddílu. Drsně jsem do ní strčil a zvedl ji z kolen. Pohlédla mi přímo do očí a já jsem najednou pocítil lítost. Litoval jsem, že mě s Valerií nic nespojuje. Nic, přestože bývala doba, kdy mohlo. Ale já jsem už tehdy věděl, že se ta doba nikdy nevrátí.

Rozběhli jsme se. Zezadu, z kouře, ohně a vody, jsem slyšel hukot dalších transportérů, šplhajících se na trosky.

Isogi Maru!

Kovové schody. Plošina se zábradlím. Hluk a křik, černé siluety se zrcadlovými přilbami. Nahoře i dole. A my uprostřed. Kov kolem nás rozjiskřily střely. Isogi Maru!

K zázrakům dochází zřídka. Rozhodně ne každý den.

Ne dnes. Když jsme s funěním vběhli do spásné chodby,

Papa Cuxard dostal za krk střelou SLAP. Hlava mu rázem zmizela i s přilbou a balíčkem camelek zastrčeným za páskem přilby. Jedna ruka upadla na podlahu. Druhá se držela těla, i když těžko říci, čím. Přijali jsme to klidně – každý z nás měl své starosti. Nikdo nebyl v pořádku. Krváceli jsme, klopýtali, padali, vstávali. Isogi Maru!

Na druhém podlaží Muireann upadla a už nedokázala vstát. Valerie ze sebe strhla webbing, připnula přezky k Irčině pásu a vlekla ji po železném plechu. Já jsem vkleče vystřílel do pronásledovatelů všechny kumulativní střely z mitsuoki. Všechny tři. Poslední jsem však smetl schody – termit proměnil půl podesty, v malebnou pavučinu plnou jisker a slz roztaveného kovu.

Na chodbě zarachotily craftsmany, ve sluchátkách vibroval křik obou děvčat. Rozběhl jsem se za nimi – běžel jsem po širokém, lesklém pruhu krve, který vlečená Muireann zanechávala na plechu.

Vypálili pomocí laserů průchody stěnami komplexu a obklíčili nás. Podesta však byla úzká, těsná, a obrovská nádrž na vodu nám poskytovala částečný úkryt a ochranu. Leželi jsme, vnímali horkost vlastních těl a děla-li všechno, jen abychom přežili. Zrcadláci přišli blízko, někteří dokonce nasadili na hlavně svých daihatsu tele-skopické bajonety. Posledního jsme vyřídili na vzdálenost pouhých několika metrů – já ze svého glocku, Muireann staromódním waltherem.

Když ustoupili a nechali nás vydechnout, když jsem zjistil, že Culture Vulture nežije, když Muireann zmítaná křečemi ležela obličejem na železném plechu, když si Valerie dokončila ovazování nohy osobním first air packetem, našel jsem východisko. Větrací otvor, jehož kryt zničily SLAPy.

„Valerie! Siobhan! Rychle!“

Muireann zvedla hlavu.

„Nemůžu vstát,“ pronesla krátce a chladně, „nemůžu pohnout nohama. Páteř. Nechtě mě tady.“

Pravděpodobně mi neuvěříte, ale vůbec to neznělo pateticky.

Naše profese má své zásady, svůj nepsaný kodex. Po-klekl jsem a políbil ji na špinavou a zkrvavenou tvář. Potom jsem jí pomohl usednout a opřít se zády o nádrž. Dal jsem jí craftsmana a poslední zásobník, který mi zbyl. Valerie vedle ní beze slova položila opasek s granáty. Oběma. Potom jsme bez ohlédnutí vklouzli do otvoru. Já a Valerie. Víc jsme pro Muireann udělat nemohli. Opravdu.

Nedoplazili jsme se daleko, když jsme zaslechli, jak pálí z craftsmana. A po chvíli jsme uslyšeli její křik. Ne, křik ne. Zpěv. Muireann Siobhan Tully, zrzavá Muireann Siobhan Tully z Dublinu, z barevné Fenian Street, zpívala.

In Dublin fair city

Where the girls are so pretty…

Craftsman se zakuckal a zmlkl, potom v krátkých odstupech explodovaly oba granáty.

I first set my eyes on sweet Molly Malone…

Výstřely z jejího staromódního walthera. Jeden, dru-hý, třetí… A zpěv, stále divočejší, stále zoufalejší.

As she wheeled her wheelbarrow

Thru‘ streets broad and naroww,

Crying…

Výstřel. A ticho.

Muireann Siobhan Tully z Fenian Street.

Nemohli jsme dělat nic. Nic.

Když jsem ji vytáhl z ventilační roury na Plošinu, Va-lerie van Houten zemřela. Měla roztrženou stehenní tep-nu. Přes prozatímní obvaz vykrvácela. Před bojem i bě-hem něho polykala Euphoral a Battle Dust, a když zvra-cela, píchala si stimulanty a analgeny. Nevnímala bolest a nepochopila, že umírá. Zemřela přesně v okamžiku, kdy nás našli hoši Jana Cuyperse. Když Cuypers uslyšel, že má S.Y.A., vzpomněl si na dok, kde stála zapomenutá Isogi Maru. A zachránil si kůži. Svou i hochů a děvčat, které vedl a kterým se podařilo probít. Mou kůži taky, i když o mě se starat nemusel. Když jsem mu sděloval S.Y.A., neřekl jsem mu o dopravní lodi. Ani jemu, ani Novákovi, ani Raikinnenovi. Naše profese má své zákony a zásady. Cuipers, Novák i Raikinnen měli odvrátit po-zornost, měli upoutat zrcadláky na sebe. A Isogi Maru měla odvézt z planety mě, Papa Cuxharta, Santacanu, Culture Vulture a Muireann Tully. A Valerii.

Ale Valerie umřela. Představte si, že jsme odletěli bez potíží. Nezničila nás torpéda Nashville a Electry, nechytili nás za límec, neposlali za námi torpédovky a stíhačky. Zázraky se nestávají každý den. Ale pro nás zřejmě byl ten správný den.

Odletěli jsme.

A tehdy, na palubě Isogi Maru, která se po odhození nákladního prostoru projevila jako hodně pomalá loď, jsem učinil hloupý, přímo bláznivý slib. Ovázaný a nacpa-ný s injekcemi jsem něco slíbil admirálu Ruskinovi zvané-mu Žába, něco advokátu Yamashirovi z Koncernu Schraeder & Haikatsu, něco Kahlenbergovi, prezidentovi téhož Koncernu. Pochopitelně jsem ve svém slibu nezapomněl na Společnost Ifigenia-Thetis ani její ozbrojené rámě, zrcadláky z Interplanetary Security Forces. Nezapomněl jsem na nikoho. A pro jistotu jsem přidal všechny, kteří se mi při-pletou do cesty, pokud by mi chtěli překážet.

Složil jsem slib. A dodržím ho. Může to trvat léta, možná desítky let, ale nezapomenu, co jsem komu slíbil. Slyšíš, Siobhan? Slyšíte mě, Jaime, Papa, Vulture? Nová-ku, Einare?

Slyšíš mě, Valerie?

Trpělivost. Nezapomenu.

1994

Hrudník plný andělů

Andrzej Zimniak

Andrzej Zimniak se narodil v roce 1946 ve Varša-vě Vystudoval varšavskou techniku, je doktor chemic-kých věd v oboru organické chemie a spektroskopie. Ně-kolik měsíců strávil na odborných stážích v USA. Vysoko-školský učitel, autor řady vědeckých prací. Dosud vydal sedm povídkových sbírek science fiction: Trasy existen-ce (1984), Homo determinatus (1986) Opus na tri střely (1988), Setkání s věcností (1989), Osaměly lo-vec (1994), Hrudník plný andělů (1999), Lovci me-teoritů (2000) a román Marcianna a andělé (1989).

Plivl jsem mu na břicho.

Pochopitelně to chtělo jistou šikovnost, ale tu jsem měl.

Jednalo se o urážku, která ještě nebyla trestná. Postižený směl odpovědět brachiálním násilím, v této situaci rovněž beztrestně. Další eskalace už znamenala souboj,v němž neplatil žádný kodex, snad s výjimkou morálního. Vždycky jsem dbal o formální stránku a bylo to dobře.

Poslední dobou jsem při hledání Negra navštívil spoustu barvitých, nijakých i docela zaostalých měst. Jeho Zlatá legenda kráčela před ním i za ním, ale já jsem nespěchal. Věděl jsem, že se dříve nebo později setkáme a že to setkání bude stejně zábavné jako užitečné. Pro mě určitě, možná i pro něho.

Slyšel jsem o něm mnohé. Prý nemusel slézt ze ženské dva dny, cvrnknutím dokázal zabít psa a hranou dlaně bez rozmachu urazit drzounovi hlavu. I desetina z toho stála zato mít ho jako zgreda.

Konečně jsem ho tedy dohnal v bělostných přímořských lázních, kde po promenádách špacírovaly vyfešákované páry a na plážích číhaly chtivé hurisky. Půlka této společnosti zapadla večer do putyk s programem.

Negr byl vlastně opálený běloch s namaštěnou lesklou kůží. Chodil polonahý, tedy – nosil jen ocvočkovaný fráček a šněrovací boty. Před ním stála baterie pivních flašek, které postupně katapultoval do jásajícího davu svým gargantuovským ptákem. Flaška chycená v letu stála pochopitelně víc, než za co stála. Pomáhala mu urostlá mladice. Ubožák potřeboval inspiraci, fuj!

„Veřejně urážíš tu mladou dámu,“ prohlásil jsem klid-ně, ale dostatečně nahlas. „A tvé představení za nic ne-stojí.“

Negr se přestal usmívat, vlastně mu na tváři s boxerskou bradou úsměv ztuhl. Kalné oči prozrazovaly stimu-laci narkotikem. Napadlo mě, že z něho moc mít nebudu, když tu po mně mrštil lahví. Tentokrát normálně, rukou.

Počkal jsem, prohnul jsem se dozadu a chytil láhev za hrdlo, načež jsem se vrátil do původní polohy. Strhl jsem uzávěr, pořádně se napil a flašku odhodil. Poskakovala po podlaze a zanechávala za sebou pěnivou stopu.

„Mně stačí holé dlaně,“ pozvedl jsem drobné ruce. Byl jsem tu v podobě štíhlého slovanského týpka s neforem-ným nosem, tuctovým obličejem a čupřinou slámových vlasů.

Právě tehdy jsem popošel a plivl mu na břicho.

Negr však byl klasa. Nezasypal mě urážkami ani se na mě zuřivě nevrhl. Předvedl jsem mu kondici, která varovala. Po překročení určité úrovně nevadí ani náznak fair play.

Můj protivník nasadil úsměv, který dokázal nahnat husí kůži. Nastalo takové ticho, že bylo slyšet bublání pi-va, vytékajícího z mé láhve. Jednou rukou odsunul stolek s flaškami, druhou stolek s kočkou, která se bála pohnout. Ještě pořád zduřelý úd se mu bimbal mezi šosy.

„Omluv se, děťátko, velice uctivě se omluv, pak tě možná nechám naživu,“ promluvil posléze. Měl zhuntovaný hlas, nejspíš o sebe moc nedbal.Budiž, jeho věc. Ale proč mě má za otrapu?

„Polib si prdel, jestli dokážeš udělat most,“ odpověděl jsem nahlas, aby mi nemohl vyklouznout. Začínal jsem být netrpělivý.

Upravil si frak, ne rukama, ale jakýmsi zvláštním pohybem ramen a protažením zad, skoro jako by zkoušel pevnost schované dýky.

Co teď uděláš, sráči? říkal jsem si. Buď jsi v troubě nebo chceš být slušňák. Nebo jsem tě podcenil?

Kráčel ztěžka jako stroj. Když se přiblížil na dosah úderu, zvedl nohu, ale tak nejistě, že v tom každý vytušil bluf. Sledoval jsem jeho zvedající se ruce a tu jsem dostal kopanec, že jsem vyletěl do vzduchu a spadl na stolek, který jsem rozbil na kousky.

Byl jsem nadšený! Negr se projevil jako mistr rafinova-né šalby. Stálo zato jít tak dlouho po jeho stopě, protože dneska jsem se mohl naučit něco nového. Ještě za letu jsem podrobně prozkoumal jeho techniku, rekonstruoval každý pohyb a v duchu ho procvičil. Byl opravdu dobrý!

Mezitím se nade mnou zjevil jeho masivní trup. Negr nespěchal, počítal s mým otřesem. Přepočítal se, protože netušil nic o zgredech, kteří byli v plné činnosti. Měl jsem jich v sobě dvacet dobře vybraných a právě díky jim jsem si celou dobu zachoval jasnou mysl a funkční svaly. Jejich zásluhou mě skoro nic nebolelo a byl jsem rychlejší než jiní lidé.

Sklonil se ke svému proslulému úderu hranou dlaně bez rozmachu, ale předešel jsem ho. Bleskově jsem naráz zaútočil pěstí i kolenem. Oba pokusy uspěly, třebaže pěst uvízla v podbradku víc než koleno v podbřišku. Ustoupil a já ho praštil ještě do čela, přesněji řečeno do určitého místa na čele. Měl omdlít, ale vydržel. Narovnal se a pak sklonil tak, aby si dosáhl na záda. Druhá ruka mu volně visela podél vysokého šněrování.

Opravdu byl mistrem fligny. Nepoznal jsem, která z jeho hrozeb je skutečný útok. Nakopl jsem zápěstí ruky sahající k botě a nachystal se k odražení úderu druhou rukou. Dobře jsem udělal, protože se zablesklo ostří tenké dýky. Nebyla v zadní, ale v přední části fraku, a vytahoval ji jedním ze cvočků. Proklouzl jsem pod ostřím a dvakrát uhodil do ozbrojené ruky, nepříliš silně, ale přesně. Pak jsem ji zkroutil za záda, až to chruplo, a uhodil ho do šíje. A mohl jsem nasadit klasické skrčení. Ano, byl to opravdu zajímavý boj.

„Teď tě uškrtím a nikdo ani nepípne,“ cedil jsem mu rovnou do ucha. „Ale můžeš se zachránit, ještě pořád mů-žeš.“

Dvakrát sebou hodil, snažil se kopat a nasadit nohama páku. Neúspěšně, protože už nemohl. Chroptěl, oči mu lezly z důlků.

„Nevadí,“ pokračoval jsem hlasitým šepotem, „že ne-rozumíš. Stačí, když si pomyslíš, že se chceš stát mým zgredem, a všechno bude v pořádku. Já už vím, jak to zařídit. Svobodná volba svobodného člena svobodné spo-lečnosti.“

Došlo k tomu, k čemu muselo. Jako vždycky. Negrovo tělo změklo, smršťovalo se, ztrácelo sílu a pružnost, mi-zel z něho hmotný obsah. Zmenšilo se do rozměrů loutky, obláčku kouře z dýmky, až se nakonec změnilo v růžovou bytůstku bez výrazného tvaru, která skočila do mého nitra.

Zatočila se mi hlava a po vteřině jsem pocítil příliv síly. Nastal čas pro další proměnu.

Opustil jsem užaslý dav s lahvemi v rukou a odběhl dozadu. Vpadl jsem do bílých dveří bílé místnůstky. V glazuře se odrážela moje-cizí tvář, zmítaná křečemi. Tělo pukalo a bolelo, uvnitř se něco přemisťovalo, přeléva-lo, rozpouštělo a narůstalo. Chtěl jsem být vysokým, štíh-lým a opáleným brunetem. Džíny a triko jsem proměnil v šedý tvídový oblek. A k němu modrá pletená kravata. Šedá košile s odstínem do modra. V pořádku. Pociťoval, jsem sílu, jednadvacet hošanů zapracovalo skvěle.

Na toalety vpadlo několik funících mužů. Otevřeli vše-chny kabiny.

„Neviděl jste tu blondýna v džínách? „ zeptal se jeden z nich.

„Nakoukl sem, ale když mě uviděl, odešel. Spěchal,“ informoval jsem je měkkým barytonem a beze spěchu pustil lokál.

Ozvalo se zaklepání na dveře, opatrné a nesmělé, tedy podezřelé. Ohlašovala se zlá síla, která vždycky všechno zkomplikovala.

Zastrčil jsem nůž za manžetu, popadl bouchačku, postavil se do nejvzdálenějšího kouta a ovládačem otevřel dveře.

Vstoupil obtloustlý chlápek s těkavýma očima. Levá mu trošku odstávala, musel mít v podpaždí slušný kalibr. Pravou nohavici měl trošku delší, tedy za pasem taky něco.

Zřejmě jsem nevypadal jako andílek, protože zvedl ruku v uklidňujícím gestu.

„Přicházím s nejlepšími úmysly!“

„Vypadni, šejdíři. Jestli tu zůstaneš dýl než deset vteřin neručím za tvou kůži.“

Popošel jsem a teprve potom odložil bouchačku. Byl jsem příliš blízko, než aby mě mohl zaskočit.

„Víme, že jsi Enkel,“ pronesl nejistě. Všechno dělal trochu nejistě.

Jasná zpráva. Množné číslo při výhrůžkách dokazuje nedostatek sebedůvěry a potřebu patřit k silné partě. Navštívil mě fízl.

Na devadesát devět procent.

Vrhl jsem se na něj simulovaným útokem. Bleskem jsem měl prsty kolem jeho krku. Reflexně hmátl pod paži, těžkej frajer, vždyť bych mu dokázal vyrazit pistolku dřív, než by stačil stisknout spoušť. Ale ukázalo se, že šlo o zvyk. V podpaždí měl jen prázdné pouzdro.

Bez zbytečných řečí jsem pokynul vpravo na zatížený pásek. Zvedl cíp kabátu a ukázal svazek klíčů. Kolegům za dveřmi zanechal i pouta.

,, Tak dobře,“ vzdychl jsem a usedl. „Ale stručně, ouřado.“

„Matyáš, vládní agent,“ představil se. Uhladil si ob-lek a usedl jako slečinka, graciézně si přehodil nohu přes nohu. Nejen teplouš, navíc ošklivka.

„Copak chceš?“ Pohlédl jsem na hodinky. Měl jsem po krk všech těch hejsků z vlády a dalších veledůležitých organizací. Nevím, podle čeho mě poznávali a nalézali.

„Přicházím s návrhem na spolupráci. Velice…“

„Vím. Speciální úkoly, nebezpečné, ale skvěle place-né. K tomu měsíční plat na úrovni ministra. Samozřejmě slečny gratis. Co přidáš tentokrát?“

„Luxusní vilu u moře, v horách nebo kdekoli jinde. Místo si vybereš sám, my zařídíme zbytek.“

„Důchod a lékařská péče?“

„To je snad samozřejmé.“ Blesklo mu v očích, už se cítil majitelem šeku s nebetyčnou částkou za zkrocení bes-tie. Fuj!

„Padej.“ Vstal jsem a otevřel dveře. „Kvaltem.“

„Ale… nechápu…“

„Nechápeš, co znamená slovo padej? Hned ti to vy-světlím, holoubku. A zaručuju, že si to zapamatuješ na zbytek svýho mizernýho života.“

Prodíral jsem se houštím, abych byl co nejdál od vřís-kajícího davu na pláži. Tady, pod těmito stromy, si ješ-tě nedávno hrál malý chlapec, který snil o něčem velkém a krásném. Potom se ukázalo, že svět má respekt jen před lotry a zabijáky.

Vlastně to bylo trochu jinak. Tehdy onen hošík ve sku-tečnosti snil jen o tom, aby se pořádně nacpal a pobavil, případně si zadováděl. Taky chtěl být silný, tak silný, aby se nikoho nebál. Strach si pamatoval jako bolestivý chlad v hrudi. Popravdě řečeno, to vše mu zůstalo dodnes, jen by použil trošku jiné výrazy.

Postupoval jsem pořád hlouběji do lesa. Toho dne jsem byl pekelně střízlivý a netoužil po ženské, možná i proto jsem byl sentimentální. Pořád jsem si dával pozor, abych působil tvrdě, ale tady, o samotě, jsem se cítil sám, tedy v bezpečí.

Kde jsou mí kamarádi z dětských her? Jistě, zůstali se mnou, pracujeme spolu. Když jsme povyrostli, všechny jsem je pozabíjel, ale ne úplně, k čemu by mi potom byli? Když jsem poznal Tajemství, dozvěděl jsem se, že z nich můžu nadělat zgredy, mám je tedy v sobě a plní všechny mé příkazy. Musí sloužit, jejich jediná odpověď smí být „Ano!“

„Jsi tam, Sultáne?“ zeptal jsem se jejich vůdce.

„Ano!“

„Chceš si popovídat?“

„Ano!“

„Smíš mluvit.“

„Ano!“

Z mého pohledu byli zgredi půlčíky, dohromady velice užitečnými, ale pořád půlčíky. Musím vypustit Sultána, svého nejlepšího přítele, jinak je hovor nahouby. Vypustit? Kdepak, raději sejdu k nim. Jenom na chvilku.

Stát se zgredem je snadné. Řekl jsem si, že se jím chci stát, a už jsem tam byl, ve svém nitru, v jakési růžovomodré scenérii, obklopen jásající skupinkou tělových tvoření. Sám jsem byl průsvitný, vždyť mé tělo zůstalo jinde.

Sultánovi přibyly vrásky, ale byl to opravdu on! Jeho uličnický ksicht zářil skutečnou radostí, když mě objal a tiskl a tiskl.

„Nech toho, nebo mě udusíš,“ pokoušel jsem se uvol-nit. Už jsem na kamarádská objetí nebyl.

Povolil sevření, ale jen proto, aby znenadání udeřil: jednou do šíje a jednou do spánku. Já pitomec! Když jsem sestoupil k nim, přestali mě pokládat za pána. Nechal jsem se zaskočit jako smrkáč!

Ztuhl jsem, přestože jsem pořád vnímal. Sultán nasadil škrcení a svět zešedl. Ostatní zgredi stáli kolem a skandovali: „Sul-tán, Sul-tán!“

„Jestli nemůžeš mluvit, stačí, když si pomyslíš: Pře-dávám ti moc,“ funěl mi do ucha. Ovšem, vždyť jsem mu dovolil mluvit.

Nevěděl jsem, jestli je možné udusit duši, která inkognito navštívila vlastní tělo, ale cítil jsem se opravdu mizerně, tedy jsem myslel podle jeho přání. Pustil mě a rostl někam mimo růžovomodrou klenbu a zmizel, kdež-to já jsem zjistil, že mé tělo se vrací do mě, jakoby vnikalo dovnitř. Přebarvil jsem se na tělovou barvu a stal se oby-čejným zgredem. Směl jsem říkat jenom „Ano!“ a musel jsem ze všech sil pomáhat svému pánu, avšak myslet jsem si mohl, co jsem chtěl. A opravdu jsem se nešetřil.

Sultán byl hlupák. Už prvního večera se nechal tak prošpikovat olovem, že jsme ho stěží zalátali. Kulky byly pro nás něco jako čerstvá dýňová semínka, slupli jsme je. Díry jsme zaplácali docela lehce, protože fyziologii i me-tabolismus jsme měli v malíčku, přestože nás je nikdo neučil. Učí snad někdo kojence, kde hledat cecík?

Sultán nakonec toho opilého pistolníka uškrtil, ale k čemu je nám zgred, který jenom mává rukama a nadá-vá? Jsou zgredi a zgredi, vy teoretici.

Sultán byl prostě levej. Nehodil se za šéfa, neměl pa-třičné ambice, možná si ani nekladl úkoly patřičného for-mátu, protože byl zbabělec. Styděl jsem se za něho, za svého bývalého nejlepšího přítele, který se vyhýbal stře-tům s nepřáteli a později před nimi přímo prchal. Zuřil jsem, když si lidé začali povídal o úpadku Velkého Enkela. Po nějaké době už nemluvili, jen si s odporem odplivo-vali, a Sultán kličkoval, zastíral stopy a pořád měnil po-dobu, škrtil nějaké zchátralé ohavy, ještě zbabělejší, než byl sám. A já jsem neměl jinou možnost než pokaždé od-povědět „Ano!“ a ve všem té ubohé hnidě pomáhat. Po mizerném pivu ztloustl a z laciných prostitutek se mu nadělaly pytlíky pod očima. Fuj!

Přestože jsem mu seděl hluboko v panděru, neuniklo mu, že od jisté doby se hanebné Sultánovy útěky staly ještě zbabělejšími a chaotičtějšími než dříve. Pochopil jsem, že mu někdo vytrvale šlape na paty. Můj „Pán“ se opravdu bál o svou kůži.

Jednou ležel mezi harampádím na opuštěné půdě, dusil se prachem, a škvírou ve zdi pozoroval cestu. Tu vyjekl:

„Je na mě moc rychlý!“

„Ano!“ odpověděl jsem v domnění, že mluví na mě.

„Drž hubu,“ zavrčel, ale pak se zamyslel. Škoda, že tak pozdě. Tentokrát však uvažoval správným směrem. Udělalo se mi horko.

„Jsme přece kamarádi, Enkele! Máš nějaký nápad?“

Po cestě se blížil svalnatý muž v nažehleném světlém obleku. Červené puntíky na motýlku připomínaly kapky čerstvé krve. Byl vousatý a opálený, žádný mladík. Zastavil se a pohlédl směrem k nám.

„On ví…“ funěl Sultán a svíral velké, zpocené pěsti.

Muž se zvolna vzdaloval.

„Ví, že jsem tady! Pověz, co mám dělat?“

„Ano!“

Sultán vztekle frkl, ale pak mě pustil. Ubožák, nic jiného mu nezbývalo. Vylezl jsem mu z krku jako růžová bublina, seskočil na podlahu a vyrostl do své původní podoby zrzavého Irčana.

„Ale,“ pohrozil mi tlustým prstem, „žádné triky. Jsem silnější než ty o třicet chlapů.“

„Deset z nich si můžeš nechat,“ odsekl jsem. „Ty neřády sis naverboval sám.“

„No dobře, dobře, kámoši,“ rozhodil rukama. „Vyří-tíme ho spolu, jinak jsme v troubě, Enkele.“

„Kdepak, šejdíři. Tvá pomoc je k ničemu, jen kazíš dílo. Vyřídím ho sám. Pod podmínkou, že mi předáš mé zgredy.“

Ustoupil a otřel si zpocený obličej.

„Nikdy! Nezkoušej se přiblížit.“

„Klidně. Jdu pryč!“

„To ti nedovolím,“ sykl.

„Můžeš mi tohle,“ naznačil jsem. „Jestli mě chceš za-stavit, uhoď první.“

Na cestě se opět objevil cizinec, jehož světlý oblek ve svitu lampy přímo zářil. Nespěchal.

Sultán ztěžka funěl. Vzal si podobu masivního chlapa, silného jako medvěd, ale pomalého. Špek mu vadil dokon-ce i při dýchání. Frajer k politování. Ale dokázal by mě vyřídit, měl v teřichu docela slušnou četu. Neudělal to, protože se tuze bál.

„Odejdu,“ zachraptěl. „Odpřisáhneš, že mě necháš na pokoji? Mám toho dost. Chci se usadit, mít obyčejnou ženu a spávat s ní, každý den s ní normálně obědvat, pohlavkovat děti. Rozumíš?“

„Vůbec ne, ale slibuji. Naval zgredy!“

Dole zaskřípaly dveře. Sultán se zmítal: všech dvacet růžových loutek skočilo do mě.

„Naval všechny!“

„Ale…

„Už je na schodech.“

Ostatní chamraď přelezla jen stěží. Ani ve službě ne-vystřízlivěli. Jak jsem je měl v sobě, neprodleně jsem sko-čil na Sultána, svého milého přítele.

„Vždyť jsi přísahal!“ zaškaredil se.

Naznačil jsem úder do čela, a on poslušně zvedl ruce do dvojitého gardu. Frajírek! Mohl jsem ho tedy klidně a metodicky kopnout do rozkroku a břicha, a potom ho škrtit. Napočítal jsem do deseti a přívětivě se zeptal:

„Chceš být mým zgredem?“

Prsklo to a už byl ve mně. Může se hodit.

Zůstal jsem zrzavý, ale vybral jsem si lepší figuru. Byl ze mě stroj na zabíjení, hora trénovaných svalů.

„Mám tě oddělat?“ zeptal jsem se cizince, který stál u vchodu, lehce skloněný pod nízkým stropem. Neměl zbraň, tedy jsem se přiblížil a dával pozor na jeho sebe-menší pohyb.

„Raději bych si popovídal,“ usmál se. „Kousek odtud je docela fajn knajpa.“

Přísahám, že šlo o skutečný úsměv, žádné cenění zubů nebo masku blázna. Nejspíš umí geniálně klamat, takže jsem si řekl, že z něho zkusím ještě něco vytáhnout, než s ním skoncuji. Zašli jsme na frťana, ale zůstal jsem ve střehu ještě víc než jindy.

Usedli jsme do výklenku v půli schodiště. Dole se každou chvíli vynořil číšník a spěchal nahoru, přičemž za ním ve vzduchu zůstával viset pach potu a připáleného tuku.

Nadnášela mě energie, tlupa ostražitých zgredů čekala na signál. Vřela ve mně zlost na Sultána, na všechny nejlepší kamarády, na celý svět. I na toho floutka ve světlém obleku s červenými puntíky na motýlku.

„Připomínáš mi vládního hejska, ale smrdíš trošku jinak,“ začal jsem. „Až z toho jde mráz po zádech.“

Držel kalíšek elegantně dvěma prsty. Představil jsem si, že praštím do sklínky, ale ne moc silně, jen tak, abych nerozbil sklo, a budu sledovat, jak se průhledná střela rozprskne na zdi jako déšť kapek.

„Nech toho!“ napomenul mě. Teprve ke konci rozmluvy jsem se dozvěděl, že se jmenuje Gab; legrační pseudonym. Bylo to neslýchané, ten floutek se hned na začátku odvážil zvýšit hlas. „Uklidni se, Enkele. Mám nad tebou dvojnásobnou převahu.“

„Ty? „ frkl jsem pohrdavě a pořád promýšlel úder. Musí být akorát, ne moc silný, abych si nepořezal prsty, ale ani moc slabý, protože potom je účinek nepatrný.

„Za prvé: to já jsem tě osvobodil od Sultána.“ Údiv byl větší než zlost.

„Cože?“

„Pozoruji tě už dlouho. Vaše parta pracovala pod Sultánem mnohem hůř než pod tebou, tak jsem ho trošku poděsil. Nebylo to těžké.“

Na tom něco bylo. Kdyby chtěl Sultána vyřídit, mohl to udělat mnohem dřív. Čekal. Čekal na mě. Nu což, troš-ku mi i zaimponoval.

„Pěstuješ si soupeře? Tak ho tu máš,“ prohlásil jsem víc pompézně než vyzývavě a konečně jsem praštil do toho kalíšku. Vypočítal jsem to dobře, odletěl celý a narazil do zdi jako puma.

„Škoda chlastu,“ řekl klidně Gáb. „Mysli na budouc-nost, mám totiž ještě jeden argument.“

Nevím jak, ale fakt je fakt: v dlani se mu objevil vystřelovací nůž. Stříbrné ostří vyskočilo. Otřásl jsem se.

„Mám radši čistou ocel. Parádičky jsou dobré pro žen-ské a buzíky.“

„Vím. Jsi háklivý na stříbro. Bohužel, stává se to ještě i nyní.“

„Chceš se bít tady?“ zeptal jsem se nedůvěřivě. Zlost vyprchala a bez ní je mnohem obtížnější soupeře pořádně praštit.

„Nechci se rvát. Mám návrh.“

Zasmál jsem se a potom jsem se rozesmál nahlas. Po-znal jsem už spoustu floutků a jejich návrhy; všechny mě chtěly vecpat do nějaké všivé práce, která by nejmíň užit-ku přinesla vykonavateli. Žádnou jsem nepřijal, proč se tedy dohadovat s tímhle týpkem? Jen proto, že má mo-týlka?

Odložil nůž, ale měl ho pořád na dosah. Rychlá ak-ce, začínající převrácením stolku, měla šanci na úspěch. Všechno záleželo na soupeřově reflexu.

„Podívej se,“ podal mi řetízek s medailonkem. Všech-no stříbrné, zatraceně. „Daruji ti ho. Můžeš ho nosit na krku.“

„Blázníš?“ stěží jsem se vymáčkl. Cítil jsem, jak mi otéká krk a kůže začíná nesnesitelně svědit. Chtěl jsem utéct, ale bylo pozdě: taková spousta stříbra nadosah byla účinnější než dvojitý nelson.

Tak jsem se dočkal. To, co nedokázaly celé tlupy fachmanů s pistolemi, břitvami a boxery, zvládl tenhle floutek s motýlkem v minutce. A čím? Kudlou na otvírání obálek a starým šperkem, ksakru!

„Jestli nemůžeš mluvit,“ naklonil se ke mně Gab a lil mi jed přímo do ucha, „stačí, když si pomyslíš: Odteď bojuji pod jiným praporem. Nemusíš měnit nic kromě erbu, zůstáváš svobodným mužem se svobodnou vůlí.“

Hynul jsem. V krku mi narůstal knedlík, žaludek za-plnila močůvka, mozek žrali červi. V břiše mi pálilo, šlehy jako při agónii. Co to říkal? Že nemusím nic měnit? Tak budiž!

Svírání pomalu ustávalo, sevřené plíce chytily první dech, mravenci opouštěli tělo. Po delší chvíli jsem se narovnal a propláchl krk, na kterém jsem měl řetízek.

„Dej mi ho,“ řekl Gáb.

Dotkl jsem se hrudi.

„Proč?“

„Vynucené přísahy neplatí. Alespoň u nás.“

Zase nějaké „u nás“. To se i tenhle špenát musí drát do houfu? Fuj!

Sundal jsem medailon a potěžkal ho. Beztrestně jsem držel v ruce celou unci stříbra! Navíc jsem se cítil docela dobře. Bylo to opravdu zábavné, ba ještě víc: měl jsem pocit bezpečí. Z této strany mě už nikdo nenachytá!

„Řekl jsi, že nemusím nic měnit, že můžu žít jako do-sud. Nic nechceš?“

„Nic. Můžeš žít, jak chceš. Naše účty nepřicházejí za živa.“

Zavíral jsem a otevíral dlaň.

„Tak si ho nechám. Chci ještě tvůj nůž. Pro úplnost.“

„Je tvůj.“ Schoval ostří a cvrnkl kudlu ke mně.

S obavou jsem uchopil stříbrnou rukojeť, ale nic se nestalo.

Právě tehdy, když byl číšník z dohledu, jsem ho kopl do čela a přiškrtil. Chvíli vzdoroval, ale jen krátce a záhy jsem měl z něho svého zgreďáka. Proměnil jsem se v opáleného hubeňoura a vyšel ven. Nikdo se za mnou ani neohlédl. Prima.

Na ulici jsem ho propustil. Vždyť jsem s ním nebojo-val, ať tedy táhne k čertu. Otřepal se, upravil si motýlka a řekl, že je všechno v pořádku. Chtěl jsem mu za to naložit ještě jednou, ale jen jsem se zeptal:

„Proč právě já?“

„Protože jsi byl nejhorší. A současně nejlepší.“

Byl, haha. Pokrčil jsem rameny a odcházel. Za rohem jsem pustil Sultána. Vždyť jsem mu to slíbil. Ať se usa-dí a vzorně obcuje se zákonitou manželkou. Je zbabělec a hajzlík, ale to přece není nic zvláštního.

Ale nemyslete si, vyfešákovaní floutci, že změním svůj život. Nakonec těch pár zgredů na něco mám. Nevím jak kdo, ale já se nehodlám usadit. Dál musím bojovat s vlast-ním strachem, a můžu říkat všelicos, i to, co mají lidi rádi.

Jestli chcete, můžete na tenhle příběh zapomenout, ale jedno by vám mělo být jasné: dokud zůstanu tak schopný jako jsem dnes, bude pravda na mé straně. Haha!

Varšava, Zakopané, březen – květen 1994

Vrátím se k tobě, kate

Tomasz Kołodziejczak

Tomasz Kołodziejczak se narodil v roce 1967. Debutoval v roce 1985. Je činný v SF hnutí, byl redaktorem časopisů Voyager, Magie a meč, Fantom, nyní je vedoucím redaktorem v nakladatelství Egmont. Napsal sbírku povídek Vrátím se k tobě, kate (1995), romány Zvol si smrt (1991) a Krev a kámen (1991). Dětské fantasy povídky jsou v Dobrodružství rytíře Darlana (1997), část vydala česky Knihovnička Vakukoku, Šumperk: Růže pro Lucindu a Bitva v údolí kuromyšců (2000). Za román z vesmíru Barvy praporů (1996) obdržel cenu Janusze Zajdla, česky jej vydalo nakladatelství Leonardo, Ostrava (1999), stejně jako jeho pokračování Zajatec světla (1999), česky 2000.

Žena, kterou miloval, zvolna vystupovala na popraviště. Kráčela hrdě vzpřímená, s lehkým úsměvem, s hlavou ověnčenou zelenými, kdysi dlouhými, nyní u krku sestřiže-nými vlasy. Vnímal její světlou siluetu na pozadí temných zdí obklopujících Soudní náměstí a modlil se o zázrak. K zázraku nemohlo dojít. Pacholci přivedli ženu ke špal-ku. Koutkem oka zahlédl kamery, kolem slyšel šum davu vzrušeného popravou. Zkušeným, tisíckrát cvičeným pohybem sáhl pro meč zavěšený na zádech. Za chvíli měl setnout hlavu ženě, kterou miloval.

před čtyřmi roky

Byl svobodným člověkem mezi svobodnými lidmi. Mi-loval život mezi nimi a pro ně, vnímal jejich úctu – špet-ku strachu, zvědavosti, fascinace. Když kráčel ulicemi – skoro nikdy se nepohyboval jinak než pěšky, což vyžado-valy předpisy – pokradmu se po něm ohlíželi. Vypadal důstojně a vážně – vysoký mladík v černé košili a kalhotách, s rukavičkami a v těžkých okovaných botách. Musel tak vypadat, protože byl vykonavatelem Zákona.

Věděl, že někteří lidé ho nenávidí, hnusí se jim, pohrdají jím. Nevzrušovalo ho to. Když kráčel pestře zbarve-ný davem lidí v úborech a s těly zformovanými tisícerými módami, zvyky, náboženskými příkazy, věděl, že právě on je pro ně symbolem jediné síly, která je všechny spojuje – Zákona.

Meč nosil na zádech – stříbrná přezka pásu křížícího hruď byla jedinou ozdobou jeho černého šatu. V souladu s předpisy Cechu se nesměl meče dotknout nikdo jiný než on, Damien van Dorn, kat města Algahary.

Popraviště – hranatá konstrukce z černého, lesklého plastu – stálo na Soudním náměstí. Na podestu ve výši jednoho metru vedly schůdky, dostatečně široké a pohodl-né, aby vězeň přicházející se spoutanýma rukama neztra-til rovnováhu. Podesta měla tvar čtverce, v jehož středu stál černý válec, nazývaný všeobecně „špalek“. Algaharské popraviště nemělo propadlo – hlavu i tělo odsouzen-ců odnášeli z podesty do ambulance. Kata odvážel domů zvláštní vůz. Dav obvykle počkal na tento okamžik, a pak se rozcházel.

Onoho dne před čtyřmi roky však ceremonie teprve začínala. Soudní náměstí bylo plné lidí. Místo exekuce obklopovaly vysoké stěny z velkých černých bloků. Na náměstí bylo možné vstoupit osmi branami, které se au-tomaticky zavíraly, když dav překročil počet pěti tisíc. Na náměstí nesměl žádný cizinec. Majitelé videokůží je mu-seli vypnout. Byl zadržen každý, kdo vypadal na čumila nebo virtmana. Samozřejmě se nikdy nepodařilo odchy-tit všechny – když se však na náměstí někdo nechovali řádně, okamžitě ho zadržela pořádková služba. Za znevážení obřadu padaly tvrdé tresty. Pochopitelně docházelo k incidentům.

Stříknutí hoši, které nezachytila ochranka a kteří přišli na náměstí si trošku zařádit. Abolicionisté, pokoušející se zabránit popravě nebo se alespoň chovat natolik pro-vokativně, aby je potom ukázali ve všech videozprávách. Úchyláci, maniaci, náboženští fanatici toužící v rámci po-pravy uspokojit své nepochopitelné záměry, pudy, touhy. Všechny se nezdařilo najít včas. Kat města Bagra Rodric Gerwolf zemřel před třemi měsíci při výkonu popravy ru-kou abolicionistického fanatika. Van Dorn si uvědomoval, že tento osud může potkat i jeho. Rodrikův malér nebyl v dějinách planety jediným. Během prvních exekucí van Dorn často sledoval dav, jako by mezi lidmi shromážděný-mi na Soudním náměstí hledal svého vraha. Potom toho nechal a plně se soustředil na své dílo.

Teď čekal.

V černé kápi stál vedle špalku, meč držel za jílec a ostří. Zelené Slunce, nazývané na Zemi Muleta, stálo v ze-nitu – popravy se vždy konaly v poledne. Černá kára, ve které přivezli odsouzence, právě zastavila u popraviště. Dveře se otevřely a dva strážci vyvlekli vězně. Mhouřil oči a narovnával se. „Zajímalo by mě,“ řekl si van Dorn, „jestli je na náměstí kromě nás dvou ještě někdo, kdo mhouří oči před sluncem…“ Lidé bez očních štěpů se vyskytovali velice zřídka. Předpisy cechu katů ovšem zakazovaly jakoukoli kyborgizaci. V souladu s nimi van Dorn nyní myslel na zločin Abishe – muže, který zabil čtyři lidi, než byl konečně zatčen.

Van Dorn se v duchu soustředil na zločin, krátkou meditací se snažil zachytit jeho skutečnou formu a následky, vnímat strach obětí. A také – ctít svobodu vraha při jed-naní, za které nyní bude odpovídat. Kat Algahary nebyl pouhým vykonavatelem. Byl rovněž knězem Zákona.

„Jsem vykonavatelem Zákona,“ pronesl rituální for-muli.

Dav zmlkl, jak vyžadoval zvyk. Kdo ho nedodržoval, nebyl vpouštěn na Soudní náměstí.

„Já se sem vrátím,“ zašeptal Abish a usmál se. „Vrátím se k tobě, kate.“

Slunce se zablesklo na stříbřitém ostří, když meč klesal. Abishovo tělo sklouzlo na podestu a ještě chvíli se chvělo, z přeťatého hrdla tryskal proud krve. Hlava se otočila obličejem nahoru a neživé, otevřené oči hledaly něco na safírové obloze. Podle katů z Taraskatu to zná-mená neštěstí.

O šest hodin později se van Dorn opíral o kamenný sloup se sklenicí whisky v ruce. Přimhouřenýma očima sledoval dceru guvernéra Algahary Simeona Rohmera, pořadatele banketu. Sára Rohmerová měla na sobě jednu z nejkrásnějších videokůží, jakou kdy van Dorn viděl – obraz noční oblohy pozorované z centra galaxie. Pohybo-vala se půvabně a plavně, její tělo nedeformovaly žádné štěpy ani symbiotické podpory. Byla skoro nahá – zakryla si jen klín a hýždě. Vše ostatní pokrývala čerň hvězdnaté oblohy, zářící tisíci barevnými body, skvrnami a pruhy – hvězdy, mlhoviny a hvězdokupy splývaly po Sářině bři-še a zádech, jiskřily jí na ňadrech, ovíjely nahá stehna, lýtka i nárty, pomrkávaly na tvářích a vyholené hlavě. Jasné oči, porcelánově bílé zuby, růžový jazyk – to byly jediné lidské barvy, které zůstaly na jejím těle. Van Dorn obdivoval krásu guvernérovy dcery, vychutnával pružné pohyby a dokonalé tvary mladé ženy.

„Bezva kost, kámo,“ komentoval McKelly, náčelník zvláštního oddělení policie města Algahary. McKelly byl slušný člověk, který se nikdy necpal do takzvané spole-čenské elity. Dostal se do ní stejně, zásluhou neobyčejné pracovitosti, provázené značnou dávkou štěstí. Na lidi pří-tomné na banketu pohlížel s mírným úsměvem a se shoví-vavostí v hlase. Van Dorna oslovoval výhradně „kámo“ – vždyť chytal zločince, kterým potom Damien stínal hlavy. Kata to nejprve dráždilo, potom si zvykl a ted se mu to dokonce líbilo. V McKellym našel muže, s nímž by se chtěl sblížit a spřátelit, kdyby se vyskytla nějaká příležitost.

„Je volná,“ broukl van Dorn po chvíli mlčení. „Prý není hloupá.“

„Výjimka,“ mlaskl s uznáním McKelly a změnil téma. „Víš, co je to dub?“

„Asi nějaký mořský živočich…“

„Ne, strom ještě ze staré Země. Víš, že byl u nás vy-sázen dubový les jen proto, aby se mohly dělat sudy?“

„Kdo tady k čertu potřebuje dubové sudy?“

„Aby měla v čem zrát whisky. Seagram’s whisky. Jen si pomysli, kámo, že máme agrokultury, které dokáží vypěstovat každou potravinu, jakou si ti zasraní genetici vymyslí. A oni, tihle,“ ukázal prstem na skupinu mužů rozmlouvajících na druhém konci sálu, „sázejí na polích stromy, aby potom mohli za fantastické prachy prodávat originální Seagram’s whisky nebo Mum Corden Rouge.“

„Vyznáš se v tom.“

„Vyznám. To je poctivé hobby, kámo. Žádné prášky, padělky, syntetika. Čistý, zdravý alkohol. Piješ kořalku a jsi v nebi. Mmmmm… koukni, plave k nám.“

Sára opravdu mířila k nim.

Na břiše se jí rozzářila zlatočervená luna, harmonie světel se kolébala v rytmu pevných ňader. Provázel ji malý mužík ve služebním stejnokroji vládních informatiků. Z hlavy mu trčely koncovky neuroštěpů a tváře zarůstaly kolonie čistících plísní.

„Zdravím vás.“ Mapa oblohy se rozevřela a odhalila sněhobílé zuby.

Má opravdu tak růžový jazyk nebo jde o kontrast s červeným obličejem? napadlo van Dorna.

„To je náš nový host,“ pokračovala, „informatik z Trizubova střediska, Olgierd REM.“

„Těší nás.“ McKelly natáhl ruku.

„Pan van Dorn?“ pokynul informatik k Damienovi.

„Zdravím.“ Van Dorna napadlo, že zdravení v situaci, kdy se někteří lidé znají a jiní ne, je jednou z nejsložitějších společenských ceremonií.

„Určitě se vás na to ptali už tisíckrát,“ přistoupila ke katovi Sára. „Co cítíte teď, večer, šest hodin po…“ protáhla, jako by hledala slova. Na její pružné kůži stále ještě probíhalo miliónkrát zrychlené drama vesmíru. Nyní bylo možné sledovat srážku dvou galaxií.

„Po exekuci,“ dopověděl Damien. „Co cítíte vy po dobře vykonané práci?“

„Nu,“ protáhla, „únavu a spokojenost, ale vždyť to… jaksi… není totéž…“

„Přesně totéž. Pochybnosti, z nichž mě podezíráte, ne-mám. Úvahy týkající se smrti oněch lidí a mého podílu na ní jsem vedl dříve, asi tak před deseti léty.“

„Ovšem, ovšem…“ přikývla. Zřejmě docela nepocho-pila, oč mu jde.

„Můj kámoš zapomněl dodat, že není normální,“ vmí-sil se McKelly. „On není blázen,“ dodal rychle při pohle-du na její údiv. „V dětství vyplňujeme testy, že? Existu-jí zvláštní předpoklady pro výkon různých profesí, včet-ně katovské. Pocit odpovědnosti, vnitřní harmonie, sebeovládání, silná potřeba spravedlnosti – pouze takovým idealistům se svěřuje tato práce. Jen na okraj dodávám, že jako policista ve vysoké funkci musím vykazovat tři-krát vyšší úroveň odpovědnosti a spravedlnosti, o vnitřní harmonii ani nemluvě,“ zakřenil se McKelly.

Sára úspěšně předstírala zájem o jeho monolog. Když skončil, nepociťovala už povinnost naslouchat vážným řečem, usmála se, šeptla: „Ještě si o tom promluvíme“ a plavně se odvlnila k zábavnější části společnosti. Na hýždích jí pulzoval kvazar s flitry rozvitými v černi.

„Prima kočka, že?“ Informatik zahájil rozhovor bez okolků, pokud se přihlédne k tomu, že byl ve společnosti nový. Van Dorn se rozhodl nedívat se na symbiotickou plíseň, která mu zarůstala tváře a vnitřek úst. Cechov-ní tetování na REMově lysé lebce jemně zářilo. Prstence s kabelovými koncovkami trčely v souladu s poslední mó-dou z temene informatikovy hlavy jako zvláštní drdol.

„V síti určitě plavou lepší.“ V McKelly ho hlasu vycítil van Dorn nechuť k vetřelci, který se vmísil do hovoru o alkoholu a ženách.

„Plavou,“ přikývl REM. „Já nerozlišuji živáky a kybáky. Upřímně řečeno – je mi jedno kde jsem, jestli tady nebo tam,“ zaťukal si prstem na neuronový štěp. „Což mi nepřekáží při hodnocení krasavic.“

„Tady i tam,“ dotkl se McKelly čela.

„Ovšem,“ usmál se REM, ale hned zvážněl. „Dobře, že jste spolu, pánové. Přišel jsem na recepci jen proto, abych se setkal právě s vámi.“

„Proč vlastně někam chodit, když se každá párty může uspořádat tam,“ přerušil ho znovu McKelly.

„Jasně.“ REM byl jedním z nejtrpělivějších informatiků, s jakými se van Dorn setkal. „Můžeš vytáhnout svůj kodér?“

McKelly na něj s údivem pohlédl, pak sáhl do kapsy a vyňal koncovku kompu.

„S obrazem,“ dodal REM. Rozmotal si prstenec a koncovku vtiskl do policistova kabelu. Zavřel oči. Fantastické skvrny na jeho hlavě zrudly – znamení, že neuropočítač spojený s mozkem pracuje.

McKelly pozorně sledoval fólii obrazovky na svém pravém zápěstí. Po chvíli se policistův výraz změnil – zmizely nezájem a podrážděnost, objevily se úžas a zvědavost. Snad i neklid.

„V pořádku,“ pronesl po chvíli a otočil se k van Dornovi. „Tenhle pán, kámo, není jen pracovník Trizubova ústavu, ale také rezident správy Impéria v Algahaře. Nejde o tajnou informaci, ale není ji třeba moc rozhlašovat.“

„Oč běží?“ zeptal se van Dorn a odložil sklenici whisky na stolek.

„Na náměstí jsi dnes popravil Vdovce,“ pronesl REM zvolna. „Otevřeli jeho závěť, v níž byla tato informace. Jeho záznamy už putují na Toforii.“

„Vdovce?“

„Ano, van Dorne.“

Proč jsme o tom nevěděli dříve?“ hlas McKellyho zledověl. „Ani soud? Kdo to přehlédl?“

Nikdo.“ REM se usmál. „Abish byl občanem Impéria. Člověk se nemusí přiznávat ke své víře v žádné situaci. Kult Vdovců má náboženský statut.“

Řekl mi: Vrátím se k tobě,“ ve van Dornově hlase zaznělo znepokojení.

„Poskytuji vám tuto informaci neoficiálně, pánové,“ řekl REM, „právě proto, že Abish byl psychopat. Na va-ší planetě platí tvrdé zákony. Ústředí usoudilo, že práv-ní konflikt mezi Abishem jako občanem Impéria a vaší jurisdikcí může mít vážné následky.“

„Abish byl psychopat? „ vyjekl McKelly.

„O to právě jde. Nevíme, jestli se sem vrátí, ale je třeba s touto možností počítat. Může znovu začít zabíjet. Řád Vdovců je tvrdý, velice ctí vendetu. Ty, kate, budeš jeden z prvních, koho si zvolí jako svůj cíl…“

„Vrátím se k tobě, řekl,“ opakoval dutě Van Dorn.

„To je vše, co jsem vám chtěl sdělit jako představitel správy Impéria, pánové. Snad nemusím opakovat, že pro-sím o diskrétnost…“ pohlédl na van Dorna, který chtěl něco říct, a rychle dodal: „ne, ne, nejde o zákaz. McKelly vysvětlí právní aspekty celé záležitosti. Aha, málem bych zapomněl, oficiální hlášení o situaci jsem vyslal i na To-forii. Třeba sám Velký Otec rozhodne o blokaci dalšího Abishova vývoje, oni dbají na reputaci klanu.“

„Díky,“ kývl McKelly. „Plaveš sem nebo tam?“

„Sem,“ usmál se REM, „je tady spousta prima bab, že?“

Žena na lůžku vedle van Dorna nebyla hezká. Měla uměle zvětšené oči, podle poslední módy znetvořenou bra-du a ňadra pokrytá živým tetováním. Po kůži se jí zvolna přelévala hra barev a tvarů. Van Dorn se rozhodl strávit s ní noc, protože se nechtěl vracet domů sám. Věnovali si dostatek laskání a tolik potěšení, že toho nelitoval. Děvče teď spalo a on promýšlel všechno, co dnes slyšel, četl a viděl.

Hned po rozhovoru s Olgierdem spolu s McKellym vyklouzl z banketu; nezapomněl s sebou vzít dvě láhve whisky Crown Royal. Cena každé z nich jistě přesahovala roční příjem běžného občana. McKelly pochopitelně Damiena ihned informoval, že výrobní postup této whisky byl vypracován speciálně pro nějakého krále ještě na Staré Zemi. Dvě hodiny strávili v policistově kanceláři, kde shromažďovali a třídili údaje o Vdovcích, Abishovi a příslušných paragrafech imperiálního práva.

Po první hodině a první láhvi van Dorna napadlo, že tato situace může být užitečná – konečně našel záminku pro bližší seznámení s McKellym.

Po dvou hodinách měli už Abishe plný dossier, při-nejmenším všechno, co se dalo vytáhnout z policejních kompů, včetně toho, co McKellyho informatik vyhrabal ve Vdovcových tajných údajích. Neznámá zůstala jeho minulost spojená s postavením a životem ve společenství Vdovců, ale to teď ani moc nepotřebovali. Po dvou hodinách prohrabávání databází a dvou lahvích Crown Royal se rozhodli vrátit na guvernérovu párty. Polkli tedy tabletky na vystřízlivění a odjeli do Rohmerova paláce. Tam začal McKelly usilovně a neúspěšně dorážet na Sáru Rohmerovou, kdežto van Dorn bez většího úsilí podlehl Isidě Ašalaahové, dceři majitele středně velkého bioche-mického podniku. Teď spala a van Dorn se v duchu vrátil k Abishovi.

Vdovci byla něco přes dvě stě let stará sekta, jejíž kořeny vycházely z pozemské víry v reinkarnaci a z náboženství jednopohlavních obyvatel Toforie. Toforijci se rozmnožovali způsobem, který lidem umožnila teprve technika – klonováním. Jejich náboženství silně korespondovalo s pozemským kultem předků. Na Toforii vznikaly Domy nejen pro lidi, ale i pro Parksy a Kajagoonny. Lidský klan tvořilo několik sekt, které se lišily předpisy, rituály nebo interpretací kánonu – přepisy originálních toforijských svatých knih nebyly jednoznačné. Toforijský Dům tvořilo sedm velkých a několik malých náboženských skupin, z nichž většina přijímala jen muže, tři byly koedukované a jedna ženská.

Abish náležel k velké koedukované náboženské skupině; kladla velký důraz na reinkarnaci a přetrvávání lidské duše v různých tělech. Každý člen sekty měl do mozku vložený bioelektronický registrátor, zapisující obrazy, a nejvýraznější emoce. Čas od času byl obsah čipu převáděn do ústřední paměti umístěné ve svatyni Domu na Toforii. V okamžiku Vdovcovy smrti byl spuštěn rekonstrukční program oživením jeho buňky zanechané v tomto Domu. Tři roky rostl lidský organismus v umělé děloze s umělým urychlováním vývoje. Celou tuto dobu byl do mozku nově formovaného Vdovce předáván zápis prožitků jeho předků. Vdovcova kopie v biologickém stáří asi dvaceti let opouštěla dělohu a po krátkém pobytu v přizpůsobovacím středisku zahájila samostatný život. Podle imperiálního práva to byl týž člověk. Vdovci získali toto privilegium díky zásluhám, kterými prospívali společnosti – často plnili nebezpečné úkoly, na nichž se musel podílet člověk. Prostě se nebáli zemřít. Samozřejmě existovaly společenské klany, které se nehlásily k tradici toforijských Domů, ty však nebyly tak známé a neměly status Vdovců. Problém, který čekal van Dorna a McKellyho, souvisel právě s rozpory a hierarchií zákonů společenství Vdovců a jurisdikcí Solárního Impéria.

Abish byl souzen a odsouzen. Rozsudek byl vykonán. Jako každý jiný odsouzenec se Vdovec po vykonání trestu stával normálním členem společnosti. Nebylo ho možné uvěznit, zakázat mu přílet na planetu, opětovně ho soudit. McKelly tvrdil, že neexistuje žádný důvod Abishe sekýrovat.

Spáchal zločin, byl souzen a potrestán. Tečka. Šlus. Amen.

Bylo jen možné čekat na jeho tah. Nikoli dnes – za tři roky.

Tři roky… Je zvláštní, uvažoval van Dorn, že já tu ležím, vnímám, koukám, a muž, kterému jsem sťal hlavu je nyní lidským zárodkem naloženým v organických živi-nách a ládovaný vzpomínkami dávno mrtvých lidí, kteří jsou současně jím. Krkolomnost této situace udivila i van Dorna, přestože se v životě setkal s mnoha zvláštními lidmi i věcmi. Poprvé postřehl smysl tvrdého zákoníku, jaký zavedli na Arce první osadníci, s drastickým omeze-ním genetické svobody občanů, dlouhými seznamy zakázaných VR a psychotropních látek, s očividnou převahou soudu nad ostatními orgány moci. Arka byla jediná lidmi plné osídlena planeta (na Pomezí se mohlo stát cokoli), kde z udíleni trestu smrti a výkonu popravy učinili téměř kultovní ceremoniál. Prestiž Státu se opírala o prestiž Zákona.

Tento Zákon pravil, že Abish může bez problémů přiletět na planetu a neomezeně se po ní pohybovat A řekl: „Vrátím se k tobě, kate.“

Vyhrožoval nebo jen žertoval? Svolí Velký Otec k rein-karnaci navzdory upozornění imperiálních úřadů? Opravdu sem Abish přiletí proto, aby se mstil?

Otázky se stále vracely. Přestože k tomu má dojít až za tři roky.

Pro mladého muže to znamená spoustu času. Desítky žen, které je možné milovat, stovky VR, které lze zhlédnout, tisíce hodin, v nichž může člověka potkat smrt. A pokud uvažujeme průměrné tempo vykonávání poprav, jde o sto padesát vystoupení na Soudním náměstí.

Van Dorn se pomalu uklidňoval.

Ovšem, byl mistrem klidu, rekordmanem vnitřního řá-du, šampiónem duševní harmonie. Tvrdily to výsledky psychologických a neurologických testů, kterými musel projít každý kandidát na kata.

V teorii arkanského práva to byla funkce téměř mystická – současně služebník i vládce práva a společnosti, která se tímto pravém řídila.

Dost! protestovala van Domova mysl proti návalu závažných záležitostí, které musel tuto noc promyslet. Damien se přitiskl k Isidě, obrácené k němu zády. Sevřel jí dlaněmi hýždě a klouzal prsty podél páteře, pak dopředu, dotkl se ňader. Jemně jí hýždě roztáhl, stehny objal chladnou, hladkou kůži a vklouzl do ní.

Něco zamumlala ze spaní.

Čekal, až se probudí, ale současně si to nepřál. V okamžiku, kdy se zachvěla, stiskla mu paži a vyjek-la rozkoší, pochopil, že nejbližší tři roky budou pro něj podobným čekáním – které bude co nejdelší a současně nesnesitelné.

NYNÍ

Najednou si připomněl onu noc před třemi léty. Le-žel na bělostném písku a sledoval ženu, která se koupala v moři. Sansanu… Její štíhlé, ztepilé tělo, nepodrobené žádné módní transformaci, každou chvíli mizelo pod vo-dou. Děvče hlasitě křičelo vstříc vlnám a stříkalo na vše-chny strany křišťálovou vodu.

Zabzučení kompu vytrhlo van Dorna ze stavu blažené-ho uspokojení z pouhého faktu existence. Daniel si nasadil kompobrýle.

„Přiletěl,“ sdělil ihned McKelly. Van Dornovi současně probíhal před očima sled obrazů, který mu předvedl vyso-kého muže, vystupujícího z kosmické lodě. Ihned poznal onu tvář i siluetu – během posledních tří let si mnohokrát prohlížel Abishovu fotografii. S jediným rozdílem – tento muž byl mnohem mladší než ten, kterému van Dorn sťal hlavu.

„Co teď?“ zeptal se Damien, přestože situaci probrali už mnohokrát.

„Myslím, že se velice rád vrátíš do Algahary, kámo.“

„Nemohl počkat ještě týden, hajzl?“ zavrčel Damien a sledoval, jak dívka vystupuje z moře a pomalu míří k němu. Cestou si vytřásala vodu ze zelených vlasů. „Za-pni kameru,“ požádal McKelly, a když se van Dorn do-tkl příslušného senzoru na obroučce kompobrýlí, policista hvízdl. „Bezva, kámo. Já tady makám, abych ti zachránil krk, a ty si užíváš. Ale zarmoutím tě, kámo, indikátor mého svědomí je na nule. Okamžitě přijeď.“

„Dobře, jenom nehořekuj.“

„Aha, nevím, jestli sis všiml černého proužku vyteto-vaného na Abishově tváři.“

„Upřímně řečeno…“

„Moudří lidé tvrdí, že se tak Vdovec označí při plnění důležitého poslání.“

„No…“

„To poslání, kámo, je vendeta. Přijeď rychle, van Dor-ne.“

„Pukneš závistí, panikáři. Sansanu vezmu s sebou.“

„Obraz,“ požádal McKelly a okna jeho pracovny okamžitě potemněla, roztočily se ventilátory, konzole počítače zamrkala světélky a zabzučela signálem pohotovosti. Za černým čtvercovým stolem seděli čtyři muži. Kromě van Dorna a McKellyho přijeli na poradu náčelník bez-pečnosti planety Ron el Haram a generální prokurátor Oeo Eeon. Haram kdysi řídil oddělení, které nyní vedl McKelly. Eeon býval katem v Rivelay.

„Nebudu připomínat fakta,“ začal komisař. „Život van Dorna a možná i dalších obyvatel Arky je ohrožen. Musí-me Abishe zneškodnit dříve, než se dostane van Dornovi na kobylku.“

„Důkazy?“ zeptal se el Haram. Většinou nepronášel víc než tři slova, ale huňaté obočí dodávalo jeho obličeji neobvykle přísný výraz.

„Tři vraždy a vyhrožování,“ odvětil McKelly, zjevně zarmoucen šéfovým rozhodným hlasem.

„Rozsudek byl vykonán,“ poznamenal Eeon.

„No právě,“ přikývl McKelly. „Za staré hříchy ho nezavřeme. A to vyhrožování… směšné.“

„Plukovník má pravdu,“ vmísil se el Haram. „Zpochybní je každý soud.“

„Můžeme něco nahrát…“ neustupoval McKelly.

„Ne,“ zapojil se van Dorn rozhodně do diskuse. „Žádné provokace, žádné zneužití. Počkám na něj.“

„Kámo, ten tě hodlá sežrat zaživa…“

„Jsem Zákon, nezapomeň, Rayi.“

„Damien má pravdu,“ kývl Eeon. „Víte to moc dobře. Zatím se Abish pohybuje inkognito, ale novinářští slídilo-vé to rychle vyčenichají a vezmou si ho na mušku. Jestli něco zvoráme, roznesou nás na kopytech. Abolicionisté dostanou do spárů silný argument.“

„Ti pitomci? „ zeptal se opovržlivě McKelly. „Vždyť je to bandita, vrah, maniak. Přijel sem na lov. Bude lovit lidi!“

„Copak je neznáš, Rayi? Ty svatouškovské chytráky, co vytloukají politický kapitál šermováním pěknými hes-ly?“ Eeon se evidentně rozjel. „A veřejnost na to skočí: nerozlišuje mezi vraždou a popravou vraha; zločinci se nemají trestat, ale převychovávat a podobné žvásty. Sta-ré jako samo lidstvo. Pijí mi krev… Ale my jsme tady proto, abychom chytali zasrané psychopaty a nepouštěli je mezi lidi. Ale s Abishem je tomu jinak…“

„Ale to nejde!“ vyskočil McKelly. „Vždyť Abish Damiena zabije…“

„Jen si sedni, Rayi.“ Van Dornův hlas zůstal klidný. „Vyjasněme si dvě záležitosti. Sloužím lidem, Rayi. Jsem otrokem vlastní volby. Pro většinu obyvatel této planety my, kati – ne soudy, policie ani státní správa – jen my, popravčí, zosobňujeme řád a právo, stabilitu a bezpečí. Vzpomeňte si, co se dělo po Collidicově případu. A to jenom neplatil daně. Ty, Rayi, chceš sebe i mne zatáhnout do nějaké levoty. To je nadraka.“

„To jsme tedy dohodli,“ pokračoval po chvíli Eeon. „Zůstává druhý problém. Jak ti zaručit u bezpečnost.“

„To v podstatě nejde,“ prohlásil suše McKelly. „Leda bychom ho nacpali do trezoru. Ale kdoví, s čím přijel Abish. Třeba už vypustil feromony přizpůsobené tvému organismu, které ti po pěti letech vyžerou mozek. Už jsem o takových věcech slyšel. I když ho pokládám za rafino-vanějšího.“

„Tedy…? „ otázal se Eeon.

„Dělejte co můžete, ale nekomplikujte mi život,“ po-prosil van Dorn. „Vrátím se na ostrov, tam mě můžete lip hlídat.“

Van Dorn se seznámil se Sansanou před půl rokem a od té doby tvořili nerozlučitelnou dvojici. Nejprve jen miloval, nyní společnost této vysoké dívky se štíhlou po-stavou, plnými ňadry a hezkou, jemnou tvářičkou přímo zbožňoval. Jako bioložka se specializovala na obnovu biocenóz. Dokázala povídat celé hodiny o vlivu přítomnosti spór pilolotu na zachování ekosféry stanice Spektor. Nebo o úloze požárů ve vývojových cyklech greystocké džung-le. Nebo o stádech býložravců, která musí vypásat ste-pi Muminie, aby tam mohly existovat podzemní kolonie chlemtačů.

Van Dorn dokázal poslouchat její řeči týden. Později potřeboval nejméně dvě hodiny oddechu a opět se s rozkoší vracel k úloze posluchače. Věděl, že není dobré milovat ženu bez chybičky. Takové se najednou zjeví v záři reflektorů za zvuků fanfár. Van Dorn kdysi vyzkoušel tuto zásadu na sobě, proto se rozhodl rychle poznat všechny Sansaniny chyby. Byla příliš přesná, nadměrně kritická ke všemu, co neodpovídalo jejímu mínění a vkusu, a také od muže na dovolené vyžadovala příliš mnoho. Vyzařo-vala z ní však jakási moudrost, kterou Damien nazval „ženskou“, a která znamenala nepřeberné zásoby porozu-mění, trpělivosti a citlivosti.

Když van Dorn zdolal jako skořápku ořechu clonu pří-mo ostentativní hrdosti, pronikl ke sladkému jádru – ne-mírně lahodnému a opojnému.

Oddal se tedy citu bez většího odporu – prostě dospěl k závěru, že život s takovou ženou bude mnohem lepší než jiný svazek nebo samota. Nevěděl, jak dlouho tento stav vydrží. Zatím mu bylo dobře.

Na Abishe nezapomněl, jen celou záležitost na čas odsunul do pozadí, své emoce nasměroval jinam. Ovšem Vdovec nezmizel – vtrhl do Damienova života v době hor-ké dovolené a stejně žhavé lásky.

„Co uděláš, když tě najde?“ pohlédla na něj Sansana vylekanýma očima. Po návratu z Algahary jí pochopitelně pověděl všechno, přestože si ještě v letadle umiňoval, že si to nechá pro sebe.

„Nehodlám utíkat.“

„Ale bylo by to lepší.“

„Tady nejde o to, co by bylo lepší,“ zvážněl van Dorn nacvičeným způsobem. „Jsem kat. Pro většinu lidí jsem trošku nereálný, rozumíš?“

„Ano,“ usmála se. „Ale proč nesmíš utéci?“

Zafuněl. „Zákon. Zosobňuji jej. Lidé sem přicházejí proto, že slyšeli o zdejší svobodě a zákonnosti. Tato kolonie je uspořádána podle přísně dodržovaných pravidel – nepočetných, ale tvrdě střežených. V posledních létech se je pokoušejí narušovat – přijelo sem mnoho nových kolonistů, sílí akce abolicionistů. Spousta lidí si chce těmito záležitostmi vysloužit politické ostruhy. Když se ukázalo, že Abish je Vdovec, nastal rozruch. Myslím, že toho teď bude chtít využít. Existence kamer a záznamníků nedovolí policii zneškodnit jej nelegálním způsobem. I kdyby McKelly něco vymyslel, nahoře by to nekryli. Volby jsou za dveřmi, nikdo nepotřebuje skandál, který by znamenal pro abolicionisty hlasy navíc. To za prvé. A za druhé, já prostě neutíkám, chápeš, Sansano?“

„Ano, Damiene,“ přiložila mu dlaň na hrud‘. „A vím, co chceš ode mne.“

„Opravdu?“ podivil se, třebaže to mohl očekávat.

„Chceš, abych tě na nějaký čas opustila, viď?“ Nečekala na odpověď, jen mu pozorně pohlédla do očí. „S tím nepočítej. Zůstanu s tebou.“

„Tak co, kámo?“ zazubil se McKelly. „Pořád stejná kočka?“

„Pořád,“ odvětil ván Dorn. „Taky by ti pásla.“¨

„Z m ě n a,“ McKelly vychutnával každou hlásku. „Pohyb, příliv… to je život, člověče. I ta pitomá žába vidí a žere jen to, co se hýbe.“

„A co naše věc? „ přerušil ho van Dorn.

„Sledujeme ho. Jeho osobní čip i přes stínění poskytu-je dostatečný signál. Podle něj ho lokalizujeme a kyberové z technického tvrdí, že můžeme dokonce zhruba určit, co dělá.“

„A co dělá?“

„Poflakoval se městem, nakoukl do několika lokálů, chvíli si hrál na simulátoru. Teď taky do něčeho buší, od sedmi hodin sedí doma a válčí v nějaké VR.“

„Mám tedy ještě chvíli volno…“¨

„Je to lepší, než jsem myslel. Třeba mu při kopírování vypadly části spojené s tvým podílem na jeho dekapitaci. A jestli zamíří k tobě, budeme ho sledovat. Spi klidně, kámo. Pokud máš vůbec čas na spaní.“

„Spi klidně, maličká,“ šeptl Sansaně do ucha, vstal a šel do kuchyně. Dívku unavil další hektický den. Je-ho naopak – emoce spjaté s Vdovcovým příletem pohasínaly, exotická a divoká krajina za oknem bungalovu mu dráždila obrazotvornost. Van Dorn se rozhodl posedět na verandě s drinkem a pouvažovat.

Zde na ostrově Klobouk vypadalo všechno bezpečně a klidně. Celé souostroví patřilo arkijské přírodě. V oceá-nech i sladkých vodách tepal život, na zarostlých pevni-nách se dosud neobjevila velká zvířata, první obdoby po-zemských ještěrů obsazovaly břehy řek a jezer. Klobouk, nazvaný tak podle svého tvaru připomínajícího elegantní buřinku, ležel v teplém pásmu. Tato část jižní polokoule tvořila obrovskou rezervaci původní arkijské přírody. Byly tu jen nečetné osady – mimořádně drahé lázně a biologické výzkumné stanice – s pečlivě usměrňovanými počty obyvatel. McKelly usoudil, že na takovém místě Abishe uhlídá nejsnáze – na Klobouk přilétala každý den jen tři letadla, u břehů přistávaly jen dvě lodě týdně.

Van Dorn seděl na verandě a poslouchal bzučení vel-kých brouků, kterým se říkalo „vrzáči“. Keře a pružné kmeny stromovitých kapradin rozechvíval mírný větřík.

Damien van Dorn, kat města Algahary, přemýšlel o svém životě.

Bylo mu čtyřiatřicet a katem byl pět let. Arkijské zá-kony patřily k nejtvrdším v Impériu, trest smrti ukládal zákoník za mnoho zločinů, za něž jinde odsuzovali k mno-haletému vězení s možností pobývat ve virtuálních reali-tách. Na Arce se šlo na popraviště za úmyslnou vraždu, ale také za pokus o ni, i když oběť útok přežila. Na hrdle se trestal terorismus a loupež. Lidé kladli hlavu na špa-lek i tehdy, když neúmyslně zavinili smrt člověka při po-bytu v narkotickém nebo kybernetickém prostředí. Šest arkijských katů vykonávalo přes stovku rozsudků ročně. Soudní náměstí ve třech největších městech planety při-tahovala tisíce lidí.

Van Dorn se přihlásil do Cechu v devatenácti letech. Zvládl vstupní psychologické testy a byl odeslán na další pozorování. Jeho chování během studií bylo přísně kon-trolováno a analyzováno. Ve třiadvaceti se oficiálně zapsal do seznamu kandidátů. Když zemřel algaharský kat Fordran Atlalann, pozvali kandidáty ke druhé sérii testů. I ty úspěšně zvládl – přestože nedokázal nic povědět o jejich obsahu, byly totiž simulované po odpojení mozku. Dále musel projít speciálním školením – zajistili mu blesko-vý právní kurz, cyklus meditací a předvedli gigantický soubor uměleckých děl, nejen lidských, věnovaných smrti a právu.

Van Dorna stejně jako jeho cechovní společníky neškolili na popravčího, primitivního řezníka, psychopata vykonávajícího cizí rozsudky. Ne – měl se stát předsta-vitelem společnosti, jednajícím v jejím zájmu; bratrem oběti, který s ní soucítí; jejím jménem zvedá trestající paži. Zosobňoval to, co tvoří základ každého právního řá-du, umožňujícího existenci společnosti tvořené svobodný-mi a nezávislými jedinci – stálost, spravedlnost a trest. Na planetách patřících k Solárnímu impériu, závislých koloniích a nezávislých světech, se nakládalo se zločinci různě. Lidé seděli v tradičních vězeních nebo je zavíra-li do VR vězení, vymazávali jim části osobnosti nebo je léčili farmakologicky. Putovali do výchovných táborů nebo jim preparovali mozky, štěpované následně kyborgům. Rozdíly se vyskytovaly všude, kde to dovoloval imperiální kodex, O zákonodárství Cizích se van Dorn učil ve škole, ale mnohé z toho nepochopil. Například v mnoha spole-čenstvích Parksů platil zákon, který nutil vraha sníst mozek své oběti. Zločinec, který s tím souhlasil, musel splnit několik rituálních úkonů a byl poté propuštěn na svobo-du. Po určitém čase však došlo k narušení jeho psychiky, k rozštěpení osobnosti – projevila se mysl zabitého, která postupně převzala vládu nad tělem. Van Dorn z biologic-kého výkladu pochopil jen málo – jednalo se o genetickou a enzymovou paměť, ano, tak tomu říkali…

„Překvapení!“ zakryly mu měkké dlaně oči. Nepo-střehl, že za ním stojí Sansana.

„Už nespíš, maličká?“ zeptal se nesmyslně, protože že-na stála za ním.

„Měla jsem zvláštní sen…“ ztlumila hlas. „Chtěl by ses milovat s někým, koho potom popravíš?“

„Takový nesmysl…“ přerušil ji a vstal z křesla.

„A s někým, kdo popraví tebe, Damiene?“

„No dobrá,“ řekl klidně. „Jsem připravený. Povídej, co se ti zdálo. Ale upozorňuji, že by bylo záhodno skončit do večera, abychom mohli jít včas spát a po uspokojení svých sexuálních potřeb zase usnout proto, abychom si druhý den povídali…“

„Jestli nechceš, nemusím mluvit vůbec. Ještě za mnou přijdeš s prosíkem,“ zdůraznila toto slovo, „abych ti o ně-čem povídala.“

„O něčem ano,“ zvedl ruce na obranu, „ale ne o mé práci. Je to nesnadné a odpovědné zaměstnání.“

„Žertuješ,“ přerušila ho udiveně. „Zabíjíš lidi a děláš si z toho legraci.“

„Vůbec ne,“ zvážněl Damien, přestože ani trochu ne-toužil po dalším opakování stejných dotazů. „Už jsem ti to vysvětloval. Nemám srdce ani svědomí. Na studiích je ze mne vypreparovali. Zabíjení a vplétání do kola však dojímá mou duši. Jsem dokonce horší než vrazi, kterým stínám hlavy, protože ti jsou duševně choří, měli těžké dětství, nepřizpůsobili se industriální společnosti a poráž-ky našich vojsk u Betelgeuze navíc otřásly jejich existencí. Kdežto já chladnokrevně šmik, šmik…“

„Další opakování.“ Sansana byla zjevně podrážděná. „Opakuješ se. Nenapadla jsem tě. A ty se bráníš, odpoví-dáš na výčitky, které jsem nevyslovila.“

„No dobře, dobře,“ ustupoval. Zase ustupuješ, hlupá-ku, vyčítal si v duchu. Sežere tě zaživa a ještě než naposle-dy polkne, zavoláš z jejího jícnu: ‚Dobrou chut!‘ „Víš co, projdeme se. K moři. Nejsou mraky, měla by být vidět triáda.“

„Triáda? Tady? „ zaradovala se a okamžitě zapomněla na hádku. I za to ji miloval. „Myslela jsem, že je vidět, jenom na severu…“

„Na severu častěji, ale ne tak efektně. Jen si představ:

perleťové moře, Zelené slunce zvolna klouže za obzor a za-nechává na vlnách zlatý pruh, oba měsíce skoro současně stoupají nad horizont. Nejprve safírový Templ a o několik vteřin později v jeho stopě Křižák; menší, krvavě rudý. Potom spatříš – protože právě na souostroví je to vidět nejlíp – jak v okamžiku, kdy se Arka vnoří za okraj světa, se měsíce začnou oddalovat…“

„Miluji, jak vyprávíš,“ přitiskla se k němu. Miluji, jak posloucháš, napadlo ho a řekl:

„Jdi si na sebe vzít něco teplejšího, po soumraku bude chladno.“ Provázel ji pohledem až ke schodům. Najednou zaslechl vrčení motoru. Popošel ke dveřím. Vrčení ustalo a za stromy se vynořila štíhlá silueta vznášedla. Na jeho bocích rozpoznal Damien znak půjčovny sportovních potřeb z přístavu Barambo. Vznášedlo zpomalilo a zatočilo ke garáži. Měkce dosedlo.

Teprve teď van Dorn postřehl, že muž, který z něj pružně vyskočil, má tvář zakrytou maskou.

Frank McKelly seděl pohodlně v měkkém křesle a mával rukama ve vzduchu. Obličej mu zakrývala virtuální přilba a hlasité funění naznačovalo, že policista dělá v nereálné realitě něco, co vyžaduje značné úsilí. A opravdu – náčelník zvláštního oddělení policie města McKelly, člověk – nyní plejtvák Oouuooou, dorážel na třetí loď admirála Kolumba (což pochopitelně odporovalo všem velrybím zvykům, dějinám i zdravému rozumu. „Lidskému zdravému rozumu a velrybímu zdravému rozumu“ – namítl by Kelly – „ale ne velrybolidskému.“) Samozřejmě každou chvíli vyskočil nad hladinu, prolétl dobrých padesát metrů a rozstříkl fontány mokré mlhy. („Když jsem velryba, tak si můžu zaplavat,“ vysvětloval vždycky Damienovi, který býval raději velrybářem.) Už byl tak blízko lodě, že viděl figurky lidí pobíhajících po palubě. Dokonce se po něm pokoušeli střílet z děl. Zlostně zafuněl a zrychlil. Právě v tomto okamžiku se otevřelo modré nebe a z černé díry vyhlédla hlavička anděla s buclatými tvářemi a zlatými kučerami. Cherubín otevřel ústa a hlubokým hlasem, který se vůbec nehodil k jeho zjevu, zvolal: Šéfe, šéfe! Máme problém!“ Celý obraz znehybněl, potom začal bleskově mizet jako freska ze stěny starého domu a nahradila jej obrazovka komunikátoru. Na něm objevil obličej McKellyho zástupce, Algohora.

„Co je?“ prolétlo McKellymu hlavou. „Abish?“

Ne,“ uklidnil ho ihned Algohor. „Ale na Klobouku se děje něco zvláštního. Potíže se sítí. Nějaké poruchy, blokování, výpadky.“

„Kyberprostorová bouře? Občas k ní dochází. Nedáv-no jsme ji měli i my.“

„Jistě. Jenže tahle nezahrnuje celý ostrov. Jako by byla speciálně zaměřena na servery obsluhující výběžek sítě s van Domovým penzionem.“

„A co Abish?“

„Pořád si hraje. Nevychází z místnosti. Prostřednic-tvím sítě se s ním nikdo nekontaktoval. Naši celý den odposlouchávají.“

„Kdy ta bouře začala?“

„Asi před čtvrthodinou. Pavouci tvrdí, že to do hodiny opraví.“

„Nepošleme tam někoho od nás? Bude to rychlejší. To jsou vládní pavouci?“

„Ne, soukromí. Našince tam bez příkazu nepustí – jde o čest.“

„Tak ještě jednou prověř Abishe. Jedu k vám.“

„Končím, šéfe.“ Algohorův obličej zmizel a místo něj se objevil obraz tří kopulujících Parksů.

„Jednou vám za ty vtípky nakopu,“ zavrčel McKelly a sundal si přilbu.

Přísavky elektrod odpadly od spánků s tichým mlask-nutím.

Nebyla to pseudotvář, tak oblíbená mezi mládeží, ale obyčejná maska, velice věrně imitující lidskou kůži. Na vzdálenost několika desítek kroků by dokázala zmást, zblízka však ne. Van Dorn ji znal. Vídal ji každý den – v zrcadle.

„Netušil jsem, že máte takové zvyky,“ pronesl Damien pomalu. „A víme o vás hodně.“

„To se ti jen zdá, člověče,“ v návštěvníkově hlase zaslechl van Dorn pohrdání a nenávist.

„Proč sis ji vzal? Stejně každý pozná, že jde o masku.“ Daniel pomalu analyzoval situaci. Pokud má protivník zbraň, neuteče. A má ji určitě. McKellyho lidé hopropustili. Jak je to možné? Jak jim vyklouzl, když celou dobu zaměřovali jeho procesor? Musí záležitost protahovat. Třeba si Sansana všimne, co se děje a zavolá pomoc. Musí tedy hovořit.

„Masky často neskrývají to, co je podle mnoha lidí třeba skrývat. Co skrývá tvá černá maska, když stojíš na pódiu proti bezbrannému muži, mezi vzrušenou chátrou? Co se tehdy skrývá ve tvé mysli, kate města Algahary?“

Vím, o co se pokoušíš, říkal si van Dorn, dobře to znám. Diskutujeme a ty usiluješ o to, abychom argumentovali na bázi tvého jazyka. Tak takhle ne.

„Když stojím na Soudním náměstí, abych vyměřil spravedlnost zločinci jménem města a za přítomnosti občanů, nemyslím na nic, co si v takové chvíli nedokáže představit obyčejný člověk. Připomínám si oběť a zoufalství jejích blízkých, myslím na lidi, kteří se mohou stát dalšími oběťmi, pokud vraha nezastavím.“

„Tuze zajímavé,“ posmíval se návštěvník, „dojemné…!“

Diskutuje, prolétlo Damienovi hlavou. Možná sem už letí McKellyho lidé. Najednou zaslechl za zády zaskřípá-ní. Bože ne! Lehké kroky bosých chodidel po dřevěné podlaze.

„Nechoď ke dveřím, San!“

Hlas:

„Damiene, Damiene, něco se děje…“

Maska se zachvěla, návštěvník vykročil a vsunul ruku do kapsy.

„Stůj, San!“

„Zapnula jsem videofon, Damiene, ale nefunguje…“

Jak to, že nefunguje, San, řekl si, avšak nepromluvil.

„Ani satelit, žádné spoje…“ ustala v půli slova, „Kdo to…“

„Samuel Abish, samičko, Vdovec,“ pronesl návštěvník a strhl si masku.

* * *

„Jak je tam,“ vstoupil do pracovny McKelly, „už bou-ře ustala?“

„Ne, šéfe,“ přisunul mu Algohor záznamy, „ale Abish je pořád doma.“

„Co říkají pavouci z Klobouku?

„Že jde o havárii. Kdyby šlo o sabotáž, musel by někdo spolupracovat s ostrovními spojaři.“

„Abishův komplic?“

„Nemyslím, i když jistotu nemáme. Taky se zmínili, že by to nemusel být člověk, postačil by dobrý prohlížecí program. Ale to na věci nic nemění. Někdo by ho musel pustit do ostrovní sítě.“

„A co dělají naši?“

„Sedí v přístavu. Čekají na rozkazy. Při bouři nefun-guje autopilot, museli by k Damienovi vznášedlem.“

„Ať jsou připravení,“ pronesl McKelly pomalu, najed-nou však ztuhl a zaťal zuby. „Do prdele!“

„Co je, šéfe?“

„Cos to říkal o prohlížecím programu? Aby to…! Ať jdou okamžitě do Abishova pokoje!“

„Nemáme důvod, budou potíže…“

„Okamžitě!“ zaječel McKelly. Oči všech podřízených se k němu obrátily. „A taky ať okamžitě vyrazí k Damie-novi! Jestli mám pravdu…“

Algohor si už nasadil informační čapku a vydával pří-kazy. Velká nástěnná obrazovka ožila. Všichni viděli ob-raz policistů vbíhajících do hotelu a rozrážejících dveře Abishova pokoje. Uvnitř nikdo nebyl. Jen na konzoli VR-hráče stála malá skříňka, spojená s ní černým kabelem. Vedle ležel list papíru. Jeden policista ho zvedl a četl na-hlas: „Porušili jste zákon, pánové, budete souzeni.“

„Pitomci, zatracení pitomci,“ ječel McKelly, „ti zasra-ní Vdovci přece mají dokonalý procesor osobnosti. Jak jsme na to mohli zapomenout?! Nevím, kde ho vzal, prý jsou u nich zakázané… celou dobu jsme zaměřovali du-ševní kopii toho hajzla. Je na ostrově…“

Ale proč,“ Algohor si sundal čapku, „se pletl do os-trovní sítě? Nebýt toho, vůbec bychom nezjistili, že je pryč…“

„Nešlo o to, abych skryl obličej.“ Abish hovořil klidně, jako by se nebál příchodu pomoci. „Maska chrání můj mozek,“ poklepal se po čele, „je tam spousta čipů, bylo by snadné je odhalit a zaznamenávat.“

„Co chceš?“ přerušila Sansana ostře jeho výklad.

„Nepleť se do toho, samičko,“ ztvrdl vetřelci hlas a van Dorn si uvědomil, že Vdovci pokládají ženy za nižší bytosti. Abish se však ovládl. „Slíbil jsem, že se sejdeme. Chci se pobavit…“

„Pomstít se?“

„Slyším ve tvém hlasu pohrdání, samičko. Oč jsem horší než on? Můj zákon mluví o pomstě, stejně jako jeho. Jenže on sťal hlavu neznámému, kdežto já chci jeho hlavu, protože ublížil přímo mně. Kdo je lepší…?“

„Zabil jsi nevinné lidi!“

„Vinní, nevinní, to jsou jen slovíčka. Provinili se, pro-tože mi stáli v cestě. Stejně jsem se provinil já, protože jsem vstoupil do jeho životní dráhy. To je celá pravda o vině…“

Uslyšeli blížící se hukot. Van Dorn pokročil ke schodům verandy.

„Stůj!“ vykřikl Abish. „Ani se nehni! Ještě jsem neskončil.“

Sansana tiše vyjekla.

„Určitě se divíte, proč se s vámi bavím tak dlouho,“ pokračoval Abish bez ohledu na sílící hukot. Opět strčil ruku do kapsy. „Je to prosté…“

Za stromy se objevilo vznášedlo.

„Jestli se mi něco stane, pak…“ pronesl výhružně Abish, ale policisté nebyli hloupí. Zastavili stroj dvacet metrů od něho a vyskočili.

„Samueli Abishi!“ zvolal jeden z nich. „Jsi zatčen, ne-klaď odpor!“

„Na to nemáte právo, pánové,“ pronesl Vdovec klidně. „Nic jsem neprovedl.“ Otočil se k van Dornovi. „Tak to vidíš, kate. Zřejmě se vloupali do mého pokoje a teď mě chtějí zavřít. Bez důkazu. Další příspěvek k naší debatě o zákonnosti, viď, kate?“

„Vyhrožovals nám…“

„Ani náhodou. Ostatně ti povím něco důležitého, ka-te. Upustil jsem od pomsty… To je oběť, kterou jsem slí-bil ve svatyni jako dík za dobrodiní opětovného zrození. Odpouštím ti, kate.“

„Proč… to vše…? „ zašeptal van Dorn. I policisté str-nuli. Zřejmě se domlouvali s centrálou.

„Kvůli zábavě, kate, a kvůli diskusi…“ usmál se Abish a chystal se nasadit si masku. „Třeba se k ní někdy vrá-tíme…“

„Ne!“ ozvala se Sansana ostře a rozhodně. Znělo to výhružně. Van Dorn se k ní otočil. Dívka stála vzpřímeně; v obličeji měla výraz zloby, strachu a jistoty. V ruce držela nějaký předmět.

„Zadržte ji!“ Z Abishova hlasu zmizel klid. „Prosím!“

Van Dorn skočil k dívce, ale pozdě.

Třeskl výstřel, Vdovcovo tělo sebou škublo a na prsou mu vykvetla rudá skvrna krve. Chvíli stál s maskou v jedné ruce, druhou si chránil obličej.

„Proč, samičko?“ zachroptěl, „proč jsi mě vyřídila…“

„Nevěřím ti, Samueli Abishi,“ řekla emotivně, ale přesto klidně. „A navíc je to vzrušující.“

PO TŘECH MĚSÍCÍCH

Potom už šlo všechno bleskově. Sansana použila spe-ciální zbraň – Abishe nejen zastřelila, ale současně vyma-zala jeho procesor osobnosti. Pro Vdovce to znamenalo konečnou smrt. Zabila bezbranného člověka – rozsudek nemohl být jiný. Nechtěla van Dorna vidět ani s ním mluvit. Při procesu se vyhýbala kontaktům, neodpovídala na vzkazy.

Případ vraždy, do které byl zapleten kat, rozbouřil veřejné mínění. Aby je uklidnila, určila rada cechu k vykonání popravy Damiena van Dorna. Neodvolal se, přestože mohl.

Sansanino chování nechápal, její mlčení ho bolelo, perspektiva smrti děsila – vždyť ji pořád miloval. A toužil jí nakonec poskytnout to, co uměl nejlépe. Smrt.

Žena, kterou miloval, vkleče tiskla tvář k tmavému špalku. Oči měla otevřené a usmívala se.

Když zvedl meč, když vnímal pohyb ideálně vyvážené čepele, zněly mu v hlavě otázky, které mu kdysi kladla: „Co cítí tvá oběť, Damiene?“, „Nemyslíš, že musí být vzrušující popravit blízkého člověka, Damiene?“, „Chtěl by ses milovat s někým, koho potom popravíš?“, „A s někým, kdo popraví tebe, Damiene?“ Damiene… Damien. Damien!

Miluji tě, kate. Vrátím se k tobě,“ pronesla rychle dívka a on se zachvěl.

Meč dopadl – Sansanina hlava se kutálela po podestě. Tu Damien van Dorn najednou pochopil, že dnes večer k němu přijde vládní informatik Olgierd REM. Tajně mu sdělí, že na Arku záhy přijedou zástupci jednoho z toforijských Domů, aby převzali tělo své sestry. Tak tomu bude…

Spoustu věcí nevěděl – jestli vraždila, aby jej ochránila; jestli ji Dům vyslal sledovat Abishovu činnost; nebo jen vyhledávala silné dojmy? Jedním si byl jist – začaly tři roky nejdelšího čekání jeho života.

Sansanina hlava se zastavila se zavřenýma očima, což podle katů z Taraskatu znamená budoucí štěstí.

únor 1994

Jsem lamie

Ewa Białołęcka

Ewa Białołęcka se narodila v roce 1967 v Elblagu. Vy-studovala pedagogiku a učila v mateřské škole, později vyráběla umělecké vitráže. Je aktivní členkou SF hnutí, podílela se na organizaci Euroconu 2000 v Gdyni. Debu-tovala v roce 1993 povídkou Kralovrah. V roce 1994 otiskl časopis Nowa Fantastyka povídku Tkáč iluzí, za kterou dostala cenu Janusze Zajdla. Podruhé ji dostala za po-vídku z téhož světa Blankyt mágů (1997). Úspěšný námět dopracovala do románu Tkáč iluzí (1998), který česky vydalo nakladatelství Netopejr, Olomouc 1999. Jedná se o fantasy svět, jehož hrdinou je mladý mág Kamínek, kte-rý dokáže vytvářet realistické iluze. Druhý díl této trilogie se nazývá Kámen na vrcholu (2002), připravovaný tře-tí Pelyněk a med. Autorka napsala rovněž řadu fantasy povídek.

Obyčejný člověk by se na tomto místě nezastavil. Na první pohled tu nebylo nic zajímavého. Prostě starý vývrat skoro úplně zarostlý bujným kapradím. Mág se přikr-čil a pohlížel do houští, které se ani nehnulo. Jeho citlivý nos vylovil ze symfonie lesních vůní skoro nepostřehnutel-ný pach pižma. Aniž se pohnul, vyhledal zrakem nějaký klacek. Ve vývratu mohl číhat bílý had – pro jeho po-volání vzácná a cenná surovina. Ráno bylo chladné, měl tedy šanci, že hada chytí s minimální námahou. V díře byl had nebo jiný zástupce hadí čeledi. Mág nebyl začá-tečník, usmrkánek, který právě obdržel Znak. Už řadu let mu kůži na levé části hrudi zdobilo tetování Kruhu a Pla-mene – znak Stvořitele, nejvyšší kasty mágů. Chmurný Šedák, Šedák Stvořitel – tak ho nazývali známí mágové. Přátele neměl.

Šedák vyslal myšlenkovou sondu, aby vyhledala mysl tvora, skrývajícího se ve vývratu. Nehodlal riskovat střet s baziliškem. Většinou ho po něm bolela hlava. Překva-peně sebou trhl. Tvor spal.

„Ale…“ řekl si Šedák a ušklíbl se. „Copak to tu má-me?“

Opatrně rozhrnul kapradí. První věc, kterou spatřil, byla ruka; odlišovala se od tmavé zeleně jako zřetelná, světlá skvrna. Nemusel hledat dál. Dlaň byla maličká. S krátkými, ale úhlednými prstíky s dlátkovitými nehty, napojená na předloktí jemným zápěstím. Při bližším po-hledu bylo vidět, že kůži pokrývají droboučké průsvitné šupiny.

Lamie.

Mág se soustředil. Vyhledal citlivý bod její mysli a vy-slal do něj ohlušivou dávku mentální energie. Spánek tvo-ra, už chvíli rušený mágovou přítomností, se rozpadl ja-ko mozaika. Ozval se přidušený, hrdelní výkřik. Šupinaté prsty se zaryly hluboko do mechu, potom zase změkly a znehybněly. Šedák vytáhl svou kořist na denní světlo. Samice lamie. Dotýkal se studeného těla s lhostejností vědce.

„Krásný kousek,“ broukl, načež jí ohmatal lícní kosti a bez cavyků zvedl víčka, pod nimiž se skrývaly světlemodré zřítelnice.

„Krásná,“ opakoval a byla to pravda. Lamie byla krás-ná. Žena její krásy by přiváděla muže k šílenství. Husté světlé vlasy, s ofinkou do čela. Plné rty, lákající k po-libku. Útlá ramena a ňadra až příliš dokonalého tvaru. Šedák však věděl, že všechny tyto vnady mají velice pro-zaický účel. Lákaly neopatrné pastýře nebo myslivce, aby se stali další potravou. Ve výši beder tělo lamie přecháze-lo v dlouhý, skoro třímetrový ocas, na kterém šupiny vy-tvářely překrásný barevný vzorek; neobyčejně připomínal vnitřek achátu. Mág zvažoval, co má dělat s nečekaným darem osudu. Vycpat? Nebyl si jistý, jestli by na stěně jeho věže vypadala přijatelně. Příliš připomínala ženu.

Ženu…? Šedák se usmál. Ano! To je ono! Opravdu vel-ká výzva! Udělá to a nepochybně uspěje! Mág si přehodil bezvládné tělo omámené lamie přes rameno a odnášel je domů.

Domovem mu byla už skoro deset let nevysoká věž, zvedající se nad jednou z četných louček, které obklopo-valy okraj Pralesa očí. Uvnitř byla zastavěna jednodu-chým nábytkem, pokrytým směsicí nejpodivnějších věcí. Krásné šperky, hrsti zlatých a stříbrných mincí nedbale rozházené mezi kusy garderoby, špinavé nádobí a magi-cké potřeby. Některých z těch krámů se Šedák nedotkl už léta. Předměty připravené omámit potenciálního klienta.

Všechny ty lidské lebky, vycpaní hadi, sovy a netopýři i nakreslené pentagramy měly stejnou cenu jako dětské malůvky do písku. Skutečné pracovní nástroje měl mág ve skleněných dózách a lahvičkách – jedy, drogy, léky. Tlusté, v kůži vázané knihy neobsahovaly čarodějná zaklínadla, ale obrovskou zásobu znalostí z oboru chemie, lékařství, anatomie a fyziky. Soubor lesklých ostří nikdy nesloužil k obětování temným bohům, ale k pitvě a vivisekci. Od nejdůležitějšího nástroje se však Šedák nikdy neodlučoval. Byl jím jeho talent. Talent Stvořitele, schopný roztrhat vazby molekul či přikazující atomům měnit své vlastnosti. Dar, který už v dětství rozhodl o jeho budoucnosti a způsobil, že se stal legendou.

Mág hodlal transformovat lamii v lidskou bytost. Snadno měnil u jednoduchých organismů „mrtvé na mrtvé“, „živé na mrtvé“, dokonce i „živé na živé“. Ted’hodlal přijmout největší výzvu svého života.

Šedák položil lamii na volný kousek podlahy před kr-bem. Stále byla v hluboké mdlobě. Mág pozavíral okenice a uvnitř se setmělo. Po chvíli stálo na kamenném obložení krbu několik svící. Roztřesené světlo klouzalo po stěnách a vyvolávalo za předměty přízračné stíny. Mág postavil na podlahu kelímek s dlouhými ocelovými jehlami a několik nádob s kalnými tekutinami.

Hotovo,“ šeptl Šedák a naposledy přehlédl ampulky. Některé obsahovaly silné povzbuzující prostředky, jiné látky tlumící funkci určitých orgánů. V nejmenší pableskoval drahocenný jed bílého hada – smrtelný jed a současně látka specificky zužující vnímání, pokud byla užita perorálně. Mág se svlékl, do sklenky nabral vodu z vědra a se zkříženýma nohama usedl před lamii. Pečlivě odměřované kapky padaly z navoskovaných tyčinek do vody v poháru. Šedák vypil ostře vonící směs a sáhl pro jehly. Bral je postupně, protahoval plamenem svíce a vpichoval do míst, vyhledávaných s obratností, jakou poskytne jen mnohaletá rutina. Droga začala působit. Šedák znehybněl v meditativní poloze. Bledá kůže a lesklé jehly, jež mu trčely z obli-čeje, trupu i končetin, způsobily, že vypa-dal téměř démonicky. Zpod pootevřených víček pohlížel na kruhový vzorek lamiiných šupin. Mikroskopická dáv-ka jedu, kolující v jeho žilách, způsobila ztrátu sluchu. O to plněji vnímal tep a dech. A také bytost před sebou. Obrysy šupinatého vzorku se zaostřily, jako by je někdo obtáhl černou barvou. Pach hadího pižma nesnesitelnou intenzitou útočil na citlivé nozdry. Mág zavřel oči. Už se nemusel dívat. Spojil se s lamiinou myslí, vnímal její organismus. Pomalou cirkulaci krve, činnost svalů pum-pujících vzduch do plic. Její studenou kůži cítil jako svou vlastní.

„Jasné na jasné, temné na temné, mrtvé na mrtvé, živé na živé, krev na krev…“ prozpěvoval Šedák v duchu. Slova nebyla důležitá. Ještě jako malý chlapec věřil, že existují magická zaklínadla.

Neexistují. Pouze shluky slov, jejichž rytmus umožňu-je snadněji ovládnout mysl.

Mysl Stvořitele, před nímž se skláněly i korunované hlavy. Každý z vládců by dal mnoho za to, aby měl schop-nosti třeba Pozorovatele, nejméně váženého mezi mágy, který dokáže číst myšlenky obyčejných lidí. Ale jak ří-ká přísloví, „mág se může stát králem, ale král se nikdy nestane mágem“. Mágové byli lidé, jejichž prestiž dosaho-vala skoro božské úrovně. Prostí lidé by byli hodně rozča-rovaní, kdyby věděli, že v kamenných věžích neprobíhají strašlivé obřady, oltáře pokreslené čarodějnými symboly netřísní krev, a lebky vzbuzující hrůzu slouží jako pro-zaická těžítka pergamenů.

„Živé na živé, krev na krev, tělo na tělo, temné na temné…“ Šedák byl bohem. Posunoval hvězdy a žong-loval s planetami. Rozkazoval jim a ony ho poslouchaly se zázračnou poddajností Byl sochařem, tvořícím v ex-tázi nejnádhernější dílo všech časů. Dítětem budujícím hrad z písku… Tkáčem, skloněným nad tkalcovským stavem vesmíru… Mistrem.., Ničím… Vším… Kýmkoliv… Světlo na světlo…

Jak dlouho to trvalo? Šedák rozevřel víčka. Svíčky skoro dohořely. Mágův kalný zrak zaznamenával lamii jako neostrou, šedou skvrnu. Pohyboval se nejistě. Trans vyčerpal jeho síly natolik, že ani netoužil hned ověřit, jestli se přeměna zdařila. Za oknem zazněl hlasitý křik sojky. V pořádku, sluch se vrátil. Mág zamrkal, zrak se zaostřil. Ztěžka se dotkl těla ležícího před ním. Kůže byla stále studená, ale zmizela drsnost. V přítmí Šedák postřehl, že lamie je mnohem kratší. Ale má opravdu nohy? Najednou pocítil v ruce ostrou bolest. Lamie, dosud ležící naprosto nehybně, jej kousla do ruky.

„Au!“

Po úderu do tváře upadla, odlezla do kouta a tam se s funěním přikrčila. Šedák vstal a přistoupil k oknu, aby otevřel okenice. Venku bylo poledne. Sluneční paprsky vpadly dovnitř a ozářily světlovlasou dívku schoulenou v koutě. Šokované pohlížela na mága. Chápal její údiv. Měl se působením jedu už svíjet v křečích, avšak stál a chladně na ni pohlížel. Pokusila se uniknout tomuto pronikavému pohledu, odplazit se, když tu postřehla, co se jí stalo. Místnost zaplnil hysterický jekot. Nepřetržitě křičící dívka se plazila po podlaze a nohy vlekla bezvlád-ně za sebou. Šedák naslouchal s rostoucím podrážděním. Byl unavený a jeho „velký úspěch“ se teď málem udusil vlastním křikem. Dívka se zalykala pláčem. Na útěku před mágem i svým změněným tělem porážela nábytek. Šedák k ní došel a snadno ji znehybnil. Svázal ji a dal jí roubík. Oběť sledovala jeho jednání pohledem zhlouplého, vyděšeného ptáka. Mág přes ni přehodil pléd.

„Na shledanou večer,“ řekl. „A žádné triky, nebo po-putuješ do láhve!“ Výmluvným pohybem ukázal na ná-dobu s varanem v lihu. Dívce málem vypadly oči z důlků.Zachvěla se a kolem roubíku proniklo tlumené zaúpění.

* * *

Šedák prospal několik hodin a probudil se plný ener-gie. Oblékl se a okamžitě se věnoval dívce. Technikou po-užívanou Mluvčími jí usilovně cpal do vzdorující mysli desítky slov a pojmů. Posléze se přesvědčil, že mu rozu-mí. Rozvázal ji. Bez odporu si nechala navléknout jednu z mágových košil, příliš velkou na útlá ramena. Napila se vody z podané nádoby.

„Kdo jsi?“ zeptal se zkušebně mág.

„Jsem lamie,“ odpověděla klidně a hleděla mu přitom přímo do očí.

„Už nejsi lamie!“ odvětil důrazně. „Jsi člověk. Žena. Rozumíš?“

„Jsem lamie,“ opakovala umíněně, bleskově vysunula jazyk a olízla si horní ret.

Šedák podrážděně zafuněl. Takhle si to nepředstavo-val.

„Vstaň!“ přikázal.

Zvedla se na kolena.

„Výš!“

Zůstala v téže pozici a nechápavě na něho pohlíže-la. Mág svraštil čelo. Nepřehlédl něco? Nemá dívka příliš chabé svaly? Nedotažená nervová zakončení? Důkladně jí ohmatal nohy. Byly docela normální. Bodl jehlou do citlivého místa na chodidle – cukla prsty.

„Můžeš chodit!“ houkl drsně a poklepal jí na lýtko. „Tak jdi, povídám!“

Jako na zlost se nezvedla, ale popolezla. Neobvykle, stále totiž za sebou vlekla nohy, kolébala se a opírala ru-kama. Uvědomil si, že se pokouší pohybovat tak, jako by pořád měla ocas. Uchopil ji a násilím postavil.

„Už nejsi zvíře! Musíš chodit jako člověk! Proto máš nohy!“

Chvíli stála, ale jakmile ji pustil, opět sklouzla na po-dlahu.

Šedák zlostně kopl do stolku a začal nervózně pře-cházet. Několikrát se zhluboka nadechl. Uklidnil se. Není třeba plašit dívku hned od začátku. To je jen šok. Za pár dní si na novou situaci zvykne.

„Jsi krásná,“ řekl Šedák. Jako stvořená do postele, dodal v duchu.

„Pojmenuji tě Elijon – Lesní. To se k tobě hodí.“

„Jsem lamie,“ trvala na svém a v hlase jí zazněl tvrdší tón. „Lamie. Ne žena. Ne Elijon. Lamie.“

„Lamie? Opravdu?“ ušklíbl se Šedák. „Bez ocasu?“

„Víš, co dělám s lamiemi?“ pokračoval. „Stahuji je z kůže a pojídám. Tak co? Jsi lamie nebo žena?“

Dívčiny oči sklouzly k varanovi. Potom pohlédla na své nohy.

„Žena Lamie,“ pronesla nerada; druhé slovo zdůraznila jako jméno.

„Tak dobře, Lamie.“ Šedák pocítil úlevu, kterou však na sobě nedal znát. Lamie jako jméno. To jí mohl dovolit.

Příští dny byly přízračné. Přes zdánlivou kapitulaci Lamie vzdorovala. Šedák dosáhl toho, že se pohybovala vzpřímeně, s neobratným posouváním nohou. Ale kdyko-liv mohla, schoulila se do nepohodlného klubka v temných koutech věže. Šedák si dobře uvědomoval, že její pózy í mlčení jsou pasivním protestem proti tomu, co s ní provedl. Několikrát se pokusil zapsat do kroniky podrobný popis své práce a pokaždé popsané papíry hodil do koše. Modré oči sledovaly každý jeho pohyb a narušovaly jeho klid. Nyní měl doma živoucí důkaz své moci. Něco, co nedokázal žádný z jeho předchůdců. Vyvrcholení kariéry nejlepšího mága století a současně největší prohra. Přestože měl krásnou ženu, společnici a milenku. Jistě, měl ji. Milenku s duší lamie! Otrávené ovoce, hedvábí napuštěné jedem.

„Spálené maso!“ pronesla Lamie s hrůzou při pohledu na Šedákův talíř. Tato slova opakovala s rozčilující pravidelností při každém jídle. Dostávala syrové porce. Pokusy přesvědčit ji, aby snědla něco jiného než krvavou flákotu, neuspěly. Šedák s odporem sledoval Lamii, jak nehty rve kusy masa a celé je polyká.

„Proč nekoušeš? Vždyť máš normální zuby,“ vrčel po-drážděně, přestože věděl, která část její minulosti je za toto chování odpovědná. Lamie mají pouze jedové zuby a přední řezáky. Jídlo se rozmělňuje v žaludku. Dívka se provokativně usmála a bleskově strčila do úst kamínek ukrývaný v dlani. Šedákovy nervy nevydržely. Zaslepen zlostí popadl svůj talíř a hodil jej Lamii do obličeje.

„Zvíře! Zvíře! Hloupá, zaslepená děvko! Po tom tak toužíš?! Rvát vnitřnosti jiným bestiím? Po bahnu… špí-ně...? Byla jsi předtím tak krásná?! Kdo se ohlédl za ta-kovou ocasatou kurvou?! Kdo?!“

„Wernhahee,“ hlas jí přetékal jízlivostí. Talíř ji zasáhl do čela a zpod světlých vlasů stékala stužka krve.

„Wernhahee…“ opakovala, „… a ty.“

Napodobila jeho škleb. Krev si otřela prsty a olízla je. Šedák vstal od stolu a začal přemísťovat nádobky s che-mikáliemi; jen proto, aby něčím zaměstnal ruce. „Wern-hahee, „ slovo z jazyka lamií znamenalo při vdechu „stříbr-ný“ a při výdechu „samec“. Znal je – velké, s plochými lebkami, pohybovali se na bedrech připomínajících kožené kapuce. V dutinových pancířích, nazelenalí, s kontrastní šedostříbrnou skvrnou na hrudi.

„A copak mají ti tví wernhaheeové?“ zeptal se zne-chuceně.

„Ocas,“ odvětila Lamie lakonicky.

Šedák pohrdavě prskl.

„Nastávají podzimní tance,“ pokračovala Lamie. „I ty bys chtěl se mnou tančit, ale nemůžeš. Nejsi wernhahee.“

Zasáhla. Mág nervózně zaťukal klouby o stůl.

„Mohl bych, kdybych chtěl,“ řekl, přestože dobře vě-děl, že mluví jako idiot.

Lamie chvíli něčím šelestila.

„Podívej se!“ Obrátil se. Šaty, ve které změnil svou košili, ležely na podlaze a na nich stála Lamie ve vyzývavé póze. Čelo i ústa měla pomazané krví.

„Chceš se mnou tančit? Tak to udělej. Proto jsi mi dal ty dva špalky a ten směšný kožíšek.“

Šedák hltal pohledem její odvážnou krásu, ale nedokázal se přimět k tomu, aby se jí dotkl. Přestože o ní mnoho dní mluvil jako o ženě, v duchu doznával prohru. Toto nebyla lidská bytost, ale něco cizího, příliš cizího. Mág trpěl neukojenou touhou… a nemohl, nedokázal se přinutit,, aby se zmocnil této uštěpačné samice. Podráždě-ný, pokořený a zuřivý zamířil ke dveřím. Na prahu k němu dolehlo Lamiino pohrdavé frknutí:

„Wernhahee!“

Mág se vracel do věže s rozhodnutím zbavit se Lamie. Byla výsledkem nezdařeného experimentu… něčím, co by mu přineslo víc potíží než popularity. Kruhu samozřejmě nikdy nepodá zprávu. Je možné, že transformace „živého na živé“ a „rozumného na rozumné“ by ho ozářila ještě větší slávou, ale vyšly by najevo tyto nešťastné nedodělky. Šedák ani sám sobě nechtěl přiznat, že hlavním důvodem k tomuto rozhodnutí jsou Lamiiny posměšky, týkající se jeho mužnosti.

„Tichá, bezbolestná smrt,“ uvažoval. „Žádný kyanid. A žádná ostří. Dělají nepořádek. Bílý had, to je ono! Had pro hada.“

Škvírami v okenicích pronikalo jasné světlo. Šedák strčil do dveří, které se s tichým skřípotem otevřely. Místnost zalévala povodeň světla. Všude stály hořící svíce a olejové lampy. Na špercích a kovových nástrojích rozvěšených na stěnách světlo blýskalo fantastickým leskem. Lamie seděla na stole a objímala si rukama kolena. Opřela o ně tváře. Vlasy jí splývaly jako vodopád tekutého zlata. Nahá kůže, lesklá jako hedvábí, přitahovala zrak. Dívka beze slova vstala a začala tančit. Šedák zíral se zatajeným dechem. Její tělo se svíjelo s nepopsatelnou graciézností v rytmu neslyšitelné hudby. Kam se poděla neobratnost pohybů, šourání, hrbení? Nečekaně rozkvetla jako oslnivý květ. Krása pro samotnou krásu. Nežádající nic na oplát-ku. Nezištná, nádherná. Muž se zachvěl. Pohyb dívčích beder a houpání ňader ho vábily svým věčným voláním. Ženskost, která jej vyzývala „pojď a ber“. Slibovala ne-výslovné rozkoše. Stačí natáhnout ruku, a získá poklad hodný krále králů. Mág šel za tou výzvou a Lamie ho přijala tak, jak pouštní nomád přijímá doušek vody – hltavě a aniž uroní byť jen kapku. Uchvátila ho celého, beze zbytku. Nechal se vtáhnout do věčného tance života a plodnosti. Milovali se na tvrdé podlaze, mezi plameny svící a záblesky perleťových hlaviček jehel, zabodnutých do okraje stolu. Chvílemi odpočívali a pak začínali zno-vu, celou noc. Svíce hasly jedna za druhou a stejně se vyčerpávala jejich vášeň.

Šedák ulehl naznak, unavený a s prázdnou hlavou. Ochablé svaly odmítaly poslouchat. Lamie vytáhla ze dře-va jednu z jehel a zamyšleně si ji prohlížela.

„Nač je potřebuješ?“ zeptala se.

„K práci. K pokusům.“

„K přeměnám?“

„Uhm.“

„Co se s tím dělá?“

„Bodají se do těla na speciálních místech.“

Lamie přiblížila ruku k jeho hrudi.

„Někde tady?“

„Uhm…“ přivřel oči a v tom okamžiku pocítil lehké bodnutí. „Co…?“

Náhle s úděsem zjistil, že mu tuhne jazyk. Hrdlo mu sevřela prudká křeč, tělo se prohnulo, prsty křečovitě drá-paly podlahu. Lamiin nehybný obličej se vzdaloval, bles-kově mizel na konci temného tunelu. Šedák ještě chvíli vší silou vůle setrval na prahu Brány existence, a potom jej překročil.

Svítalo.

* * *

Lamie stála uprostřed místnosti, která se v krátkém čase změnila v krematorium. Šedák dosud ležel na stole, na kterém zemřel. Přikryla ho dekou a nahromadila kolem všechny předměty, o nichž se domnívala, že dobře hoří. Navíc polila improvizovanou hranici všemi kapalinami, které alespoň trošku páchly lihem.

S sebou nebrala skoro nic. Nechtěla zlato ani upomínky. Měla na sobě šaty, které jí mág daroval, sepnuté broží v podobě ještěrky. Vlasy svázané do uzlu jí přidržovaly jehly s perleťovými hlavičkami. U pasu měla taštičku, do které schovala lahvičku s jedem bílého hada.

Plamenem lampy zapálila převislý cíp deky a hranice vzplála. Mrtvé tělo obklopily modravé a nazelenalé plameny.

„Oceňuji to, co jsi mi dal, Šedáku,“ pronesla Lamie tiše. „Pochopila jsem tě a kdybys ty býval chtěl alespoň trošičku pochopit mě, možná…“

Otočila se a odešla, aniž dokončila větu. Oheň za jejími zády se s praskotem zmocňoval mágovy pracovny.

Lamie kráčela loukou a s potěšením kladla bosá chodidla do orosené trávy. Ze zeleně vylezl malý bílý had a ovinul se jí kolem kotníku jako drahocenný náramek. Před ní se otevíral nádherný, širý svět, který byl k maní. Plný wernhaheeů a teplé, živé potravy.

únor 1993

Vysoký trest

Marek S. Huberath

Nejlepší polská povídka roku 1991

–

Zajdlova cena 1992

Marek S. Huberath se narodil v roce 1954 v Krakově. Jedná se o pseudonym fyzika, vědeckého pracovníka kra-kovské univerzity. Debutoval v roce 1984 povídkou, která vyhrála soutěž časopisu Fantastyka. Za povídku Vysoký trest (1991) obdržel cenu Janusze Zajdla, další pak za román z antického prostředí Druhá podobizna v ala-bastru (1997), třetí za Hnízdo světů (1999), složitě vy-kalkulovaný obraz paralelních světů zasouvaných do sebe, jehož součástí je i naše realita. Další vydanou knihou je Poslední, kteří odešli z ráje (1996).

Rud se pokusil ležet bez hnutí, přestože bolest už dlouho nebyla ostrá ani pronikavá, ale změnila se v tepající pálení, a jen občas se připomenula tupým ohlasem ocelo-vím předmětu vraženého do těla. Domníval se, že v rozevřené ráně ponechali některý ze svých nástrojů. Vstát nemohl; ruce, nohy i šíji svírala kožená pouta. Snažil se nehýbat, protože prostěradlo se přilepilo k zaschlým strupům a každý prudší pohyb jitřil rány; vyvolával ostrou bolest připomínající předchozí mučení.

Trpně ležel a čekal na další výslech. Teď to ušlo, protože ho nebili. Pouze lampa mu nesnesitelně svítila přímo do očí. Ta způsobila, že Rudovi opuchla víčka; každý pohled zaplatil řezavou bolestí a slzením. Oči nemohl mít trvale zavřené, protože po každém výslechu ho nutili, aby před podpisem četl sáhodlouhé protokoly. Svíral víčka, aby oči alespoň trošku ochránil. Bál se, že nakonec oslep-ne a podezíral je, že právě o to usilují. Řadu záblesků o síle fotoblesku vnímal pod víčky jako zčervenání, a ty obzvlášť silné jako zbělení tmy. Křečovitě sevřená víčka pálila, ale i tomu dával přednost před oslepujícím bušením světla.

Ležel s myšlenkou na milosrdnou smrt: každý pohyb znamenal bolest. Tepání ve zmrzačené tkáni svědčilo o tom, že organismus zoufale bojuje s poškozením týraného těla. Téměř cítil, jak tělesné síly válčí s četnými infekcemi a krvácením, jak se život snaží vrátit do zničených tkání. Ani se nepokoušel odhadnout rozsah ran. Věděl, že mu strhli nehty, protože to viděl. Byl přesvědčen, že mu přerazili čelist; předpokládal, že mu vyrazili spoustu zubů, vzpomínal si totiž, že je vyplivoval. Celé tělo bylo jedinou ranou a Rud se bál zjišťovat, jak vypadá.

Nejvíc se však bál návratu mučitelů. Každým nervem se snažil vylovit nejtišší zvuky, vibrace podlahy, které mohly znamenat jejich opětovný příchod. Věděl, že pro-chází obvyklou procedurou a že projde všemi jejími stup-ni. Vyšetřovatelé se o tom několikrát zmínili.

Dříve přicházeli pravidelně. Rud natahoval krk, aby zahlédl ciferník velkých nástěnných elektrických hodin. Tak věděl, kdy se vrátí. Poskytovalo mu to čas k oddechu. Uvědomili si to a začali přicházet v různou dobu – nebo prostě změnili svůj rozvrh. Teď už to nemělo význam; jednou při výslechu stříkla krev až na hodiny a uklízečka otřela ciferník příliš mokrým hadrem. Hodiny se zastavily, zřejmě pronikla dovnitř voda a způsobila zkrat. Odnesli je k opravě a na zdi zůstalo jen světlejší kolečko se dvě-ma nepravidelnými otvory pro jejich uchycení. Mezi nimi vyčníval ze zdi elektrický kabel.

Záblesky lampy nyní následovaly v pravidelných in-tervalech. To vždycky znamenalo, že někdo přichází. Zalil ho zběsilý strach. Tělo se napjalo ve snaze přervat pouta a uniknout mučení. Zakrátko uslyšel na chodbě kroky. Za-skřípání klíče v nenamazaném zámku vyvolalo fyziologic-ký reflex – Rud se pomočil. Tento akt provázela strašlivá bolest zmasakrovaných a popálených genitálií.

Kroky bušily v Rudově lebce jako údery perlíku na kovadlinu. Křečovitě se vzepjal v očekávání první rány. Chtěl se přiznat ke všemu, vykřičet svou připravenost, ale oteklé rty se nechtěly pohnout a rozbitá čelist reagovala na toto úsilí ostrou bolestí.

„Smrdí jako tchoř. Nachcáno jako v chlívě,“ zaslechl něčí hlas. „Budeme si muset na Blycinu stěžovat. Ta za-tracená ženská se zase fláká.“

Rud chtěl protestovat, že to není její vina, že selhal on, avšak bariérou rozbitých rtů neproniklo ani slůvko. Jen z opuchlých víček vyteklo několik slz, ale ty pouze zvlhčily oči a žádná z nich nestekla po tváři. Věděl, že uklízečka Blycina se mu za to zlomyslně pomstí. Bude jeho ztýrané tělo ostřikovat pálivým dezinfekčním roztokem a trysku nastaví na maximum, aby proud rozdíral rány. Také bude jakoby náhodou strkat do ležícího Ruda s vědomím, že mu tím působí nečekanou bolest. Jakoby nerada zavadí hadrem o jeho rozdrcené prsty nebo šťouchne koncem smetáku do kůže popálené cigaretami. Když si na ni vyšetřovatel nestěžoval, Blicyna Ruda netýrala, ale pracovala nedbale a spěchala za svými záležitostmi. Stížnost následovala pokaždé, když se Rud podělal; stížnosti se tedy pravidelně opakovaly, protože Ruda k výslechům neuvolňovali ze stolu.

Přesto Rud vítal Blicyniny návštěvy s úlevou, znamenaly totiž, že výslech končí. Když ho navíc moc netýrala, cítil se skoro šťastný. Nejkrásnější byl okamžik, když jeho zmasakrované tělo přikrývala prostěradlem.

Pravidelné záblesky lampy ustaly a pod víčky zavládla tma. Pokusil se otevřít oči, ale víčka slepil hnis. Přeraže-ným nosem, plným zaschlých chuchvalců, pronikl k Rudovi zápach levného tabáku.

„Nespěte, Milenkoviči! Vzbuďte se!“ Někdo škubl prostěradlem a tím současně strhl desítky strupů. Rud jen tiše zaúpěl, přestože v lebce mu bolest explodovala krutým zábleskem. Muž strhl prostěradlo úplně. Rud se v poutech křečovitě zazmítal.

„Už bude dobře,“ uslyšel. Hlas zněl trošku jinak než obvyklá vyštěknutí mučitelů a dotěrné dotazy vyslýchajících. Nezněl hrozivě. Rud brečel. Vždycky očekával něco horšího. Slzy posléze pronikly opuchlými víčky a stékaly po spáncích.

„Aha, vy nemůžete otevřít oči. Proč to neřeknete, Milenkoviči?“ stále týž trošku ospalý hlas.

„Vždyť chci…“ snažil se vykřiknout Rud, jehož srdce přímo prahlo po spolupráci s vyšetřovatelem.

„Tak počkejte,“ dodal muž, přistoupil ke skříni s léky a vyňal nějaké kapky.

Rud pocítil pronikavou bolest, jako by mu vrazili do očí šroubováky a otáčeli jimi. Bolest přešla. Už mohl oči otevřít.

Spatřil nad sebou surový, jakoby ztuhlý obličej vy-šetřovatele Neuheufela. Byl sám, bez mučitelů. Neuheufel se účastnil skoro všech výslechů, příliš však do nich nezasahoval. Jen jednou Rudovi vztekle vrazil tužku do levého ucha a protrhl mu bubínek. A výjimečně mu pálil kůži mezi prsty cigaretou.

Zarazila, ho změna vyšetřovatelova vzhledu: místo pla-noucího pentagramu měl na čepici pentagram modrý. Ta-ké čepice měla modrou, nikoli krvavou obrubu; výložky uniformy vypadaly podobně.

„Jste v Nebi, Milenkoviči. Vysoký trest skončil. Zařídil jsem vám snížení trestu o dvě období,“ řekl Neuheufel a současně mu uvolnil pouta.

„Vstaňte. Odvedu vás na ošetřovnu.“ Neuheufel po-mohl vězni vstát; Rud sykal, protože vyšetřovatelovy prs-ty v gumových rukavicích tiskly sotva zaschlé rány na pažích. Každý pohyb bolel, ale nehybnost také. Rud ne-mohl usednout na rozbité, hnisající hýždě, ale Neuheuflovi, který ho vlídně, avšak rozhodně přidržoval, to nechtěl prozradit.

Mezi naběhlé, opuchlé rty mu Neuheufel strčil zapá-lenou cigaretu.

„Dejte si šluka,“ řekl. „Dokážete jít?“

Kouř rozdíral bolavé hrdlo. Ústa nesnesitelně pálila. Ret podrážděný cigaretou praskl a Rudovi po bradě sté-kala krev. Zakuckal se a rozkašlal. Každé zakašlání vyvo-lalo záchvat bolesti ve střevech.

„Tak se seberte, Milenkoviči,“ broukl nespokojeně Neuheufel. „Mladík jako vy… a takový sulc.“

Oteklýma očima viděl Rud příliš málo, než aby mohl posoudit svůj současný vzhled. Pouze zjistil, že pravá holeň, zlomená při jednom výslechu, mu srostla křivě. Tělo měl pokryté strupy a nedokázal rozlišit rány jednu od druhé.

Nouheufel mu pomohl vstát. Rudovi nestrnuly končetiny. Snad zásluhou různých chemikálií, které mu vstřikovali do žil po každém výslechu. Stál nakřivo, pravou nohu měl kratší; pokoušel se neopírat o rozdrcené prsty ani zhmožděné paty. Zbývaly jen vnější okraje chodidel.

Neuheufel navlékl Rudovi hrubou vězeňskou košili bez rukávů. Předpisy zřejmě zakazovaly vodit chodbami nahé vězně. Košile měla na zádech velký planoucí pentagram a deseticiferné evidenční číslo. Rud si to své nepamatoval.

„Následujte mě. Jen mi neudělejte ostudu a nepodělejte se cestou, Milenkoviči.“ Neuheufel otevřel dveře výslechové místnosti a vykročil na chodbu.

Rud sykal bolestí a klopýtal na rozbitých chodidlech za ním. Před očima mu kmitaly Neuheufelovy vyleštěné holínky. Nestačil vyšetřovatelovu pružnému kroku.

„Vidím, že nemáte naspěch, Milenkoviči. Zřejmě jsem vám vymohl prominutí těch posledních období zbytečně. Vůbec se nesnažíte pohnout zadkem z výslechové místnosti,“ prohodil Neuheufel přes rameno.

Rud nemohl protestovat, rozbrečel se tedy. Obvinění z nevděčnosti zabolelo jako párátko vbodnuté pod nehet.

„Ne… ne… prostě rychleji nemůžu,“ vyblábolil první slova.

Stanuli u výtahu. Neuheufel stiskl velké modré tlačítko.

„Jeďte nahoru sám, Milenkoviči. Opravdu z toho nemáte radost?“ Neuheufel se zařehtal a poklepal ho po zádech. Rud vyjekl. Záda pokrývala jediná otevřená a zhnisaná rána.

II

Lékařská komise už na Ruda čekala. Uniformovaná ošetřovatelka ho postavila doprostřed místnosti na nízký stupínek u velkého zrcadla. Vlevo stál stůl pokrytý ze-leným ubrusem a na stole starý psací stroj. Na talířku ležely koblihy, vedle šálky s čerstvou kávou. Zelený ubrus byl bohatě posypán cukrem z koblih.

Komisi tvořily čtyři lékařky. Všechny měly brigadýrky a bílé pláště přehozené přes uniformy. Všiml si, že všechny mají na čepicích modré pentagramy, nikoli plamenné. S úlevou vydechl.

Lékařky byly svěží, ruměné, neurčitého věku, silně zmalované. Jedna z nich, zastávající úlohu písařky, si dě-lala manikúru zářivě červeným lakem. Ostrý pach acetonu se mísil s vůní kávy a ordinérních voňavek.

Pohled na tolik žen kypících zdravím a vyzývavou sexualitou Ruda ohromil. Ve výslechové místnosti už dávno ztratil pojem času. Teď mu připadalo, že ženu neviděl už celé roky.

Druhá z lékařek, patrně nejhezčí, ohnivě zrzavá, s ru-měnci vytvořenými zdravíčkem a s višňovými rty, pohlíže-la na Ruda se zřejmým zájmem. Třetí, která seděla vedle s rozepnutým pláštěm i uniformou až skoro k pasu, si neustále rukou upravovala a posunovala ňadra. Každou chvíli se mezi její dlaní a tkaninou ukázala nahá kůže. Ruda si nevšímala, rozmlouvala se sousedkou o pěstění prsou a jejich pevnosti. Posléze jedno vyňala úplně, od-vrátila se od Ruda a ukazovala kolegyni bradavku, při-čemž se vychloubala ideálně kulatým tvarem a barvou dvorce, údajně efektem častých masáží a mastiček zhoto-vených podle speciálního předpisu. Rudovi se točila hlava vzrušením. „Andělé…“ pomyslel si nadšeně.

Čtvrtá lékařka naslouchala povídání o ňadrech, ukusovala čerstvou koblihu posypanou cukrem a tiše usrkávala kávu.

„Konečně poslali zdola někoho k světu,“ pronesla žena s višňovými ústy a otevřela desky se spisem, „většinou jsou to vyschlí dědkové, oteklí tlusťoši nebo embrya. Ho ho ho,“ podivila se při pohledu do spisů, „tohle byl děvkař… Tolik ženských…“ zmlkla a začetla se. „Hm…“ broukla a pohlédla se zájmem na Ruda. Její poněkud agresivní krásu tlumil lehký, smyslný úsměv.

„Jmenujete se Rudolf Milenkovič?“ zeptala se po chvíli významného mlčení.

„Ruder, ne Rudolf,“ namítl. „Otec byl emigrant.“

„Budiž. Svlékněte se,“ poručila.

Než stačil překvapený Rud reagovat, dozorkyně z něj strhlyvězeňskou košili. S překvapením spatřil v zrcadle před sebou své devastované tělo. Úděsně oteklý obličej se škvírami očí v modrých napuchlých očních důlcích. Zlomený nos, nateklé a znetvořené rty. Příšerně vyhublé končetiny pokrývala zaschlá krev, pot a špína; otevřené rány a ohyzdná, křivě srostlá pravá noha. Rozdrcené cáry uší…

Teprve po chvíli, jako by čekaly, až se Rud pořádně prohlédne, vyprskly ženy smíchy.

„Muži mívají na tomto místě něco jiného, ne takové zbytky,“ vyhrkla žena, která si pěstila nehty, ostatní se rozesmály.

„Je to vůbec ještě muž? Je na tom hůř než nějaký dědek nebo infarkťák!“ řehtaly se jedna přes druhou. „Taková ubožárna!“ Ruměné doktorky se živě překřikovaly, sexualita z nich jen sálala.

„Uvidíme, co se s tím dá dělat,“ prohlásila nejhezčí a přistoupila k Rudovi.

„Naši hoši si na něm pěkně pošmákli,“ řekla a šťouchala tužkou do pozůstatků Rudových genitálií. „Potrhaná a popálená tkáň; teď plná nákazy, hnisající,“ konstatovala. „Do protokolu: vhodné k úplné resekci.“

„Nasazovali mi elektrody… trhali háky…“ vykoktal tupě Rud.

„Souhlasí. Proto je kůže zuhelnatěná,“ odvětila. „Ne-trap se. Uděláme ti bezva trubičku. Budeš čurat bez bo-lesti.“

Rudovo srdce se vzepjalo jako uvězněný pták.

„Cítíš něco?“ zeptala se a pro změnu ponořila tužku do rozsáhlé mokvající rány, která se táhla od klíční kos-ti až na záda. Musela ji ponořit hluboko, než Rud sykl bolestí. Dlouze přemítala nad jeho nohou a nakonec pro-hlásila, že kost hnisá a bude třeba nohu amputovat pod kolenem.

Pomalé ťukání archaického psacího stroje pečetilo roz-sudek nad Rudovým nešťastným tělem. Zapisovatelka se pletla, nadávala a hořekovala, že jí psaní zničí lak na nehtech.

Ještě déle uvažovala lékařka o obličeji.

„Uši odstraníme nejspíš úplně, protože z nich nezů-stalo skoro nic…“ zaváhala. „Nos by taky potřeboval při-dat…“

Zřejmě jí bylo Ruda líto, protože dodala:

„Je to těžké… Máš moc málo kůže pro transplantace.“

„Bili mě, až kůže praskala,“ řekl. „Lili mi kyselinu do podpaždí…“

„Přestaňte skuhrat, Milenkoviči,“ ztvrdl jí hlas a hez-ká tvář nabyla výrazu vídaného u Neuheufela. „To je ob-vyklá procedura výslechu. Nedostal jste se tam bezdů-vodně.“

Hned však zase změnila tón.

„Můžu udělat uši, ale potom nezbude na čurací tru-bičku...“ řekla vstřícněji. „Udělám ti dírku jako holce, ale budeš muset čurat vsedě.“

„Co takhle udělat z něho holku,“ zachichotala se ta, která se zabývala svými ňadry. „Uděláme mu čurací dírku a vycpeme prsa. Pak kůže postačí i na prsní bradavky.“

„To nemůžete… nesouhlasím,“ zaprotestoval Rud.

„Jestli nesouhlasíte s operací, nemusíme vás vůbec lé-čit, Milenkoviči,“ pronesla tvrdě ta nejhezčí. „Jak chcete!

Se zhnisanými genitáliemi a infikovanou ránou na krku nevydržíte dlouho. Nejvýš deset dní. Už teď začíná celková sepse.“

Rud se schoulil.

„Váš souhlas se všemi operačními zákroky a amputacemi je podmínkou zahájení léčby. Máte naprostou svobodu volby. Vyberte si, prosím,“ frkla.

Chvíli čekala na odpověď.

Rud zdřevěněl strachem.

„Ne,“ pronesla se zřetelným triumfem. „Neuděláme z něho ženu. V papírech se píše, že je muž, bude tedy muž? Musí to štymovat.“

Můžeme mu uříznout nohu nad kolenem, bude víc kůže pro opravu obličeje,“ navrhla žena pojídající koblihy.

„Škoda kloubu,“ uvažovala nahlas krasavice. „Nejspíš není zničený. Protéza půjde líp nasadit.“

„Na skladě krátké protézy nejsou,“ namítla druhá a olízla si ze rtů cukr, „mají jen ty dlouhé.“

„Snad se přizpůsobuje protéza noze, pahýlu, a ne naopak,“ odvážil se říci Rud.

„Nepleťte se do toho, Milenkoviči,“ zavrčela žena, která si hrála s ňadry a namířila na něj vztyčenou bradavku jako revolver, „stejně vypadáte jako dokonalá ruina. Pahýl kratší o dvacet centimetrů u vás nehraje roli. To by to vypadalo, kdyby náš průmysl musel každému dělat individuální protézu. Stálo by to tolik, že byste si ji nikdy nemohl dovolit. Slyšel jste vůbec někdy o pásové výrobě?“

Rud se přestal vměšovat do debaty nad svým tělem. Neprotestoval, byl přece v Nebi.

III

Před operací ho přeložili do nemocnice, aby se zahojily otevřené rány. Namazán hustým želé, které nesnesitelně svědilo, Rud bláznivě poskakoval a potácel se přecpaným sálem, zastavěným patrovými postelemi. Ostatní nemocné to rozčilovalo. Někteří z nich, ti z horních lůžek, na něj lili čaj nebo zbytky polévky. Jeden pacient opařil Rudovi kůži na hlavě vřelým mlékem. Tím Rud přišel o zbytek vlasů. Další nemocní, kteří si lépe pamatovali, co prožili, se chovali jinak. Většinou to byli slabí, životem ztýraní a vrásčití starci, kteří se sice kulhajícího, ale fyzicky sil-nějšího Ruda báli.

Příprava k operaci zahrnovala i každodenní vyplách žaludku, až se kroutily vnitřnosti, a každodenní klystýr.

„Nejspíš ti chtějí zničit svěrač,“ komentoval to epi-leptik Tony. „Pak ti udělají na břiše umělou řiť. Abys pořád smrděl hovny. Dělají to všem… A tobě náhodou zapomněli při výsleších natrhnout prdel. Strkali ti do ní kompresor?“

„Ne.“

„Tak vidíš. Ten roztrhne i střeva.“

Tonyho ruce, plné starých jizev, s nateklými revmatickými klouby, se bezmocně třásly, jak se pokoušel umotat si žváro. Drahocenný tabákový prach padal na podlahu. Rud se mu snažil pomoci rozbitými, ztuhlými prsty. Na třech z nich znovu rašily nehty.

Rud pozoroval Tonyho nové uši vsazené místo utrže-ných při výslechu. Byly neforemné, bez typického zvlně-ní; rostly na nich šedivé chlupy. Zřejmě na ně použili kůži z předloktí. Na Tonyho hlavě to bylo jediné ochlupení. Lebku měl holou a lesklou.

„Sestry a ošetřovatelky se chovají hrubě a brutálně,“ poznamenal Rud.

„To je běžná rutina,“ řekl Tony. „Na mužském od-dělení systematicky pracují doktorky a na ženském zase výhradně doktoři. Stejné je to s ošetřovatelkami a ostat-ním personálem.“

„Jak to víš?“

„Mluvil jsem s nemocnými ze ženského oddělení.“

Rud se zatvářil tak užasle, že Tony dodal:

„Před operací jsou kontakty se ženami zakázané. Po operaci už ne. I v Nebi je třeba svobodu rozumně dávko-vat: postupně, aby ses nezbláznil přemírou štěstí.“

Povrchové rány se hojily, možná právě proto, že je ošetřovatelky často otevíraly, když při výměně obvazů strhávaly přischlou gázu. Rovněž vyřezávaly z ran odumřelou tkáň, několikrát přitom odřízly kousky živé kůže. Rudovi to bylo o to nepříjemnější, že nechtěl přijít ani o kousek svých genitálií, přestože byly v tak žalostném stavu.

Operace se šíleně bál. S úděsem sledoval, jak se na chorobopisu klikatý záznam každodenní teploty neodvratně blíží ke svislé fialové čáře, označující plánovaný termín.

Bál se okamžiku, kdy bude někdo jiný rozhodovat o jeho těle, aniž to sám bude moci ovlivnit. Bál se, aby z něj z legrace neudělali ženu. Prohlížel si pravou nohu a po-koušel se uhodnout, kde ji chtějí uříznout. Noha nebolela. Kůže na ní se báječně hojila. Jen lýtko bylo křivé od špatně srostlé kosti. Přesto mohl chodit, i když silně kulhal. Bál se, že mu uříznou nehybné prsty. Prohlížel se v zrcadle pověšeném nad umyvadlem a podělaném mouchami, snažil se představit, jak bude vypadat s dírou místo nosu. Zatím nos měl, většinou sice pokrytý hnisajícími ranami a s potrhanými nozdrami, ale měl.

IV

Od operace přivezli Ruda ofačovaného od paty až k hlavě. Navíc mu hlavu zaclonili speciálním paravánem, aby neviděl zbytek těla.

První hodiny se cítil příšerně, po éteru zvracel; rozříz-nutá a sešitá tkáň na to reagovala hroznou bolestí. Bolel ho každý pohyb, každý pokus o odkašlání.

Sálem se hemžili nemocní; přicházeli k němu. Jakmile Rud mohl mluvit, požádal Galahara, který se nad ním právě skláněl, aby zjistil, kde mu uřízli pravou nohu. Starý Galahar holí pozvedl přikrývku.

„Zdá se, že jsi celý, s oběma nohama. Zafačovali tě od paty až k čelu, je vidět jen oči, ústa a nosní dírky. Ale víš… když někom uříznou nohu, ovážou pečlivě i proté-zu, aby to nebylo znát. To je taková lékařská etika, aby nemocného nezneklidňovali. Zkus tou nohou pohnout.“

Rud nebyl schopen pohnout rukou ani nohou; mohl pouze otáčet hlavou zleva doprava a to jen omezeně.

„Praštím tě holí do prstů, možná pocítíš bolest,“ na-vrhl Galahar.

„To nepomůže,“ vmísil se Tony, který už chvíli poslou-chal jejich rozhovor. „Tu bolest neodlišíš. Uříznutá noha bolí jako celá, i když je pryč. Mohli uříznout obě nohy i ruce, takhle se to nepozná.“

„Áááá,“ trhl sebou strachem Rud a hned zaúpěl, jak platil bolestí za prudkost tohoto pohybu.

„Co mi tedy zbývá?“ vymáčkl ze sebe, když přemohl pláč a bolest se zmenšila na obvyklou míru.

„Nejistota,“ pronesl Tony.

V

Záhy paraván odstranili a stavěli jej k Rudově hlavě, jen když vyměňovali obvazy nebo vytahovali švy. Zdů-razňovali, že to dělají proto, aby se zbytečně netrápil. Bezmocně ležel a marně se pokoušel zjistit, co udělali a co dělají s jeho tělem. Jediným ukazatelem byla bolest; ze-silovala vždycky v jiné části těla podle prováděných zá-kroků. Dělala je vždy jedna z doktorek, které ho předtím vyšetřovaly. Dobře si je všechny pamatoval, přestože ne-věděl, jak se jmenují, kromě té zrzavé, nejhezčí ze všech, které říkali Panfilovna.

Při výměně obvazů doktorky s Rudem často žertovaly. Ta, která se tenkrát zabývala ňadry, tvrdila, že předělaly Ruda na docela pěkné děvče se svůdným poprsím, takže mu sama závidí. Jenom hořekovala, že má úzká bedra, ale prý až ho vykrmí, přenesou mu trošku tuku z pupku na stehna a hýždě, aby vypadal lip. Říkala to napůl žertem a napůl vážně, takže Rud nevěděl, na čem je. Bál se pořád, i když už pomalu lhostejněl. Strach nepodpořený bolestí se mění ve zvyk.

Jednou se dokonce odvážil zeptat Panfilovny, jak vysoko mu uřízli nohu.

Zkoumavě na něj pohlédla.

„Až to uvidíš, podivíš se,“ slíbila a poplácala ho po tváři.

Jednou ho navštívil Neuheufel. Rud se při pohledu na něj zachvěl. Nedokázal tomu zabránit. Neuheufel ho nechal odpovídat na desítky otázek sáhodlouhého dotaz-níku. Seděl na okraji lůžka a vyplňoval list za listem; přitom kouřil cigaretu za cigaretou. Rud nesnášel tabákový smrad. Po Neuheuflově návštěvě se pozvracel.

Ovázaného ho nemohli držet věčně; jednou se musel dozvědět pravdu. Všechny obvazy mu sundali naráz a hned mu přitom dovolili chodit. Rud si nejprve nedůvěřivě prohlédl své tělo, potom požádal o zrcadlo. Nebyl na tom špatně, mnohem lépe, než čekal.

Nohu mu neuřízli. Byla rovná a stejně dlouhá jako levá. Pouze růžové stehy vyznačovaly čerstvé jizvy. Ani trubička k močení nevypadala zle: podobala se tomu, co nahrazovala. A navíc mohl močit bez bolesti. Nos se jim docela povedl. Vypadal trošku jako boxerský, to se dalo vydržet. Měl i uši, třebaže ošklivé, špatně tvarované a příliš velké. Na zádech mu zůstala díra, ale skoro zahojená. Na těle měl řadu čerstvých rudých jizev a rozsáhlé plochy růžového vaziva nově narostlého na místech předchozích spálenin nebo v místech, odkud odebrali kůži pro kosmetické transplantace. Například v podpaždí měl místo kůže nový pergamen. Dostal proto speciální zásyp, aby se vyhnul zapaření. Prsty mohl ohnout, třebaže některé málo. Dorůstala většina nehtů.

„Proč? Proč jsem musel žít v nejistotě?“ zeptal se Panfilovny, když si po další prohlídce oblékal šedivé nemocniční pyžamo s modrým pentagramem a evidenčním číslem na zádech.

„Přechod od trestu musí být postupný, je to lepší pro psychiku,“ odpověděla, „kromě toho nechceme v pacien-tech vzbuzovat marné naděje. Operace se nemusí poda-řit… Proto při úvodním vyšetřování uvádíme nejméně příznivé závěry. Musíme zabránit pacientovu rozčarování. Co byste říkal, kdybych vám slíbila, že nohu zachráníme a probudil byste se bez ní?“

Rud neodpověděl. Panfilovna naházela použité obvazy do kbelíku. Dělala to sama, na odpolední směně nebylo dost ošetřovatelek. Působila unaveně. Neměla make-up, její obličej proto vypadal bledší, i když mladší. Kolem očí se jí rýsovaly jemné vrásky. Byla to docela jiná Panfilovna než obvykle, ale hezká byla stejně, možná ještě víc. Chtěl se jí zeptat, jestli není nemocná, ale napadlo ho, že může jít o kocovinu a neodvážil se.

„Co teď se mnou bude?“

„To, co s každým,“ pokrčila rameny. „Přejdete do přivykacího střediska. Musíte se duševně dát dohromady. K nápravě dochází postupně. Je to stejné jako při opera-cích.“

VI

Přivykací středisko zabíralo rozsáhlý prostor obklo-pený z jedné strany šedými pahorky a z druhé strany rachitickým lesem. Šedomodré nebe, které viděl poprvé po dlouhé době, mu vyráželo dech.

Středisko tvořily řady baráků z prohnilých zčernalých prken. Baráky oddělovaly uličky vyšlapané v jílovité pů-dě. Za sucha byly plné prachu, po dešti se měnily v kluzké bláto. Za nimi byla továrnička, kde pracovali příchozí; od pahorků sem vedla železniční vlečka, kterou přijeli, dá-le tu stála řada hospodářských budov. Podél lesíka pak strážné věže a plot. Přivykání na Nebe mělo být postupné, ve snaze uchovat psychické zdraví obyvatel jim byla dočasně omezována volnost. Jednou z hospodářských budov bylo malé krematorium, které spalovalo použité obvazy, výměty a amputované tkáně – všechno, co tvoří nemocniční odpad. Za bezvětří se dým válel v uličkách a škrábal v krku. V nemocnici léčili ty, které – podobně jako Ruda – přivezli výtahem zdola. Někteří žertovali, že krematorium spaluje ty, kteří nedokázali přivyknout Nebi, ale nebyla to pravda.

Barák, ve kterém bydlel Rud, se nijak neodlišoval: jeho středem vedla tmavá chodba s poďobanými žárovkami mi drátech, a kolem nich bzučely mouchy. Chodbu zaplňoval puch trouchnivějícího vlhkého dřeva. Po obou stranách chodby se táhly dvě řady zkroucených dveří od jednotlivých místností. Když všichni odešli, měly se dveře zabezpečit visacím zámkem. Pak si dozorčí – zpravidla nejstarší mrzák – bral klíč k sobě; bylo to nepohodlné.

Na konci chodby byl záchod. Dvě kabiny. V každé deska s dírou, pod ní žumpa a odporně vypasené mouchy s modrými bříšky. Předpis požadoval, aby se před každým použitím postříkala deska i zespodu insekticidním přípravkem, protože pod deskou rádi číhali jedovatí pavouci. Prý pokousali několik lidí, opuchlé oběti musely do nemocnice. Na nehoblované poličce však aerosol zpravidla chyběl. Na barák připadaly jen dva záchody a každé ráno se před nimi řadila smradlavá fronta. Smrděli ti, co nedokázali udržet stolici. Všichni se tlačili bez ohledu na puch, protože v každé místnosti sice bylo umyvadlo, ale močení do umyvadel bylo přísně zakázáno, pod hrozbou zvýšení trestu, což dostatečně odrazovalo.

Umývárna byla venku, u stěny baráku – dlouhé plechové koryto s řadami kohoutků. Ráno, když se všichni myli před odchodem do práce a všechny kohoutky byly otevřené, směrem ke konci potrubí klesal tlak vody. Kohoutky, ze kterých tekla voda nejvíc, zabírali zpravidla ti nejsilnější.

Venku byla také sprcha: jedna kabina zakrytá plecho-vým paravánem, kryjícím od ramen k lýtkům. Sprcha by-la v provozu málokdy, protože voda byla ledová, ostatně v umyvadlech také. Ze studené vody tuhly a červenaly ruce. Měli se mýt dvakrát denně, koupání bylo povinné jednou za dva dny. Za špinavé ruce, nohy nebo uši hrozi-la ztráta přídělu cigaret nebo sladkostí. Všichni se proto myli a koupali podle předpisu. Častěji nikdo.

Polovinu baráku, tu vzdálenější od záchodu, zabírali nenarození. Rud je neměl rád. Myslel si, že se pokládají za něco lepšího než ostatní. I v baráku zabrali část, která míň smrděla.

Poprvé potkal nenarozeného na trávníku před bará-kem. Rud očekával, že uvidí mrňavou, filigránskou bytůstku. Ale nenarozený měl velikost normálního novoro-zeněte, byl ošklivý a jaksi vodnatě průsvitný. Později se Rud dověděl, že existují i osmiměsíční nenarození.

Prohlížel si ho. Viděl jemnou, přespříliš měkkou kůžičku, lehce naznačené nehty a bezřasé oči s velkými šedo-modrými duhovkami; uši a nozdry měl skoro průhledné. Nenarozený hleděl na Ruda nečekaně pevným, dotěrným, hypnotizujícím pohledem. Rud sklopil zrak – pohled ne-narozeného nebyl k vydržení. Oba měli šedé plátěné blůzy a kalhoty, na zádech modré pentagramy a evidenční čís-la. Blůzy byly stejného střihu, jednoduché, ale praktické. Sandálky nenarozeného byly miniaturní kopií Rudových táborových sandálů. Pevné, vzdušné, s dřevěnými pod-rážkami.

„Ten má maličké nožičky,“ pomyslel si Rud.

„Padej, zmiz mi z cesty,“ zaznělo mu v hlavě. Nenaro-zení neměli vyvinuté hlasivky a dorozumívali se zvláštní přímou formou. Rud poslušně ustoupil. Nenarozený pro-šel drobnými krůčky s klapáním dřevěných podpatků.

V místnosti byli kromě Ruda samí starci. S některými byla těžká řeč. Dřevěné pryčny nebyly patrové, protože žádný stařec nedokázal vylézt po dřevěném žebříčku.

O polovinu přítomných, kteří spali na straně k oknu, se staral vyšetřovatel Neuheufel. Byl jejich kurátorem a pečovatelem. Ostatními se zabýval nadporučík Holzbucher, který ale do baráku přicházel jen zřídka.

Neuheufel vytáhl zdola všechny své svěřence před termínem uplynutí vysokého trestu. Alespoň to tvrdili, on také. Neuheufel občas přinášel z kantýny paštiku nebo tlačenku. Přinesené poklady, zabalené do promaštěného papíru, vytahoval z kapsy uniformy a kladl na stůl, který jeden ze svěřenců úslužně otřel rukávem. Všichni obklopili stůl a nábožně hleděli na kurátorovy ruce, rozbalující přinesený poklad. Holzbucherovi svěřenci žárlili a přihlíželi ze svých pryčen na obřad rozdílení. Neuheufel rozděloval uzeniny podle práce a resocializace. Ti, kteří si podle jeho rozhodnutí nic nezasloužili, odcházeli zklamaně od stolu. Ostatní hodovali. Neuheufel často vyznamenával Ruda. Dostával největší porce tlačenky.

„Ti dědkové mě štvou,“ svěřil se mu jednou Neuheufel, „ale co nadělám, teď posílají jen takové. Občas se na oné straně podnikne akce a pak sem přicházejí celé davy. Ženy, děti, staří, mladí. Ani se to nedá zvládnout, tolik jich je. Ale já mám práci rád,“ pohlédl pátravě na Ruda. „Je lepší než takové nicnedělání jako teď… I když se to možná asi brzy hne. Zatím přicházejí staří dědkové. Jen málokdy někdo mladý, po nehodě, jako vy, Milenkoviči.“

Rud se dozvěděl, že se sem dostal v důsledku nehody.

VII

Bezděčná Neuheuflova poznámka klíčila během bezesných nocí. Rud se k tomuto rozhovoru při nejbližší příležitosti vrátil. Zeptal se přímo, proč dostal vysoký trest.

,, Taky se tomu divím,“ prohlásil Neuheufel a vybarvoval grafy hlášení. „Pro vysoký trest musí být člověk pěkný hajzl. Vy na takového hajzla nevypadáte, Milenkoviči.“

Rud čekal jinou odpověď, čekal vysvětlení. Mnoho dnů marně pátral v paměti. Skoro bezvýsledně. Vracela se mu vlastně jen jedna vzpomínka.

Neuheuflova tvář téměř natekla, jak dychtivě čekal na Rudová slova.

Tomu zase připadalo, že se mu Neuheufel snaží pomo-ci, že napínáním vlastní vůle mu pomáhá vylovit z paměti skutečný důvod.

„Jedna taková věc byla. Jednalo se o dívku,“ začal nejistě Rud, avšak během proslovu řadil slova stále jistěji. „Pracovala v obchodním domě jako pokladní. Byla malá, útlá, mrštná, skromná, ale obličej měla hezký.“

„Ostatní byly ošklivé?“ přerušil ho vyšetřovatel.

„To ne, ale ona měla obličej opravdu neobyčejný. Vše-chno na něm bylo půvabné: obočí, řasy, tváře jako broskve a pod očima maličké důlky. Snad jen nos trošku vyčníval. Oči měla pátravé, výrazné, zelenomodré. Na ty oči ni-kdy nezapomenu. A světlé vlasy. Nádherná kompozice. Později jsem zjistil, že jsou odbarvené. Ale nijak mi to nevadilo… A ty tvářičky… Rty si taky malovala zbyteč-ně.“

Neuheufel trpělivě poslouchal.

„Měla maličké svaly a na předloktí chloupky. Hrozně se za ně styděla a když se oteplilo, holila si je. Ale vyrostly ještě hustší.“ Rud se rozpomínal.

„Začal jsem chodit do jejich obchodu,“ pokračoval, „a potom to už šlo samo. Hned jak jsem ji uviděl po-prvé, byl jsem si jistý. Několikrát jsem zahlédl její pohled a pohled prozradí skoro všechno. Takový pátravý pohled zelenomodrých očí. Voda někdy mívá podobnou barvu.“

Neuheufel hlasitě usrkl kávu z půllitrového plechového hrnku. Pak vyplivl lógr.

„Nevidím důvod k vysokému trestu,“ prohlásil s ne-vinným výrazem, pokud jeho obličej mohl vůbec mít ne-vinný výraz.

„Nu, ono…“ zajíkl se Rud a začervenal se, „potom to bylo jako vždycky.“

„Co vždycky?“ dotíral Neuheufel.

„No totiž… Dokonce jsme spolu žili. Pak jsem musel odjet, začal jsem totiž studovat…“ koktal Rud.

Neuheufel ho pozorně pozoroval a pomalu opět získal svůj obvyklý posměšný výraz.

„Otěhotněla. Dokonce za mnou přijela. Tam, kde jsem studoval. Ale já jsem se už zajímal o jinou.“ Rud ze sebe mačkal větu za větou.

„Porodila?“

„Asi ne. Tedy určitě ne.“ Rud se potil. Přiznání mu nepřineslo úlevu.

„Projdu vaše spisy, Milenkoviči. Uvidím, co se s tím dá dělat.“ Neuheufelův tón zněl oficiálně. „Jak se jmenovala?“

„Dianna. Dianna Feldenová. Takový zvláštní pravopis jména.“

Neuheufel pokýval hlavou a otočil se k oknu. Nechtěl, aby Rud viděl, jak se v duchu směje.

VIII

Do Rudovy místnosti přibyl Tony, starší epileptik s lesklou pleší pokrytou desítkami rudých pih, s třesoucí-ma se skvrnitýma rukama a květákovitými nádorky. Rud se s ním seznámil ještě v nemocnici.

S pokračující rekonvalescencí se čas, který Rud trávil cvičením, postupně krátil. Rud nenáviděl tato povinná mučení, při kterých si musel předem namáčet ruce, nohy, případně i celé tělo do horkého solného roztoku; potom mu svalnaté masérky procvičovaly ztuhlé klouby, aby jim vrátily funkčnost. Jejich ironické komentáře nesnášel. Prý dociloval udivujícího pokroku, přestože sám to viděl jinak. Jizvy mizely a jemná růžová kůže byla stále silnější, bělejší a méně citlivá.

Protože Rud měl nyní více času, Neuheufel mu nabídl práci. Slibovala dodatečné kupony na tabák a trošku lepší jídlo. Rud nekouřil, ale za cigarety mohl získat skoro všechno, tvořily obecně směnné zboží.

Dostal práci na drážní vlečce, kde vystupovali noví obyvatelé přijíždějící z této strany. Stará parní lokomotiva funěla úsilím, jak táhla na vlečku několik dobytčích vagó-nů. Z kabiny vyhlížela umazaná tvář strojvůdce ve vojen-ské čepici s ohnivým pentagramem. Transportem z této strany se zabývali úředníci pracující obvykle dole.

Úkolem Rudový skupiny bylo vyložit transport. Pře-dák nosil čepici s modrým pentagramem a černý policejní pendrek, nikdy ho však nepoužíval, protože všichni praco-vali ochotně. Práce bylo míň než zájemců. Už delší dobu přicházely transporty zřídka a byly poměrně malé. Dříve bývaly doby, kdy byla vlečka přecpaná vagóny, skupiny pracovaly dnem i nocí a stejně nestačily vykládat. Tehdy přijíždělo v transportech mnoho mladíků, a v posledním období zesílených dodávek nejen oni. Tehdy byly pend-reky předáků hodně zaměstnané, ačkoliv se denně platilo víc než nyní a za noc byl zvláštní příplatek.

Malý, snědý José ty časy pamatoval. Kouřil silná ci-gára. Měl nízké číslo, skoro o polovinu nižší než Rud. José byl kdysi vzbouřencem nebo partyzánem. Přesně si to ne-pamatoval nebo to nechtěl prozradit.

„Přicházeli v celých houfech, v pruhovaných pyža-mech,“ vzpo-mínal José. „Jeden z nich, takový hubeňour, se zapadlýma, ale planoucíma očima, se zastavil, upřel na mě ty své bulvy a povídá: ‚Tam byla vlečka a tady je taky vlečka.‘ Potom začichal a vzdychl: ‚Eli, Eli, i kouř smrdí stejně. Taková ironie, nemyslíš, bráško?‘ Nerozuměl jsem mu. Potom šel dál, přihrbený s vysedlými lopatkami. Ne-můžu na to zapomenout. Už jsem ho nepotkal, třebaže bych si s ním chtěl popovídat.“ José zahýbal smolně čer-nými kníry, nasál kouř a zašlápl oharek.

Po odplombování vagónů se ukázalo, že uvnitř stojí v řadách velké kádě s těsně připevněnými a zajištěnými víky. Každá z nich měla dvě držadla. Při přenášení kádí z vagónů a jejich ukládání po dvou na akumulátorové vozíky šplouchala v nádobách voda. Práce byla úmorná, kádě těžké, den výjimečně horký. Ruda zaléval pot. Pracoval s Josém, který sice nebyl velký, avšak silný. Hůř bylo starcům, kteří sípali a úpěli námahou. Lákadlo přídělu cigaret však bylo dost silné, předák tedy nemusel hrozit pendrekem.

Předák Eckhardt byl urostlý muž se svaly kulturisty a obličejem westernového herce. Zvolna procházel kolem pracovníků. Občas pomohl, když se káď přenášená neobratnýma rukama nebezpečně naklonila.

Tento transport Ruda znepokojoval. Měli přijet lidé a dorazily velké sudy s vodou. V noci, kdy unavené svaly příjemně mravenčily, měl při usínání před očima řady šedých, očíslovaných kádí.

Příští den měl volno. Neuheufel seděl za stolem a sestavoval další hlášení. Rud pro něj přepisoval dlouhé tabulky s řadami čísel. Popíjel černou kávu s cikorkou, oslazenou sacharinem. Neuheufel pil opravdovou kávu slazenou cukrem. Rud se ho zeptal na záhadné sudy.

„To jsou nenarození,“ ušklíbl se Neuheufel. „Přicházejí sem vždycky v této podobě. Vylévají je do kyblíků, přicházejí tedy v kyblících i sem. Zvlášť ruce, nohy, hlavy… Rozumíš? Ty chirurgické lžičky je rozervou na kousky. Děvčata na ošetřovně je potom musí znova skládat a sešívat. Hnus a ne práce. Takové ručičky, jemné tkáně…“

„To je sešívají doktorky?“

„Kdepak, chodí toho sem moc. Sešívají je káranky. Byla na výškrabu s jedním, sešije jednoho, dvěma, sešije dva.“

„Každá své dítě?“

„Nevím. Asi ne… z praktických důvodů. To není důležité. Důležité je něco jiného: nepoplést ruku jednoho s rukou jiného, to by teprve bylo…“ zařehtal se hrubě.

Nueheufelovo bílé, řídkými černými chloupky porostlé vypasené břicho vylezlo z rozepnuté služební košile a nadskakovalo v rytmu smíchu. Rud vylil kávu do výlevky. Bylo mu na zvracení.

IX

Navzdory prvnímu dojmu se Rudovi práce při přijí-mám transportů zalíbila. Pouze si vymínil, aby ho Neuheufel neposílal do práce ve dnech, kdy přicházely pečli-vě utěsněné kádě. Pořád se jich bál. Když přijížděly jiné transporty, byla práce fajn. Rád sledoval, jak se vyděše-né stařecké obličeje uvolňují, když uvidí modrou oblohu a slunce. Potom odváděl poslušné, pokorně shrbené lidi. křečovitě svírající v dlaních oblíbené předměty. Cestou jim vysvětoval, že musí odhodit všechno, co si přinesli, protože jim stejně nic z oné strany nezůstane. Někteří poslechli, jiní ne. Těm bylo třeba odejmout oblíbené věci násilím. Občas z toho byla rvačka, o kterou nikdo ne-stál. Potom šli noví příchozí před komisi, která rozhodo-vala, komu náleží vysoký trest. José tvrdil, že komise nic nerozhoduje, že dostává shora hotové rozsudky a pouze úřaduje a rozděluje transporty. Ruda znervózňovaly ženy, pokud nešlo o shrbené stařenky. Pokaždé mu připadalo, že čte v jejich očích konstatování, že za nic nestojí, pro-tože přestal být mužem, když čurá trubičkou.

K jejich skupině se připojil Fiala. Rud mu nedokázal hledět do obličeje, který byl upraven mimořádně špatně a ledabyle. Nestejné uši, jedno přišité výš než druhé. Krát-ký nos, velké ohrnuté nozdry, skoro opičí. Kůže na lících zbrázděná. Na krku kusy tkání, nesčetné jizvy na tváři. Pláty holé kůže na lebce a pokroucené kostnaté prsty po-krýval napjatý, lesklý a růžový pergamen. Fiala tvrdil, že ho při výslechu s oblibou polévali benzinem a zapalovali. Sežehli mu skoro všechnu kůži. Prý to byl nápad vyšetřo-vatele Neuheufla. Rud tomu nemohl uvěřit. Fiala nemohl ve zničených rukou nic nosit, tedy doprovázel přijíždějí-cí a přemlouval je, aby odložili přinesené věci. Na Rudazbylo odnímat jim je násilím. Z takového pomocníka Rud neměl radost. Fiala naopak, věnoval Rudovi nečekanou důvěru.

„Nejhroznější byla potom lékařská komise,“ svěřil se Rudovi jednou při čekání, až lokomotiva odveze prázdné vagony. „Myslel jsem si, že se propadnu pod zem,“ Fiala zrudl studem, až mu jizvy naběhly jako krvavé pruhy. „Půl hodiny řičeli smíchy, že mi nic nezůstalo… K čertu, co mi mělo zůstat, když mi všechno sežehli. Spálili mi nos, uši, víčka; divím se, že jsem neoslepl.“

Rud chápavě přikyvoval. Vyplivl vyžvýkanou žvýkačku. Poslední dobou dostával od Neuheufela nikotinové žvýkačky. Nejprve si měl zvyknout na nikotin, aby se později zajímal o cigarety. Neuheufel ho chtěl přivést ke kouření, aby se Rud víc zajímal o přesčasovou práci, která se platila cigaretami.

„Ten smích je obvyklá adaptační procedura,“ řekl. „Prý zvyšuje odolnost. Nic si z toho nedělej. Dali ti čurací trubičku?“

„Dali.“

„Při močení to nebolí? Kdyby ano, přihlas se na ošetřovnu. Musí ti to opravit.“ Rud Fialovi připálil.

„Je to dobré. Trubička funguje, jenom z ní pořád kape. Bez ustání. Kapka za kapkou.“

„Tak tam zajdi. Ať to opraví. Moc se s nima nemaluj.“

Chvíli seděli mlčky. Rud žvýkal, přestože mu žvýkačka nechutnala. Vzpomněl si, jak se trápil svým znetvořením, dokud se nedověděl, že většina je na tom stejně. Fiala kouřil. Na vedlejší koleji vykládali transport.

„Fešáček zase nese kufr nějaké kočce,“ zazáviděl Fiala. „Ten to umí.“

„Prý neměl vysoký trest,“ řekl Rud, „tak nemá problémy.“

Mluvili o předákovi Eckhardovi, který se točil kolem nového transportu.

X

Neuheufel využíval Ruda pořád častěji. Rud usoudil, že Neuheufel studuje nějakou střední školu dost bídné úrovně. Rud mu musel dělat matematické úkoly, jedno-duché kombinace základních početních úkonů. Jednou se vzbouřil a prohlásil, že raději bude pracovat u transportu.

Neuheufel mu dal pořádnou facku, až to plesklo. Starci klimbající na pryčnách zvedli hlavy.

„Ty zatracený hnusný nevděčníku,“ zařval Neuheufel vyčítavě. „Já jsem se ti věnoval, vytáhl jsem tě z tres-tu o tři… o pět období dříve, i když ses moc nesnažil a neprokazoval zvláštní ochotu ke spolupráci… Riskoval jsem svou kariéru, abych ulevil takovému hovnu a… Fuj!“ Neuheufel si odplivl na čerstvě vydrhnutou dřevěnou po-dlahu.

Tvář nesnesitelně pálila a otekla jako duchna, přinej-menším mu to tak připadalo. Úder mu okamžitě připome-nul mučení z doby vysokého trestu a probudil dřímající strach z Neuheufla. Rud se schoulil a přikrčil, vnitřně zlo-men. Připadalo mu, že všichni hledí na něj, nevděčníka, s pohrdáním.

„Dokonce se ani neomluví,“ řekl Neuheufel uraženě. Rudovi připadalo, že mu zvlhly oči. Necítil se dobře.

„Omlouvám se,“ vykoktal, sklopil oči a začal psát. Po-čítal velice pozorně, protože Neuheuflovy úkoly byly hod-noceny přísně a jediná chybička znehodnotila celé řešení.

Nepostřehl, že na tváři vyšetřovatele se usadil úsmě-šek uspokojení. Oči se však tohoto úsměvu neúčastnily.

XI

Neuheufel zřejmě skládal zkoušky, protože se už něko-lik dní neobjevil. O to častěji přicházel Holzbucher. Vyna-dal Tonymu, jednomu ze svých svěřenců, protože mu pod polštářem našel knihu. Hloupou, nesmyslnou detektivku. Rud si ji už stačil přečíst. Potrhaný výtisk bez obálky vytištěný na zažloutlém novinovém papíře. Holzbucher křičel, že si dědek kazí oči, ale nebil ho, dokonce mu ani nedal facku. Omezil se jen na okázalé spálení knihy. Vložil ji do polévkové mísy, ze které stařík jedl, a zapalovačem knihu zapálil. Stařík zíral do plazivého plamene jako uhranutý. Když vzplál, nakratičko poskytl lesk jeho pohaslým očím.

Protože se Rud nemusel věnovat Neuheufelovým výpočtům, o to víc pracoval u transportů. Nahromadil hodně vydělaných cigaret a vyměnil je u strážce Mykolova za opravdové boty z koženky. Byly vysoké, hnědé a lesklé, ale nepraktické, protože nohy se v nich hodně potily a potom nesnesitelně smrděly. Kvůli botám začali Rudovi v partě říkat elegán. Druhou polovinu nashromážděných cigaret mu někdo ukradl. Rud je nestačil vyměnit za vojenské kalhoty. Nezastrašen chodil do práce dál.

Toho dne bylo nádherné slunečné počasí. Větrem hna-né nadýchané mraky uháněly oblohou. Transport se skládal skoro výhradně z nenarozených. Rud pracoval u jedi-ného vagónu, ve kterém nebyly kádě. Obyčejný transport: starci, několik nemocných s rakovinou, dýchaviční lidé po mrtvici.

Nečekaně se z tohoto běžného, nijakého, utrápeného davu vynořila postava, která jako by se tam ocitla náhodou. Mladá dívka třímala plátěnou tašku s dlouhými uchy. Ruda okouzlil pohled na ni, když vítr rozfoukl světlé vlasy neobvykle popelavé barvy. Pleť měla bílou, jako by podkožní tuk prosvítal bledou kůží a dodával jí nesrovnatelný nažloutlý odstín, a uši, obvykle růžové, měla skoro krémové. Dívka nebyla právě krásná, měla příliš hranatou vystouplou bradu a matně zelené oči, trošku připomínající rybí oči nenarozených. Její půvab zachraňoval fakt, že navzdory světlé, skoro bledé pleti měla tmavé řasy a obočí. Byla menší než Rud a měla dost široké boky, ale nohy měla štíhlé a půvabné.

Byla to první atraktivní mladá žena, jakou Rud viděl po dlouhé době, navíc si vítr pohrával s jejími dlouhými, hustými, dozadu sčesanými vlasy, které jí rámovaly snad až příliš zarputilý obličej. Navíc z dívčina pohledu čišel odstup, zřetelné přesvědčení o vlastní výjimečnosti a krá-se, což Ruda ujišťovalo, že vidí dokonalý ideál. Výmluvně dlouhou chvíli na sebe pohlíželi. Když později o tom se-tkání přemýšlel, dospěl k závěru, že si mohla myslet, že jako strážce provádí selekci a rozhoduje, kam ji zařadit. Na nohou totiž měl ty vysoké vojenské boty.

Když se konečně vzpamatoval a natáhl ruku, aby jí pomohl s taškou – vůbec ji nenapadlo zavazadlo odložit, – na rameno mu dopadla pevná ruka. Kdosi jím smýkl a odhodil ho stranou.

„Hele, Elegáne, neser!“ uslyšel zvučný hlas předáka Eckhardta.

„To není nic pro tebe! Tak dělej! Padej za těmi zasra-nými dědky. Dávej pozor, aby nezabloudili.“

Eckhardtův hlas svištěl vzduchem, Rud se choulil a kr-čil studem. Huba mu natekla a pálila ještě víc, než když mu nafackoval Neuheufel. Chtěl zalézt pod zem, někam uprchnout. Bez ohlédnutí šel k nově příchozím.

„Slečna dovolí. Taška je těžká. Pomůžu s ní,“ zaslechl ještě Eckhardtův hluboký hlas, překypující mužností.

Toho dne se Rud choval dost neurvale. Několika lidem vyškubl tašky. Jednoho zvlášť umíněného starce uhodil a potom roztrhal obrázky, které mu vzal.

XII

Když Rud psal Neuheuflovi úkoly, zeptal se na Eck-hardta. Psal dlouhé cvičení, možná větší kontrolní úkol, sestavoval číselné řady z ročních statistik. Jednalo se o po-měrné počty různých věkových skupin mezi nově příchozí-mi v posledních létech. Obtížné téma, nebylo totiž snadné vysledovat nějakou pravidelnost. Navíc musel dávat po-zor na sebenepatrnější stopy myšlenek vznikajících v Neuheufelově ospalém mozku a každou z nich okamžitě chválit jako nový objev. Jinak se Neuheufel urazil. I přes největší Rudovu snahu ho Neuheufel stejně pokládal za pleticháře a nevděčníka. Hlavně ho zlobilo, když mu Rud vytýkal chyby; pak mu oplácel primitivními i brutálními jízlivostmi, které Rud musel mlčky snášet. Na druhé straně musel přinejmenším největší chyby opravovat, protože nechtěl, aby Neuheuflovy úkoly byly odmítnuté nebo hodnocené nedostatečně. Vždyť mu vděčil za zkrácení vysokého trestu.

Tentokrát se Neuheufel nezlobil, i když práce vázla. Rud přes nejlepší snahu nedokázal postřehnout historicky nevyhnutelné zákonitosti v hromadě náhodných čísel, Uhodnout přání neznámých Neuheuflových učitelů. Neposlušné myšlenky utíkaly od statistik. Neuheufel hlasitě srkal čaj, prstem si přitom přidržoval lžičku v hrnku, aby si nevypíchl oko. Rud se ho zeptal na Eckhardta.

„Ten uspěl,“ řekl. „Velký, hezký, opálený. Vyšel z trestu bez úhony, nemá vůbec žádnou jizvu. Žádná holka mu neodolá.“

Ncuheufel se zachechtal.

„Kdepak… Vždyť močí vsedě… má jenom dírku,“ řekl „Právě proto, že mu udělali tak pěkný ksicht, nezbyla kůže na nic jiného.“

Rud užasl. Takovou odpověď nečekal.

„Tak co dělá se všemi těmi děvčaty, které obluzuje?“ zeptal se nakonec.

„Třeba lesbickou lásku,“ řehotal se Neuheufel hlasitě, až masivním břichem strčil do stolní desky; čaj se vylil.

Rud se nejprve smál s Neuheuflem, ale pak ho napadlo, že Eckhardt je ještě nešťastnější než on, a když se mu posmívá, jako by pohrdal sám sebou. Přestal se smár. Když to Neuheufel zjistil, zvážněl také a zkoumavě na Ruda pohlédl.

XIII

Rud se často procházel kolem baráků. Vydával se do-konce daleko směrem k ženskému táboru, doufal totiž, že ještě někdy potká Světlou Neznámou.

„To se ti zdálo,“ říkal mu Fiala. „Nikdo mladý sem nepřijde vcelku. Nikdy. Bez výjimky.“

Rud šlapal s rukama založenýma za zády, každou chví-li se zastavil a čekal na kulhajícího společníka.

„Zapamatuj si, že každý mladý musí na pitvu,“ zabíjel Fiala nelítostně Rudovu touhu, „a tam ho rozkrájejí na kousky, aby zjistili příčinu smrti. Potom ho sešijí, ale jen tak do rakve, aby si rodina nestěžovala. Vnitřnosti vklá-dají jak jim přijdou pod ruku, bez ladu a skladu. Sem. brachu, přijdou výhradně staříci nebo rozkrájení na kous-ky. Anebo nenarození, roztrhaní na cucky při výškrabu. Jiná možnost není.“

Usedli na lavičku z nehoblovaných prken, která stála u studně. Vedro sálalo a Fialoví bylo nesnesitelně horko, i kvůli černým kalhotám. Pořád nosil černé kalhoty, aby nebyla tak vidět smradlavá, mokrá skvrna v rozkroku. Už dvakrát mu určili termín opravné operace, ale pokaždé došlo k nepředpokládanému zpoždění.

Ostrý pach moči zesílený vedrem a drtivou logikou, jíž mu Fiala vzal iluze, způsobily, že se Rud chtěl od něho odpoutat. Cítil se jako ve vězení. Uvědomil si, že tábor je opravdu upravený jako vězení: ostnaté dráty, strážní dom-ky. A za dráty – obyčejný les, obyčejná louka, obyčejné vršky. Možná právě tam potká Světlou Neznámou.

„Ale ona byla celá, neměla švy ani jizvy,“ řekl důraz-ně. „Vím to určitě, Fialo. Muselo jít o výjimku. Uspěla.“ Rud doufal, že jeho odpor znechutí Fialovi rozhovor a on změní společnost.

„Na mně není nic vidět, protože mám spálenou kůži, ale podívej se do zrcadla. Uvidíš na obličeji jizvy po švech, jak tě sešívali po pitvě,“ nevzdával se Fiala.

„Už ani nevím, které jizvy mám po pitvě a které z vysokého trestu,“ zavrčel Rud. Pach moče zesílil.

Ucítil ho i Fiala. Ošíval se pořád víc. Pod nepatrnou záminkou se rozloučil a odkulhal na popálených nohách. Rud po chvíli vstal z lavičky také, protože po Fialovi zůstal na prkně páchnoucí flek.

Šel podél vnitřní zóny. Vlastně nikdo neřekl, že se nesmí přibližovat k tomuto pásu udusané půdy, označené červenými praporky. Ve svých budkách podřimovali ospa-lí strážci. Rud pozoroval lesík za dráty. Toužil se do toho lesíka dostat.

„Proč nemůže být přímo Nebe?“ říkal si. „Proč napřed nějaké přípravné středisko? „ Ze strany zapískala lokomotiva – přijel nový transport.

Najednou se ozval třesk a hlasitý rachot. Rud otočil hlavu. Jedna strážní budka spadla a strhla přitom ostnatý drát. Kůly plotu za ta léta úplně shnily. Budka stlučená z prken ležela na vnější, zorané zóně. Ozýval se z ní nářek a volání potlučeného strážce.

O nehodu se jaksi nikdo nezajímal. „Vlastně by se da-lo tudy uprchnout,“ uvažoval Rud. Pokácené kůly strhly zátarasy a otevřely cestu k útěku. Strážci ze sousedních budek by pravděpodobně nestříleli, protože by se mohli splést. Zpitomělý Rud se nehýbal.

Teprve za minutu se jeden strážce probral z dřímoty. Ozvalo se pískání. Sbíhali se káranci i strážci. Rud čekal, že budou pobíhat, ale všichni se vlekli ospale jako ve snách. Ošetřovatelé nebyli na ošetřovně, museli je teprve přivolat zdola. Přišli dva s nosítky. Na čepicích měli předpisové plamenné pentagramy, jaké se nosí dole. Rudovi připadalo, že mhouří oči, odvykli dennímu světlu. Odbor-ně naložili a odnesli naříkajícího strážce, který si zřejmě zlomil nohu. Několik nenarozených stálo v těsné skupince a pozorně sledovalo neobvyklou událost. Sami skýtali neobvyklý pohled, protože normálně se před silným slunečním světlem chránili kvůli pleti citlivé na úžeh. Když bylo zamračeno, případně brzy ráno nebo večer, chodili po desítkách ven a pečlivě všechno pozorovali. Bylo třeba dávat pozor, aby se na takového malého človíčka nešláp-lo, i když to vlastně byla obava zhola zbytečná, protože už na vzdálenost několika metrů pronikali do psychiky chodce a volali na něho přímo v hlavě, aby dával pozor a neublížil jim.

Sbíhalo se pořád víc káranců i dozorců. Bylo třeba opravit plot a zátarasy. Někteří dozorci začali shánět do-brovolníky, vždyť někdo musí přinést kůly. Starců a ne-narozených si pochopitelně nevšímali. Rud chtěl nejdří-ve zmizet, ale dospěl k závěru, že vlastně už nemá nic zajímavého na práci; v baráku ho čekala oprava další-ho Neuheuflova cvičení. Při myšlence, že se bude muset zase trápit a hlasitě vychvalovat hloupé vyšetřovatelovy nápady, zamířil ke sběhu lidí.

„Necpi se tam, hochu,“ varovala ho bezzubá stařen-ka, „jinak to bude na tebe… Určitě budou hledat viníka. Postaví fórový plot a potom svalí vinu na nevinné lidi!“ ožívala pořád víc. Dokonce začala mávat hůlkou. Hned však přestala, jako by to přesahovalo její nepatrné síly.

Rud nechtěl utíkat. Vynikal v davu shrbených postav a záhy ho vylovili. Jeden vyšetřovatel na něho ukázal a Rud poslušně přišel.

„Potřebujeme lidi na práci,“ vyšetřovatel upíral po-hled na Rudovo číslo.

„Zapamatuje si ho?“ prolétlo Rudovi hlavou.

„Budete nosit dřevo. Postavte se tam k plotu.“

„Mám jít mimo zónu?“ dělal Rud hloupého.

„Ne. Na střechu baráku,“ prskl vyšetřovatel ironicky. „Co řeknu, to uděláte, Milenkoviči,“ dodal.

Ruda zamrazilo. Odkud zná jeho jméno? Vyšetřova-telé zřejmě drží spolu, podobně jako nenarození, i tento už dostal Rudový údaje z centrální kartotéky. Takové vy-světlení dávalo smysl. Beze slova, s uspokojením překročil natažený provázek s červenými hadříky, přešel na udusaný pás a zůstal stát s několika vybranými lidmi. Chvíli čekali, než se jich shromáždil potřebný počet. Vyšetřovatelé přinesli sekery a pily.

Rud měl radost, když zjistil, že pro dřevo půjdou právě do onoho vytouženého lesíka. Vyhlídka na těžkou tělesnou námahu mu nevadila. Dostal sekeru s dlouhou násadou. Vyzbrojeni sekerami a pilami vyrazili po dvojicích.Vzrušeně přešli zoranou vnější zónu, kde zanechali hluboké stopy. Šli ochotně, někteří si dokonce pohvizdovali.

Doprovázel je pouze jeden ozbrojený vyšetřovatel. Představil se jako Schulz. „Toho by bylo snadné vyřídit,“ napadlo Ruda. „Jedna rána a po problému. Jen musíme počkat, až budeme v lese a nebude na nás vidět z tábora,“ zvažoval situaci. „Než zjistí, že jsme utekli, budeme už daleko. Ostatní nepochybně přemýšlejí stejně.“

Les nebyl daleko a po chvíli usilovného pochodu vstoupili mezi první stromy. Schulz vybíral stromy k pokácení. Působil dojmem, že se káranců vůbec nebojí.

Najednou to začalo: Ruda zasvědilo v nose. Kýchl jednou, dvakrát, desetkrát. Z nosu mu teklo. Udělalo se mu špatně. Vlastní tělesná schránka mu připadala nesnesitelná. Měl pocit, že mu otéká hlava. Nedokázal myslet. Nikdy neměl sennou rýmu a nesnesitelný pocit, který přitom člověk mívá, byl pro něho něčím docela novým, přestože to zase taková hrůza nebyla. Ale příznaky senné rýmy obtěžují stejně, ať ji člověk má poprvé nebo posté.

Ostatní trpěli podobně. Někteří dokonce opuchli. Schulz je neúprosně hnal do práce. Pilami podřezávali stromy a potom sekyrami odsekávali větve.

„Makejte. Budete tady, dokud nenasekáte všechny potřebné kůly, nikdo to za vás neudělá,“ vykřikoval. U něho jediného se alergie neprojevila.

„C’o si myslíte, k sakru?“ prohlašoval se stopou posměchu. „Že ty budky a ostnaté dráty jsou proto, abyste neutekli? Prdlajs. Jsou proto, aby vás chránily před okolím!“

Po několika hodinách mučivé práce – mučivé kvůli alergickým obtížím – měl Rud červený a bolavý nos, chví-lemi dokonce krvácel. Schulz každému dal jednu tablet-ku antihistaminu. Víc jich neměl. Tabletka pomohla na čtvrthodinu, potom všechno začalo znovu. I s těžkým ná-kladem spěchali za stálého kýchání a nadávek. Jen aby byli co nejrychleji zpátky. Rud se s úlevou vrátil za dráty. Jakmile stanul na území střediska, příznaky senné rýmy zmizely.

XIV

Neuheufel čekal, až Rud dokončí rozepsanou kapitolu. Semestrální kontrolní práce byla už skoro hotová. Sta-tistické propočty korelace zeměpisných regionů s druhem a počtem lidí přicházejících do střediska činily Rudovi značné obtíže. Z nesrozumitelných vzorců, které si Neu-heufel poznamenal ve škole, vycházely nejasně: stejné údaje, mnohokrát přepočítávané, poskytovaly naprosto různé výsledky. Neuheufel jako by to nepozoroval, kaž-dý výsledek vítal stejně zachmuřeně. Zato Rud se velice trápil a myslel na skandál, který se nevyhnutelně blížil.

Podal Neuheuflovi několik popsaných, hodně poškrtaných stránek a udělal si za stolem pohodlí. Unavené oči mu slzely. Vyšetřovatel dlouho, jako by slabikoval, četl jednotlivé věty. Posunul se k oknu, aby lépe viděl. Rud mlčky očekával obvyklé Neuheuflovy připomínky. Připo-mínky bez nápadu, mnohdy nesmyslné, jako by je ze sebe namáhavě mačkal. Čekala do obvyklá, nepříjemná proce-dura nadšeně vítat každý nápad a současně nenápadně opravovat největší nesmysly. Mlčení se protahovalo. To byl obvyklý rituál. Čtení bylo pro Neuheufla obtížným úkolem, přinejmenším tak působil.

Tentokrát tomu bylo jinak. Neuheufel pečlivě složil papíry a schoval je do desek.

Nepochybně bude těch pět stránek přepisovat celý večer s vyplazeným jazykem, a zítra mi to přinese jako své vlastní nápady, a budu muset opravovat pravopisné chy-by, které při přepisu mého textu nadělá… uvažoval Rud. Otřel si zpocené dlaně.

„Tak dobře,“ ozval se Neuheufel, „je to dost slabé, ale zkusím text vylepšit… je tam hodně chyb.“

K takovému shrnutí docházelo po zdlouhavém, celé hodiny trvajícím probírání jednotlivých vět, když Neuheufel konečně pochopil, co Rud vymyslel. Tentokrát to znamenalo, že k diskusi nedojde nebo je odložená. Rud tedy mlčel.

„Prohlížel jsem vaši dokumentaci,“ řekl Neuheufel.

Rud ztuhl.¨

„Je to tlustá složka,“ pokračoval Neuheufel. „Nasbíral jste toho hodně.“

Rud pozorně poslouchal.

Neuheufel také na chvíli zmlkl, jako by se rozhodoval, co říct, a jeho hrubé rysy v opuchlém obličeji pořád víc nabíraly k smíchu.

„Ta tvá Dianna nebyla špatná,“ začal ještě vážně. „Rozkošná lahůdka. Nebo spíš chutňoučký milostný zá-kusek, když byla taková drobná,“ řehtal se Neuheufel. Už dál nedokázal smích potlačovat. „Prohlédl jsem si všech-ny kazety. Měla v sobě dynamit… Co všechno nevymys-lela... Nebo tehdy u ní… Jak vyváděla…“ hihňal se dál. „Nebo jednou, jak se spálila na slunci do růžová a slou-pala se; mně se líbila i potom, nevím, proč sis naříkal,“ vyjádřil Neuheufel svůj názor.

Rud střídavě rudl a bledl.

„Byl jsi taky dobrý kohout,“ poklepal si Neuheufel na stehna. „Ale s tím je konec, Milenkoviči,“ dodal a zvážněl.

„Užil jsem si příjemný večer,“ navázal po chvíli. „Basa piva a kazety s vámi. Holzbucher si také myslí, že byly dobré.“

Rud by nejraději zalezl pod zem. Alespoň chvíli. Po-lom se rozzuřil. Jakým právem ten hajzl vytahuje nejintimnější okamžiky jeho života? Měl přece zjistit něco o rozsudku.

NeuheufeI nečekaně přestal a přikázal Rudovď, aby odešel. Řekl, že náhodou málem prozradil služební tajemství.

Pobouřený Rud vyběhl před barák. Na lavičce sedí José zahalený do oblaku tabákového kouře.

„Zapálíš si, Milenkoviči?“ zeptal se klidně. Vlivem jeho hlasu začal Rud vychládat.

„Ne,“ odpověděl, „ale můžu si trošku čichnout tvýho smradu.“

Usedl vedle Josého.

„Vyletěl jsi, jako by tě NeuheufeI nakopl do prdele,“ konstatoval José a zašlápl nedokouřeného špačka. Nechtěl kamaráda otrávit.

„Správně. Začal mi přesně popisovat nejintimnější detaily mého života. Co jsem dělal s Diannou. Všechno má na kazetách, hajzl.“

„To souhlasí. Všechno mají na kazetách. I s detaily. Z každé situace pár snímků. Zepředu, ze strany, zezadu. Viděl jsi někdy takovou kazetu?“

„Ne“

„Jako by ti kamera čuměla do zadku. Mně ukazovali i jiné kazety, služební…“ nečekaně zmlkl.

„Kde je berou?“

„V běhu života je všechno zapsané. Piješ pivo? Tři snímky. Mazlíš se s holkou? Hned nahrávka. Na kazetách mají všechno jako doličný materiál pro vysoký trest. Jiné věci ne, jenom to, co vede k vysokému trestu.“

„Ale jak filmují?“ přemítal Rud. „Jednou jsme byli v sobotu a v neděli v domě Dianniných rodičů, kteří ně-kam odjeli. Byli jsme úplně sami. Nic. Dokonce i televizor byl vypnutý, chápeš?“

José chápavě přikyvoval, potom vytáhl z kapsy smotek a začal pracně vyrábět nové cigáro. Vášeň byla silnější než přátelství.

„Vyprávěl mi takové podrobnosti, jako by seděl vedle a díval se na nás, hajzl,“ pokračoval Rud. „Vlastně bych tak neměl mluvit. Je to můj dobrodinec,“ vzpamatoval se.

„To souhlasí. Kazety mají takovou rozlišovací schop-nost, že je vidět každý chloupek, dokonce i stín, který ten chloupek vrhá na kůži nebo na jiné chloupky,“ přitakal. „Vidí líp, než jsi viděl tehdy ty sám. A vůbec, proč jsi zapíral? Oni mají vždycky pravdu; nikdy se nemýlí: když jsi dostal vysoký trest, znamená to, že sis ho zasloužil.“

„Nezapíral jsem. Jak to ostatně souvisí?“

„Jen tehdy smějí nahlédnout do dokumentace. Nemají právo prohlížet kazety, leda na tvůj příkaz.“

„Chtěl jsem jenom, aby zjistil, za co jsem dostal vysoký trest.“

„Hlupáku. Nikdy ti neřeknou přímo, za co sedíš, a jenom díky tvé prosbě si mohli ty materiály prohlédnout.“

Rud už neposlouchal. O kus dál stály dřevěné stoly a lavice, vedle stánku, kde prodávali cigarety a nedob-rou oranžádu. Neměla pomerančovou chuť, byla to pouhá oslazená voda s bublinkami. Rud neměl tuto limonádu rád, protože na dně láhve často plavaly pavučiny. Nyní pozorně sledoval vzdálené lavičky.

„Potkal jsi tady tu svou Diannu?“ zeptal se José za-halený v kouři.

Rud neodpověděl. Vůbec ho nenapadlo, aby tady hle-dal Diannu. Rozloučil se a rychlými kroky, skoro klusem, zamířil ke stánku. Připadalo mu totiž, že za jedním stol-kem zasvítila známá, světlá skvrna.

Světlá Neznámá seděla na lavičce v kroužku několika bezzubých stařenek, které cucaly limonádu. Měla na so-bě obvyklý táborový úbor: hnědou blůzu, stejné kalhoty a dřevěné trepky. Způsob, jak nosila blůzu a jak přehazo-vala nohu přes nohu, jak zouvala dřevěnou trepku z pů-vabné nohy, to všechno ošklivé táborové hadry zkrášlova-lo. Pohlédla na něho tak, jako by čekala právě na něho, i když možná se špetkou strachu. Mohla ho pokládat za jednoho z vyšetřovatelů, protože se právě domohl úzkých, pěkných zelených kalhot, jaké nosili strážci, a služební brigadýrky. Jenom si z čepice odpáral pentagram, proto-že jako káranec neměl právo ho na čepici nosit, pouze na zádech u evidenčního čísla.

„Ahoj. Jsem rád, že tě zase vidím,“ řekl a bez ptaní usedl na volné místo vedle ní. Bezzubé stařeny se šišlavě hádaly. Nedalo se poznat, o co se jedná.

Posunula se, aby se Rud mohl uvelebit pohodlněji. „Jak se jmenuješ?“

„Marie.“

Rud nevěděl, jak dál. Měl s sebou trošku tabáku a mohl ho ve stánku vyměnit za něco jiného.

„Chceš limonádu?“ navrhl.

„Všichni předáci se seznamují při limonádě?“ odpo-věděla otázkou. Měla velice bledou pleť, stíny kolem očí a dokonce i předčasné vrásky z únavy. Na obličeji, krku ani rukou neměla žádné stopy po pitvě.

„Nejsem předák,“ podivil se.

Na oba padl stín. Rud otočil hlavu – předák Eckhardt se právě vrátil z fronty, nesl láhev s bublinkovou vodou a dvě sklenky. Stál s rudýma očima a zuřivým výrazem, který zdůrazňoval mužnost jeho rysů. Připomínal vlka.

„Co tu děláš, Elegáne?“ zasyčel a postavil láhev se sklenkami na stůl. „Zmiz.“

Nezastrašený Rud klidně odzátkoval Eckhardtovu lá-hev, která zasyčela, a rozlil limonádu do sklenic. Jednu přisunul Marii, z druhé se ostentativně napil.

„Děkuji vám, Eckhardte,“ řekl. Muž byl předákem je-nom při práci, nyní si byli oba rovni. „Vrátím vám to v tabáku. Kouří se z vás jako ze starého komína.“

„Kouříš?“ otočil se k Marii.

„Ne“

„Dostanete libru tabáku za donesení limonády,“ po-kračoval k Eckhardtovi, „to je dobrá cena… Tak konečně zmizte, Eckhardte. Smrdíte potem, je to znát. Pokud se chcete vymočit, záchody pro ženy jsou za stánkem vpra-vo, ale nepopleťte to a nechoďte vlevo, tam jsou záchody pro muže.“

Rud udělal několik chyb. Podcenil soupeře. Eckhardt byl možná pomalejší, ale vyšší, těžší a silnější, navíc se-dící Rud měl omezenou možnost pohybu. Předpokládal, že zneuctěný a kompromitovaný Eckhardt sám ustoupí. Spletl se: nestačil ani donést k ústům sklenici s limo-nádou, když rozzuřený Eckhard vytrhl služební pendrek a praštil Ruda do hlavy. Limonáda cákla na udivené sta-řenky. Marie zděšeně vykřikla. Další úder zbavil Ruda vědomí.

XV

Rud se zase vrátil do nemocnice. Jeho zranění však nebylo vážné. Tentokrát ho nespoutali, mohl tedy sledo-vat postup léčby. Plastická operace obličeje, kterou mu při této příležitosti udělali, se zdařila a značně vylepšila jeho vzhled. Švy vedly tak, že červené jizvy nebyly prak-ticky vidět. Přestal vypadat jako stvůra. Také souhlasil s kosmetickým sejmutím tří nehtů, které se po celé dél-ce rozštěpily. Sice bez umrtvení, ale už zažil větší bolest. Až nehty dorostou, bude mít ruce zase docela normální. Pouze na dvou prstech chyběly dva poslední články.

Celkem vzato měl velkou kliku. Rozzuřený Eckhardt by ho zabil, protože do něj nepřestával bušit, i když Rud už ležel v bezvědomí a zalitý krví. Marie se ho pokusi-la zadržet, ale odstrčil ji. Teprve její křik přivolal stráž-ce, kteří útočníka zneškodnili. Veškerý tabák, který Rud ušetřil a nosil v kapse, někam zmizel. Nevěděl, jestli mu Eckhardt stačil prohledat kapsy nebo ho okradli až v ne-mocnici.

Pobyt v nemocnici byl velice příjemný. Strava výteč-ná. Každý den zeleninová polévka s obstojnou porcí masa: silný plátek sekané, na které se ještě dala přečíst písmena, nebo silný plátek poněkud zapáchající tlačenky. A k to-mu půl kila černého chleba. Večer čtvrtka chleba a talí-řek přeslazené řepné marmelády. Silná a hořká cikorková káva dle libosti. Kávu bylo možné dostat i mezi jídly, sta-čilo zajít s hrnkem do kuchyně. Tlustá kuchařka Maruš, s bujným poprsím, s bručením zvedla pokličku z kotle a velkou naběračkou se zaschlým lógrem nabrala černou, teplou břečku. Mouchy si musel vylovit každý sám. V ku-chyni jich neustále vířily celé tucty.

Rud nedokázal sníst celou porci a vzájemnými výmě-nami zakrátko získal obstojnou zásobu tabáku a tři balíč-ky žvýkaček, což postačilo, aby ho přeložili k Panfilovně. Sice se mu nelíbila jako dříve, protože teď myslel na Ma-rii, ale pociťoval k Panfilovně důvěru. Byla znamenitou odbornicí a Rudův vzhled vyžadoval ještě hodně úprav.

Další úspory vyměnil za koženou blůzu od strážce.

Byl to dobrý obchod: blůza byla sice dost stará, ků-že místy zteřela a popraskala, ale seděla mu jako ulitá. Povinná písmena ZP, číslo na zádech a úhledný, nevelký, povinný pentagram u čísla mu vyšily stařenky ze žen-ského oddělení. Také pečlivě zašily všechny díry. Udělaly to za tabák a květiny z nemocniční zahrady. V jejich sá-lech to nesnesitelně páchlo, květiny nedokázaly ten smrad přemoci, ale babky se rády na květy dívaly. Mít květiny v nemocničních sálech bylo zakázané a nemocné ženy se překonávaly v důmyslnosti, když je před vizitou schová-valy. Rud nechápal tuto lásku žen k umírajícím květinám, ale postřehl, že s věkem neochabuje. Navíc díky této lás-ce nosil místo šedivé vesty kárance koženou blůzu strážce. Nesměl opouštět nemocnici, obchodní výměny tedy pro-bíhaly na okraji nemocniční zahrady, kde Rud vysedával několik metrů od cestičky, po které směli chodit zdra-ví lidé. Na této lavičce vysedával ještě z jednoho důvo-du: pořád doufal, že tudy půjde Marie. Nikdy však nešla. Schovával jí žvýkačku: nikotinovou, jinou zde neměli.

Na lavičce směli vysedávat i zdraví, ale většinou to ne-dělali, pravděpodobně se obávali nákazy. Tentokrát však na lavičce seděla nenarozená. Usedl vedle.

„Přesedni si na druhou stranu, abys mě stínil před sluncem, jinak mi zase sleze kůže,“ uslyšel v hlavě.

Splnil její přání a človíčka zalil stín.

„Povídej mi, jak jsi chodil do školy.“ Holčička na něho pohlížela tmavozelenýma, skoro rybíma očima, a cucala si skoro průzračný, růžový prstík. Rud si všiml, že už má nehtíky.

„Moc si toho nepamatuji,“ řekl. „Neměl jsem školu rád. Jednou jsem přinesl v kapse žábu, ale utekla. Se-děl jsem v lavici s klukem, který trhal mouchám křidél-ka a potom na každou mouchu kápl inkoust. Nešťastnice kreslily na lavici různé křivky a čáry. Pak je napichoval na pera. Potom přišla doba propisek. Na ty se mouchy napi-chovaly špatně. Pouze dějepisec zakazoval psát propiskou a říkal, že jsou jenom na čmárání.“

„Děvčata také napichovala mouchy na propisky?“

„Ne. Ta vždycky psala úkoly. Prý byla vážnější než my. Ve vyšších třídách už tomu bylo jinak.“

„Začala se prát?“

„Ne, to jsem nemyslel… Jednou byl právě při dějepi-se spolužák vyvolaný k tabuli. Napíchl jsem na složený papír asi dvacet napínáčků. Rozumíš? Vyrobil jsem ně-co podobného matraci pro fakíra a podstrčil jsem mu to na židli. Usedl a ihned zase vstal. Dějepisec tehdy držel dlouhou přednášku a potom mě vyhodil na chodbu. Byl jsem pyšný. Chtěl jsem se vytáhnout před jednou holkou a asi jsem uspěl. Pak přišla přestávka a musel jsem se rvát. Utrhl jsem mu límec a on mně dva knoflíky.“

„Mám starost,“ přerušilo ho nenarozené děvčátko.

„Jakou?“

„Mám si zvolit věk, ve kterém zůstanu už pořád. Ne-můžu se rozhodnout. Zatím to moc nespěchá, ale jednou se budu muset rozhodnout.“

„To je snad jasné,“ odpověděl bez přemýšlení. „Zvol si věk, kdy je žena nejkrásnější. Tedy takový, kdy bys byla nejkrásnější…“ opravil se.

„Právě to nechci,“ uslyšel odpověď. „Víš, Rudere, ženy nás zabíjejí právě tehdy, když jsou nejkrásnější. Nechci tak vypadat.“

Chvíli přemýšlel, co má odpovědět, ale nepokračoval v tomto tématu. „Odkud znáš moje jméno?“ zeptal se.

„Ty jsi ten strážce, který ztloukl jiného strážce, a léčíš se po té rvačce. Řekla mi to Marie.“

„Nejsem strážce, vyšetřovatel ani předák. Jenom jsem si koupil jejich oblečení, protože je hezčí než šaty kárance. Pověz to Marii. Určitě. Prosím tě o to.“

Pokývala nepřiměřeně velkou hlavičkou embrya.

„Povím,“ uslyšel uprostřed hlavy.

„Možná se rozhodnu pro vzhled děvčátka ze základ-ní školy nebo sympatické starší paní: šedivé vlasy, brýle, udržovaná postava, pěstěné ruce. To by mohlo být hez-ké,“ pokračovala.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Zvolila jsem si jméno Patricie, protože je takové zvláštní.“

„Víš, Rudere,“ navázala po chvíli, „největší lumpárnu mi provedli tím, že mě zbavili dětství. Každý, koho se ze-ptám, mi povídá zajímavé věci, dokonce i ti, co naříkají, že měli dětství nešťastné. Můžu navždy vypadat jako ve věku, který si vyberu, ale to může každý. Jenže ostatní svůj život prožili, už tak někdy vypadali, dříve byli mlad-ší, později starší. A já jsem na tom jaksi divně, uměle, jako bych se měla proměnit v cizí osobu…“

Rudera napadlo, že by si vybral věk, ve kterém právě je. Jenom ty následky vysokého trestu…

Poprosila ho, aby ji sundal z lavičky. Vzal bytůstku do ruky. Vešla se mu do jedné dlaně. V povinné hnědé blůzičce, sukýnce a maličkých trepkách. Položil ruku na cestu, aby mohla sestoupit.

„Děkuji,“ uslyšel v lebce.

„Patricie,“ zeptal se, „kdo tě posadil na lavičku?“

„Jeden děda,“ vysvětlila. „Ráda vysedávám na lavič-kách a rozmlouvám s narozenými. Povídají zajímavé věci. Až potkám Marii, řeknu jí to. Ahoj, Rudere.“

Otevřela maličký deštníček, který chránil před slun-cem její holou hlavičku, a šla svou cestou. Rud se protáhl, až mu zapraskalo v kloubech.

XVI

Tato lavička se mohla nazývat Lavička zajímavých se-tkání. Při příležitosti obchodních transakcí se tady dalo seznámit s mnoha novými lidmi. Rud byl jediný nemocný z celého oddělení, který mohl chodit volně. Využíval toho. Jeho rukama procházela veškerá výměna mezi nemocný-mi a světem zdravých lidí. Byl poctivý zprostředkovatel, nebral si z těch výměn moc, ale i tak shromáždil velká množství všeho, co zde bylo k mání. Dokonce nevěděl, co s tím dělat. Zažil nezvyklý pocit vlastnictví všeho, co lze vlastnit. Mohl získat li-bovolný předmět, který se zde vyskytoval, s výjimkou zbraně. Kdyby chtěl, mohl by od strážců koupit i psa. A kdyby riskoval, možná i zbraň. Po-strádal pouze Marii, aby se jí mohl pochlubit získaným bohatstvím. Ale nějak nepřicházela.

Zato potkával jiné lidi. Chodili po cestě, rozprávěli. Snažil se vyhýbat shrbeným starcům, protože mnohdy měli sklerózu a nepovídali nic zajímavého. Nudili ho i ne-narození. Vlastně k nim nepociťoval nechuť jako předtím, ale většinou se vyptávali na totéž, na různé, nejobyčejněj-ší detaily všedního života. Na všechno, co jim nebylo do-přáno prožít. Přicházel nenarozený hošík jménem Albert a celé hodiny ho trápil dotazy o lyžování. Rud se na za-čátku známosti neopatrně zmínil, že kdysi lyžoval. Chtěl se jen pochlubit, protože si to moc nepamatoval. Od té doby musel Albertovi popisovat různé druhy svahů, sněhu, vybavení; všechno, co souviselo s lyžemi. Prcek byl velice bystrý a okamžitě odmítl každý pokus o vymýšlení slovy: „Nekecej, povídej, jak to bylo doopravdy.“ Albert lyžování miloval, zajímalo ho všechno, co s ním souviselo, občas si vymýšlel příběhy, jako by lyžoval sám, a vyprávěl o tom Rudovi. Potom se vyptával, jestli nedělá věcné chyby a jestli by se tak skutečně dalo jezdit. Rud přitakával, občas něco doplnil.

Zato se nemohl dočkat, až přijde Hnědá Karkulka, jak v duchu pojmenoval Patricii.

Jednou přišel nějaký mladík, který Rudovi připadal povědomý. Někoho mu připomínal. Byl menší a útlejší než Rud.

„Ahoj, Rudere. Odcházím odtud. Přišel jsem se na tebe podívat a rozloučit se,“ řekl.

„Odkud se známe? Připomeň mi.“ Rud přimhouřil oči, aby lépe viděl a pomohl paměti.

„To není důležité. Já tě znám. Nechtěl jsi mě naučit chytat ryby. Byl jsi dobrý rybář a já jsem také mohl být dobrý rybář.“

„Tady ryby nejsou,“ odpověděl Rud, který si nemohl vzpomenout, odkud ho zná.

Mladík pokrčil rameny.

„Právě proto. Teď už je pozdě. Tak ahoj. Uvidíme, jestli na shledanou,“ řekl na odchodu.

„Jak se jmenuješ?“ hodil za ním Rud.

„Rolf. Nic ti to ale nepoví, to jméno jsem si zvolil sám.“

Rud za ním dlouho pohlížel. Siluetu, vzhled znal. Teprve když se holil před zrcadlem, učinil objev: Rolf vy-padal jako Rudová kopie, možná jen trošku menší a mlad-ší. Jediným rozdílem byly zelenomodré oči; jako Dianniny.

Marie pořád nepřicházela. Když jednou vysedával na své lavičce, zahlédl typickou cupitající postavičku v hnědé čepičce pod maličkým deštníčkem.

„Patricie!“ zvolal.

Otočila lysý obličejíček embrya a zašklebila se, protože sem právě zavál nasládlý kouř z nemocničního krematoria.

„Nechceš se mnou posedět?“ zeptal se.

„Ano, ale jen chvilku. Spěchám,“ uslyšel v hlavě.

Přišla blíž. Nastavil dlaň, potom ji zvedl jako drobeček a usadil na lavičku.

„Kam spěcháš?“ zeptal se a přesedl tak, aby ji stínil před sluncem. Zase zapomněl usednout ze správné strany.

„Koukám na přijíždějící transporty. Ráda se dívám na nově příchozí.“

„Koukáš?“ podivil se Rud. „Nikdy jsem neviděl nenarozené pozorovat transporty…“

„Existuje místo, odkud nejsme vidět. Je tam vyhlídková terasa pro nenarozené, ale málokdo tam chodí… Je na střeše té budovy, do které jdou: terasa je hned za okapem.“

„Předstupují před komisi, která určuje, kdo půjde odpykat vysoký trest a kdo nemusí,“ řekl Rud.

„Komise rozhoduje?“

„Ne, dostává odněkud hotová rozhodnutí. Komise úřaduje – toho dá tam, toho jinam a tak dále… Spousta papírování.“

„Nikdy jsem neviděla přicházet nenarozené,“ pozna-menala Patricie.

„Jsou v těch uzavřených plechových kádích,“ odpověděl a hned se kousl do jazyka.

„Proč nás přivážejí v kádích?“ zeptala se, ale hned dodala: „Myslela jsem, že nás dělají někde předtím…“ mlkla.

„Řekla jsi Marii, o co jsem tě prosil?“ přerušil po chvíli ticho.

„Ano.“ Patricie sklopila hlavičku, přestože by jí z tvářičky stejně nedokázal nic vyčíst.

„Co řekla?“ naléhal.

„Marie je hodně chudá. Chce ušetřit trochu jídla, aby ti mohla přinést dárek.“

„Jídlo? Dárek?“ nepochopil. Nesmysl. Prostě mu to nešlo do hlavy. „Poslyš, Patricie, řekni Marii, že mám jídla dost. Chci vidět ji, nestojím o dárky. Můžu jí sehnat, co si bude přát. Jídla mám až sem,“ udělal gesto ve výši krku.

„Už půjdu. Postav mě na cestu.“

„Nezapomeň jí to vyřídit, prosím,“ zavolal za odcháze-jící Patricií. Pokývala hlavičkou v hnědé čepičce a odešla směrem k přijímací budově.

Rud si začal čistit nehty. Byl po další plastické operaci, kterou si koupil za ušetřené jídlo. Už měl všechny prsty na rukou a na každém z nich úhledný nehet. Před trestem, jsem neměl hezčí nehty, usoudil, když se černé měsíčky změnily v bílé.

XVII

Marie přišla za pár dní. Když ji uviděl zblízka, Rud nevěděl, jak zahájit rozhovor. Byla tak jemná, tak ženská a tak jinačí, že se sem vůbec nehodila.

„Ahoj,“ pozdravila a usedla vedle něj na lavičku.

Pořád ještě nenabyl sebejistoty. Všiml si, že Marie má šedou, nezdravou, bledou pleť.

„Nemohl jsem se dočkat, až přijdeš,“ řekl posléze. „Nevypadáš dobře.“

„Málo chodím ven,“ odpověděla po chvíli mlčení.

„Nepracuješ?“

„Nemusím.“

„Marie, nepotřebuješ jídlo? Vypadáš špatně.“

Chvíli uvažovala.

„Dobře,“ kývla po chvíli. „Jídlo si vezmu. Toho není nikdy dost. Kdy si pro ně mám přijít?“

Její tón plný strachu ho zamrazil.

Pořád mi nevěří nebo co? řekl si.

„Marie, nejsem strážce ani předák a nikdy jsem ne-byl,“ pronesl důrazně.

„Vím. Už jsi mi to říkal,“ opět stejný tón a nedůvěřivý výraz. Začalo ho to dráždit: copak mi pořád nevěří?

„Přijď zítra, přinesu nějaké jídlo,“ řekl nahlas.

„Dobře,“ odpověděla a rychle se rozloučila.

xviII

Druhý den přišla přesně. Rud jí dal čtyři bochníky černého chleba – skoro veškerou zásobu, kterou měl od-loženou; přidal dva silné plátky tlačenky. Nechtěla před ním jíst, všechno zabalila do velkého šátku. Tabák ani žvýkačky nechtěla. Pomohl jí upevnit balík tak, že ho ne-sla na zádech, uzel měla pod krkem. Rud se zlobil: vždyť si s ní chtěl promluvit, a setkání se omezilo jen na předání jídla. V duchu se urazil.

Takových setkání následovalo několik. Pokaždé skoro stejně. Celkem si nevyměnili víc než dvacet slov. Nevylu-čoval, že ví, jak byl při odpykávání vysokého trestu zmr-začen a smířil se s tím, že jejich setkání se omezují na předání zboží. Stačil mu pohled na ni, vůně jejích vlasů, lesk v očích, způsob pohybu.

Jednou se jí zeptal na minulost.

„Nic zvláštního,“ pokrčila rameny. „Osmnáct let živo-ta obyčejného děvčete. Samotářky. Pro tebe nic zvláštní-ho.“

Jindy se jí zeptal, co dělá s jídlem.

„V našem baráku mají hlad,“ odpověděla. „Víš, jak mrzačí ženy při vysokém trestu? Jaké trosky lidí se vra-cejí? Jak jsou zmasakrované? A tady jim ještě nedají na-jíst...“ ustala jakoby v obavě, že řekla moc.

„Absolvoval jsem vysoký trest, Marie,“ řekl důrazně. „Muže tam mrzačí taky.“

„Pracoval jsi u výslechů?“ vrátil se jí do obličeje zná-mý výraz strachu.

Zavrtěl odmítavě hlavou.

Zřejmě ji nikdy nepřesvědčím, napadlo ho.

„Marie, sám jsem prodělal vysoký trest,“ řekl snad až příliš rozhodně. „Vrátil jsem se zmasakrovaný a zmrzačený.“

„Není to znát.“

Napadlo ho, že ji bude těžko přesvědčovat, protože stopy po operacích na jeho těle byly pečlivě odstraněné řadou plastických operací. Dokonce i trubička na močení, chirurgy několikrát upravovaná, se nelišila od toho, co na-hrazovala. Staré jizvy už vybledly a jizvy po plastických operacích byly tak malé a obratně ukryté v přirozených záhybech, že je bylo nesnadné najít. Zuby byly možná příliš rovné a bílé; uši nepříliš ideální, ale i ty zakrývaly dlouhé, husté, černé vlasy, které po řadě štěpů pokrývaly celou hlavu. Vlastně je mám teď hustší než koncem pobytu na oné straně… pohladil se po vlasech.

„Máš ve vlasech smetí,“ změnil téma a začal jí vyčesávat z vlasů stébla trávy a suché listí. Nebránila se, dokon-ce se přisunula blíž, aby se nemusel natahovat. Současně vycítil, že je vnitřně napjatá, tuhá.

„Odkud to máš?“ zeptal se a pokládal jí na dlaň jed-notlivá stébla.

„Zřejmě je poduška děravá a leze z ní seno,“ vysvět-lila, „nebo padá ze slamníku nade mnou. Leží tam jedna stařenka, která celé noci kašle a když kašle, močí, a rá-no je na jejím slamníku vždycky nová mokrá skvrna…“ Marie mluvila jiným tónem. Uvědomil si, že je poprvé uvolněná. „Nikdy nekape, ale vždycky provlhne,“ řekla. „Má míru v oku, kolik má vypít před spaním…“

„Má míru v měchýři,“ potvrdil.

Poprvé se rozesmála.

„Milenkoviči!“ ozval se za nimi Panfilovnin hlas. „Ho-vory se zdravými jsou zakázané. Doba návštěv je jindy. Máte se okamžitě hlásit v registraci.“

Muselo se jednat o něco důležitého, když se Panfilovna pro něho vypravila osobně. Otočil hlavu, aby se podíval za Marií odcházející opačným směrem, shrbenou pod ná-kladem. Také se za ním otočila. Zahlédl pohled zelených očí. Většinou pohaslé, nyní se leskly. Brada jí trčela.

XIX

Dokud s jídlem kšeftoval, nikomu to nevadilo. Když začal nezištně posílat potraviny Mariiným spolubydlícím, okamžitě musel z nemocnice pryč. Byl potrestán. Už dlou-ho mu nic nechybělo, ale chodil na jednu kosmetickou ope-raci za druhou; každá ho stála hodně tabáku, žvýkaček, chleba a podobně. Zřejmě se někdo bál, že se to rozkřikne a ještě téhož dne se Rud ocitl ve svém původním baráku.

Neuheufel tam nebyl, ostatní, aktivní, odešli do práce a na pryčnách leželi jen shrbení, dětinští starci. Několik z nich dřepělo na pryčnách a rytmicky se kývalo. V sá-le, od rána nevětraném, byl nesnesitelný smrad. Většina z nich dělala pod sebe. Rud už odvykl tomuto obvyklému barákovému zápachu. V nemocnici ležel jen v osmilůžkovém pokoji.

V tomto puchu nevydržel dlouho. Zašel ke kiosku na-pít se limonády. Měl nepatrnou naději, že tam potká Ma-rii.

U kiosku bylo jako obvykle živo, třebaže rozhovory probíhaly jen stařeckým mumláním. Jak se tak dokážou domluvit…? divil se Rud častokrát.

Bylo parno. Rud stál ve frontě za zpoceným a funícím tlusťochem. Za něj se postavily dvě padesátileté, nesmír-ně vychrtlé ženy. Rozmouvaly s vyšetřovatelkou v čepici s pentagramem o nových transportech.

Vyšetřovatelka řekla, že každým dnem očekávají ob-rovské transporty různého věku: mladé, staré, ženy, děti, ale nejvíc mladé muže. Pak se tady začne dít víc. Rud s odporem pohlížel na vzdálený lesík za dráty. Pouhá vzpomínka na výpravu pro dřevo ho dráždila. Jedna vychrtlice rozhalila blůzu a ukazovala druhé nestvůrně dlou-hou jizvu na zádech. Tvrdila, že je po odstranění ledviny s nádorem.

Kdosi vyskočil od stolku a vrhl se k němu.

„Elegáne!“ zařval muž. „Konečně tě mám, hajzle!“

K Rudovi se jako rozzuřený býk řítil vztekem rudý Eckhardt.

„Ty hajzle! Zachtělo se ti cizích ženských? Tak s tím je konec!“ Eckhardt vyrazil mohutnou pěstí. Fronta se mu odsunula z dosahu. Vyšetřovatelka se nepokoušela zasáh-nout; neměla zbraň.

Rud podklouzl pod mohutnou pěstí, letící jako srdce zvonu. Udělal to tak obratně, že Eckhardt nestačil zbrzdit úder a naplno napálil do dřevěné stěny stánku. Prkna zaduněla. Vyrušená prodavačka vyhlédla ven a rozkřičela se.

Eckhardt se zašklebil a sevřel natlučenou dlaň. Hez-ký obličej měl nyní zkřivený bolestí. Přečkal první bolest a opět se rozmáchl. Pendrek nevytáhl, protože předtím byl za použití služebního pendreku v soukromé hádce po-trestán odvoláním z funkce předáka na měsíc a omezením přídělu stravy. Rud to věděl a proto se nebál černého gu-mového obušku, který měl Eckhardt za pasem.

Celou dobu Rudovi nadával a hulákal hlavně proto, aby ho zastrašil a sobě dodal odvahy.

Nazýval ho „nemocničním prominentem“, „nenasyt-ným děvkařem“, „vší, která se vydává za strážce“. Vy-křikoval ještě mnoho méně složitých nadávek. Rud se ne-dal vyprovokovat a vyvést z rovnováhy. Eckhardt mával pěstmi, ale nepříliš přesné údery Ruda buď míjely nebo se daly lehce odrazit. Rud nebušil silně, nehodlal vložit všechnu sílu do jednoho úderu. Párkrát přesně kontroval levou, až Eckhardtova hlava odlétla dozadu po zásahu do brady. Přesto musel neustále ustupovat pod náporem těžšího a silnějšího, i když pomalejšího soupeře.

Na svůj okamžik čekal několik minut. Konečně po dalším odraženém úderu Eckhardt odkryl bradu. Tentokrát Rud udeřil naplno. Silný úder Eckhardta zastavil; napůl v bezvědomí ještě stačil mávnout nesmyslně rukou ve sna-ze uhodit. Druhý, ještě silnější úder ho poslal k zemi.

Rud svíral pravou pěst v levé dlani a sykal bolestí. O soupeřovu čelist si pochroumal kosti. Litoval, že Marie toto vítězství neviděla.

XX

Rvačka s Eckhardtem neměla pro Ruda žádné nepří-jemné následky. Zachránilo ho svědectví vyšetřovatelky, která viděla její začátek. Jmenovala se Kohlengruberová a zapisovala při Rudově příchodu – tehdy, když jej při-nesli zdola.

„Změnil jste se k nepoznání, Milenkoviči,“ řekla po ukončení vyšetřování, kdy si vyměnili několik slov. „Vů-bec není znát, že máte protézu.“

„Neuřízli mi tehdy nohu,“ vysvětlil.

Kohlengruberová přímo smrděla voňavkami. Měla světlečervené, dlouhé nehty. Marie si stříhala nehty na-krátko a nikdy si je nelakovala.

„No tohle,“ divila se. „I tak zmasakrované nohy doká-zali zachránit… Šetří se. Víte, co teď stojí dobrá protéza? Celé jmění. To byste se nedoplatil,“ odpověděla sama so-bě

Praštěná baba, řekl si, ještě štěstí, že vypovídala ro-zumně.

Po delší přestávce se musel zase věnovat zpracovává-ní Neuheuflových zpráv, přestože se mu do toho vůbec nechtělo.

Otevřeně se však vzbouřit nemohl. Sebejistota, kte-rou nabyl v nemocnici, na Neuheufla nestačila. Rud se potýkal s nepořádně vytištěnými tabulkami. Složité vý-početní metody mu připadaly nejasné a zbytečně zamotané.

„Vypadáte normálně, jako před vysokým trestem,“ prohlížel si ho pozorně Neuheufel. „Nevidím vůbec žádný rozdíl… žádné jizvy. Skvělá práce.“

Vytáhl z aktovky velký, barevný Rudův portrét.

„Zvedněte hlavu od papírů,“ přikázal a potom pečli-vě srovnával Rudův obličej s fotografií. „Žádný rozdíl,“ opakoval. „Trest prošel beze stopy.“

„Jedna dost podstatná stopa zůstala,“ vyhrkl Rud. „Močím trubičkou.“

Podle nepsaných pravidel se o tom nikdy nemluvilo. I shrbení starci se tomuto tématu vyhýbali a předstíra-li, že je to stejné jako dříve, přestože se jim vpředu na kalhotách z usychajících kapek dělaly skvrny. Někteří na-víc smrděli výkaly, které jim unikaly z náhradních střev.

„Máte pořád stejnou trubičku jako předtím?“ zeptal se ironicky Neuheufel.

„Ne… udělali mi pár plastických operací,“ přiznal Rud.

„Tak vidíte. A jak to teď vypadá? Jinak než před tres-tem?“

„Dobře. Stejně jako před trestem, ale o to snad ne-jde…“ Rud trochu zrozpačitěl.

„Haha,“ zasmál se Neuheufel. „Samozřejmě, že se vám do ničeho nechce, když žerete tolik bromu. Maruš to svin-stvo sype do kávy po lopatách. A co si k sakru myslíte, Milenkoviči? „ optal se Neuheufel ostře. „Proč všichni do-stávají kávu? Proto, aby žrali brom. To by bylo hezké, kdybyste tady všichni začali prohánět ženské a ženské zase vás… To se nesmí připustit.“

Rud užasle mlčel. Když Neuheufel viděl, že ho ne-přesvědčil, zdůraznil: „Nyní jste docela zdravý, normál-ní muž, který se s pomocí lékařů znamenitě vypořádal s následky vysokého trestu. To jsou opět normální čás-ti vašeho těla, žádné transplantáty a protézy. Vypadáte stejně jako tehdy, kdy vám bylo třicet, protože tento věk i vzhled vám nejlépe odpovídá. Je to tak?“

„Je,“ odvětil Rud. Připadalo mu, že mu z ramen vy-růstají křídla.

„Znamená to, že nejen můj fyzický vzhled, ale i psychi-ka jsou normální?“ ujišťoval se.

„Znamená to přesně to, co jsem řekl.“

Mlčení. Rud se vrátil k práci. Chtěl se co nejrychleji setkat s Marií a říct jí, co se dozvěděl. Chtěl volat, že je opět zdravý. Pečlivě přepisoval sloupce číslic, potom je násobil nebo sčítal.

„Ve skutečnosti vaše zmrzačení nebyla objektivní zále-žitost...“ pleskl Neuheufel. „To jen vy jste to tak vnímal, to byl váš trest…“

Rud neodpověděl; nepochopil.

„Ostatně… Myslel jsem si, že jste se domyslel sám, Milenkoviči,“ pokračoval Neuheufel. „Honil jste se jako blázen za tou holkou z baráku 971C.“

„Za Marií…“ vydralo se mu z hrdla.

„To jméno nemám rád,“ zašklebil se Neuheufel. „Ne-měli by je nikomu dávat.“

„Ostatně je výjimečně nehezká,“ dodal a hrabal se v aktovce. „Bledá, pleť má šedou a skoro průhlednou, ja-ko by jí prosvítal podkožní tuk. Vlasy nijaké, skoro bez-barvé, když si je zapomene odbarvit…“ pronášel pohrda-vě. „A ta vyčnívající brada, ta musí mít povahu… rybí oči, matné, bez lesku, nehybné jako u embrya… Bledé rty, bledé cecky…“ pokračoval, jako by si na něco vzpom-něl, „mizerná postava: zadek jako almara, navíc je jako trochu přeražená. Levý cecek dvakrát větší než pravý. Je-den směřuje nahoru, druhý dolů…“ zasmál se poťouchle a oběma palci ukázal směry, kam údajně mířila ňadra.

„Lžeš, svině jedna! Neser se do ní!“ zaječel Rud a ja-ko divoká kočka se vrhl k Neuheufelovi, aby ho přiškrtil. Židle odlétla stranou, papíry padaly ze stolu. Poděšení starci se přikrčili na pryčnách.

Neuheufel lehce mávl rukou a zasáhl Ruda uprostřed skoku.

Rud odlétl jako pírko a kutálel se po podlaze. Síla Neuheufelova úderu byla neuvěřitelná.

„Ty mě? Vyšetřovatele?“ pronesl. Ani nezvýšil hlas.

Potlučený Rud se zvedl z pochcané podlahy. Kůži na spánku si rozrazil o dřevěný bok pryčny.

„Pojď sem, zasranče,“ přikázal Neuheufel. „A podívej se.“

Podal mu velký list papíru. Rud mlčel. Měl před se-bou velký barevný snímek nahé Marie. Určitě jeden z do-kumentačních snímků, o kterých se kdysi zmínil José. V horním rohu byl malý pentagram a Mariino číslo. Ma-rie na snímku stála mírně rozkročená; zepředu, z obou stran a zezadu. Nebyla hezká: nestejná ňadra s nepřimě-řeně velkými bradavkami, široké, neforemné boky. Rud si přesto prohlížel fotografii s velkým zájmem: poprvé viděl Marii nahou. V obličeji měla něco odpuzujícího, jakýsi nepříjemný poloúsměv potlačované, neuspokojené, živo-čišné chtivosti.

„Stačí,“ usekl Neuheufel a vzal Rudovi fotku. „Je z ar-chivu. „Teď tady ukliďte, Milenkoviči; postavte židli a po-skládejte papíry.“

XXI

Za útok na Neuheufela byl potrestán týdenním záka-zem opouštět barák. Trest mu připadal neobyčejně nízký.

Týden proseděl ve smradu a šeru. Uražený Neuheufel se za celý týden neobjevil. Místo něho přicházel pravi-delně Holzbucher a většinou Rudovi poručil, aby šůroval podlahu. Rud neprotestoval, protože čekal něco horšího, a podlaha na tom také získala, byla světlejší a nepáchla tolik močí. Teprve teď si všiml, že starci hladoví. Při rozdělování jídla je často vynechávali nebo dostávali řídkou šlichtu od hladiny kotle. Nejhůř na tom byli ti, co nemohli vstát z pryčen.

Po sedmi dnech Holzbacher Ruda opět ignoroval a nic mu nepřikázal. To znamenalo, že trest skončil. Rud se rozhodl vyhledat Marii. Naštěstí si zapamatoval číslo ba-ráku, které pronesl Neuheufel.

Oblékl se do své nejlepší blůzy od strážce, kalhot, vzal si kožené boty a vojenskou čepici. Chtěl vypadat co nej-líp. Nalézt barák 971C nemělo být obtížné, protože řady baráků byly označené postupně čísly na viditelných mís-tech.

Svítilo slunce, ale bylo dost chladno, po obloze uhá-něla naducaná, bílá oblaka. Vál silný vítr, který v tábo-rových ulicích zvedal oblaka prachu, už dlouho nepršelo. Rud šel déle než hodinu, než dorazil k řadě 971. Tepr-ve teď pochopil, jak nepravděpodobné bylo ono setkání u limonády. Chtěl se Marie zeptat, proč tehdy odešla tak daleko od svého baráku. Celou další hodinu hledal ba-rák C; vyptával se kolemjdoucích žen i strážkyň. Všechny na něho pohlížely podezíravě, protože na území ženských táborů se vydávalo jen málo mužů a jeho úbor navíc vzbu-zoval podezření.

Do ženského baráku vstoupit nesměl, podle předpisu tedy požádal jednu z káranek, aby zavolala kurátorku.

Vyšla tlustá, malá žena se širokým obličejem; dopínala si poslední knoflíky uniformy. Jedno sklo brýlí měla prasklé. Při pohledu na Ruda si upravila brigadýrku, po-sazenou na hnědé vlasy a zřejmě chtěla zasalutovat, než pochopila podle chybějícího pentagramu na jeho čepici, že nemá před sebou strážce.

„Co chcete?“ zavrčela se stále rostoucí sebejistotou.

„Mluvit s Marií.“

Při zvuku tohoto jména se ušklíbla.

„Je jich tady několik. Se kterou?“ zeptala se. „Jak se jmenuje?“

„Nevím,“ zrozpačitěl Rud. „Taková mladá…“

„Nenarozená?“

„Ne. Mladá, nanejvýš osmnáct let. Hezká.“‚

„Bez pitevních stop? A neabsolvovala vysoký trest?“ vzhlédla bystře kurátorka.

„Asi ano…“ nebyl si jistý.

„Tak víte nebo nevíte, s kým chcete mluvit, Milenkoviči?“ zaútočila tvrdě.

„Chci mluvit s Marií. Můžu ji popsat…“

„Není třeba,“ přerušila ho kurátorka. „Já jsem tady kurátorka a asi nejlíp vím, o koho se jedná. Nosila kradené jídlo z nemocnice, že?“

Rud neodpověděl, což znamenalo souhlas.

„Nebylo kradené,“ řekl po chvíli, když pochopil, že jeho mlčení by mohlo Marii uškodit. „Dostávala je ode mne.“

„Není důležité. Už je to jedno. Není tady.“

„Jak to, není? Co jste jí za to jídlo udělali?“¨

„Uklidněte se, Milenkoviči. Nic jsme jí neudělali. Pro-stě ukončila přípravné období.“

„Ukončila…“ opakoval nejistě, jako by mu to ještě nedošlo.

Kurátorka pokrčila rameny.

„Do ženského baráku nesmíte vstoupit, nezapomeň-te,“ hodila přes rameno a zmizela uvnitř.

XXII

Přesto se tam pokusil vniknout, ale nebylo to možné. Nedokázal překročit práh. Každý pokus narazil na vnitřní odpor. Rud se potil, mrazilo ho, ale nedokázal překročit kritickou čáru.

Nejspíš mě zhypnotizovali… uvažoval, protože tomu nemohl uvěřit. Nakonec se vzdal. Zlomeně se vlekl prašnou cestou mezi baráky z pro-hnilých, černých prken.

„Rudere!“ ozvalo se mu uvnitř hlavy.

Ruder se zachvěl a rozhlédl.

„Chodím už hodinu, ale jestli mě posadíš na lavičku, ráda si s tebou popovídám,“ opět mu mluvilo uvnitř hla-vy.

Teprve teď zahlédl typickou maličkou postavičku Hně-dé Karkulky, která stála ve stínu baráku.

„Patricie!“ zaradoval se.

Bytůstka mu vklouzla do dlaně. Usedl na lavičku a Patricii položil vedle. Tentokrát si lehla a stočila se do klubíčka.

„Jsem unavená, raději si lehnu,“ vysvětlila. Nenarození nikdy nezaujímali prenatální polohu před narozenými, snažili se tím zdůrazňovat své lidství. To, že si tak lehla vedle Rudera, dokazovalo, že k němu má velkou důvěru.

„Pověz mi, co je s Marií,“ začal. „Chci ji vidět.“

„Bohužel, Rudere, Marie tu už není. Skončil jí zdejší pobyt,“ znělo mu v mozku. „Včera se se mnou rozloučila.“

„A na mě zapomněla,“ řekl tupě Rud. „Potřebovala mě jenom k tomu, abych posílal jídlo jejím kamarádkám.“

„Neurážej ji,“ pokáral ho hlas v hlavě. „Marie celý týden denně chodila ke tvému baráku, aby tě viděla, a ani jednou jsi nevyšel. Dvě hodiny tam, dvě hodiny zpátky, nezapomínej.“

„Byla tak blízko…“ podivil se. „A já jsem si odpyká-val trest, vlastně týden vězení. Dneska mi skončil. Kdyby aspoň přišla k oknu, mohl bych ji vidět…“

„Kdyby věděla, že ji chceš vidět…“

„Ti hajzli,“ vstal, „co ti hajzli Marii napovídali? Že ji nechci vidět?“

„Marie mi řekla, že jsi zřejmě měl nepříjemnosti v sou-vislosti s tím jídlem, a že se na ni zlobíš.“

Rud mlčel. „Překvapuje mě,“ řekl, „že si něco takového mohla myslet. Vždyť bych udělal všechno, co by chtěla. Pro ni…“

„Vždycky jsi byl tak sebejistý, rozhodný…“ řekla Patricie. „Prostě jsi říkal, co od ní chceš a… dostával jsi to. Bála se. Víš, Marie se mi hodně svěřovala. Zamilovala se do tebe na první pohled, naráz. Bojovala s tím citem, pro tože si myslela, že jsi jeden ze strážců, a s těmi nechtěla mít nic společného. Proto se zpočátku vyhýbala i tobě. přestože to přesahovalo její síly. Říkala to.“

„Vždyť nejsem žádný strážce, nikdy jsem nebyl ani předákem. Jenom nosím jejich oblečení, je hezčí než tá-borové hadry.“

„Kdo to přesně ví? Vyšetřovatelé, strážci a kurátoři používají různé metody. Nemohla, to vědět, dokud jsi jí to sám neřekl.“

„Já jsem se do ní také zamiloval na první pohled. Ne-stačil jsem jí to říct.“

„Kdoví. Vím, že Marie tě milovala. A ty, Rudere? Vče-ra Dianna, dneska Marie, možná zítra přiveze transport nějakou jinou…“

„Jak můžeš?“ povstal. „Jak mi můžeš povídat něco takového? A kdo vlastně jsi, že tak o mně mluvíš?“

„Máš pravdu,“ sklonila Patricie hlavu. „Nejsem nic. Děvčátko, které nenechali narodit; embryo roztrhané při výškrabu. Nemám právo soudit lidi, jejichž srdce zmrzačil boj s jinými lidmi. Určitě bych sama nebyla lepší.“

„Omlouvám se. Nechtěl jsem se tě dotknout, Patricie,“ bylo mu jí líto. „Neuheufel řekl, že mi už končí přípravné období, určitě tedy odtud brzy odejdu. Pak vyhledám Marii a řeknu jí, co jsem ještě nestačil říct.“

Patricie mlčela.

„Víš… Myslel jsem si, že se mi vyhýbá, protože mě zmrzačili během vysokého trestu, nechtěl jsem se proto vnucovat. Teď jsem zase normální a chtěl jsem jí to říct.“

„Zbytečně, Rudere. Z vysokého trestu se vrací zmrza-čený každý.“

Ruderův obličej vyjadřoval nesmírný údiv.

„… a každý se dříve nebo později vrací do normálu.

Ti, kteří nedostali vysoký trest, jako já nebo ona, to vědí. Není třeba to říkat. To je běžné, ale pomíjivé. Ostatně my dokážeme víc; například víme, jak takový sešitý, hojící se obličej vypadal před trestem a jak bude zase po tomto zásahu vypadat.“

„Když jsem se s ní tedy setkal poprvé, neviděla mou příšerně zmasakrovanou hubu, ale obyčejný obličej?“ ze-ptal se.

„Nevím. Pokud chtěla, mohla vidět obyčejný obličej. Nevím. Nic mi o tom neříkala.“

Opět mlčeli.

„Víš, vyšetřovatelé mají různé metody. Ve snaze odra-dit mě od ní mi Neuheufel ukázal evidenční snímky nahé Marie. Tak kvalitní, že je na nich každý detail. Abych viděl všechny její nedostatky. Víš, že měla jedno ňadro dvakrát větší než druhé a že měla velice neforemné boky?

Ale jaksi…“

„To není pravda,“ přerušila ho rozhodně Patricie.

„Marie měla prsa stejná. Určitě.“

„Jak to víš?“

„Viděla jsem je,“ zastyděla se. „Požádala jsem ji, aby mi ukázala, jak vypadají ženská prsa… Musím to vědět, protože při odchodu odtud se musím rozhodnout, jak sta-ré chci mít tělo.“

Rud se s námahou udržel, aby se jí nezeptal, jak ta prsa vypadala.

„Ještě z jednoho důvodu,“ docházela mu slova do hla-vy tiše a tak nejistě, jako by se Patricie hodně styděla. „Chtěla jsem, aby si mě přidržela u prsu jako matka ne-mluvně... abych věděla, jaké to je…“

„A co?“

„Nic. Nepodařilo se, protože bradavka se mi nevešla do úst.“

„Nebyla ani neforemná. Kdyby měla ošklivé boky, všiml bych si toho… Vždyť jsem ji viděl chodit, pohy-bovat se…“

„Určitě ti podstrčil fotku jiné ženy. Marie se nezmíni-la, že by ji fotografovali nahou.“

„Ne, obličej byl její,“ namítl. „Přestože i ten obličej byl cizí, jakoby nateklý, potměšilý, přímo opuchlý potla-čovanou, neukojenou chtivostí.“

„Chtěla potlačit svůj cit k tobě. Bojovala s tím,“ řekla Patricie. „A vůbec, co to bylo za snímky?“

„Z evidence, s předpisovým pentagramem a evidenč-ním číslem,“ odpověděl.

„Nenech se oblbnout, Rudere. Vždyť žádné takové snímky nedělají, nemají ani právo je dělat. Myslím si, že je Neuheufel padělal, aby pozoroval tvou reakci. Kdy-by byla vyzývavá jako na pornografických fotografiích, neuvěřil bys, proto na to šel chytřeji.“

„Myslíš, že úmyslně vyprovokoval rvačku, aby měl zá-minku mě zavřít a já se nemohl setkat s Marií? To je svině… A tohle má být Nebe,“ dodal ironicky.

„Ach, Nebe…“ vzdychla Patricie. „Víš, že odtud brzy odejdu?“

„Opravdu?“

„Ráda bych předtím viděla své… ty dva, co se nechtěli stát mými rodiči… prý tady ještě jsou.“

„Opravdu je chceš vidět?“

„Víš, Rudere, co říkají všichni nenarození. Každý tvr-dí, že ne. Ale nakonec se skoro každý s nimi setká… tak nějak… aby věděl. Aby je viděl. Oba.“

„Budeš s nimi mluvit?“

„Pár běžných slov.“ pokrčila rameny. „Nechci, aby se domysleli.“

Ruder ztichl.

XXIII

Rud došel k závěru, že nemá smysl přít se s Neuheufelem, protože mu to může jen uškodit. Nemá cenu se há-dat, aby nepřišel pozdě na schůzku s Marií. Konec konců je vyšetřovatel do jisté míry jeho dobrodincem. Dokonce se odhodlal k tomu, aby se Neuheufelovi omluvil za svůj výbuch. Omluva byla s pochopením přijata. Hrubý vyšetřova-tel zřejmě svého svěřence svým způsobem miloval. Rud opět psal Neuheufelovi písemky a řešil jeho početní úko-ly. Jen se stal opatrnějším, méně otevřeným. Dokonce se stávalo, že se o jídlo dělil s nemohoucími starci, kteří ne-vstávali ze svých pryčen. Nedělal to z lítosti, ale proto, že to dělala Marie.

„Víte, Neuheufele, představoval jsem si Nebe jinak,“ začal jednou hovor s vyšetřovatelem. Příliš dlouho ho hry-zaly pochyby a nakonec nevydržel. „Především mi tu chy-bí…“

„Tady ti nesmí nikdo chybět,“ přerušil ho Neuheufel. Měl dobrou náladu; nasycen srkal dobrou kávu a podle svého zvyku plival lógr na podlahu. Písemka byla dobře hodnocena a byl tedy Rudovi příznivě nakloněn. „Tady byl kdysi každý… i Galilejský… Dobře si na ten den vzpo-mínám, přestože je to tak dávno.“ Neuheufel se zamyslel. „Přivezli Ho v pátek po fajruntě. Všichni hoši se seběhli, aby se na Něj podívali. Vyslýchal Ho sám náčelník. Já jsem nemohl přijít, protože jsem měl službu dole, ale ho-ši potom povídali… Holzbucher osobně viděl… A potom, jak odtud odcházel, to bylo něco, hochu.“ Zamyšlený Neu-heufel se obracel k Rudovi jako ke kolegovi, ne ke káranci. „Nastalo takové světlo… povídám ti… takové bílé. Bylo vidět stěnami. Nedalo se pracovat. Museli jsme přerušit výslechy, všechny do jednoho. Dokud neposlali další, bylo míň práce. Víš, vyslýchal jsem jednoho z těch dvou, kte-ří přišli s Ním. Sedí dodnes. Druhý byl propuštěn hned. Odešel skoro naráz s Galilejským.“

„Jeho… Jeho… On… On…“ opakoval s námahou Rud. „Neuheufle, já nemůžu vyslovit Jeho jméno.“

„Tady nemůžete,“ řekl Neuheufel. „To tady nemůže nikdo.“

„Ale v Nebi musí všichni chválit Jeho jméno,“ skoro vzlykl Rud.

„A kdo vám řekl, že je tady Nebe, pitomče?“ Neuheuflův obličej ztuhl povědomým výrazem.

„Vy, Neuheufle, ve výslechové místnosti, ještě dole,“ vyhrkl Rud.

Neuheufel mávl neurčitě rukou.

„To se říká každému. Jde o součást procedury. Aby se káranci zvedlo sebevědomí. Ostatně jste se tu cítil jako v Nebí, ne? Normálka: teď si odbýváte nízký trest.“

„Nízký trest?“

„Ano, pro vás je nízký trest pokoření, vysoký bolest. Vysoký trest nesmí být trvalý, jinak se na něj dá zvyk-nout, a to nejde. Proto se období vysokého trestu proklá-dají volnějšími obdobími nízkého trestu, aby se neztratilo měřítko utrpení.“

„Jak dlouho trvá trest?“ Rud pocítil, jak mu hrdlo začíná svírat strach.

„Různě. Vždyť víte, že pro někoho je věčný, jiným skončí, další přejdou na nízký trest. Každé období nízkého trestu je pro ně šancí, kterou nevyužijí. Víš, je to v nich samotných – sleduji je už spoustu pokolení – oni tady jsou stejní, jako byli tam, ani trošku lepší. Když bolest ustane, vracejí se ke starým návykům. Nechtějí být jiní. Podívejte se na sebe, na ty svoje kombinace, machinace a prohánění ženských. Kdybyste zjistil dřív, že jste zase ve formě, určitě byste dokázal svést tu svou… Chcete se odtud dostat, Milenkoviči?“ skončil otázkou.

„Dostanu se odtud někdy, Neuheufele?“ vzlykl Rud.

„Vy?! Vy, Milenkoviči?!“ křikl proměněný Neuheufel. „Chcete, abych prozradil služební tajemství? Hledejte od-pověď ve svém srdci, neptejte se mne…“

„Jednou jste mi řekl, že období mé adaptace končí, tedy dobíhá můj nízký trest. Co teď se mnou bude?“ od-vážil se Rud položit další dotaz.

„Dnes už to není tajemství,“ pokrčil Neuheufel lhostejně rameny. „Půjdete si znovu odbývat vysoký trest. Ne poprvé a ne naposledy.“

„Kolik mi zbývá času? Kdy mě odvedou dolů?“

„Zítra.“

Waterloo, duben-květen 1990

Utopie

Janusz A. Zajdel

Janusz Andrzej Zajdel se narodil v roce 1938. Vystu-doval jadernou fyziku na varšavské univerzitě a pracoval v oboru ochrany před radioaktivitou. Napsal řadu odbor-ných a popularizačních prací a také 82 povídek science fiction, první z nich, Tau Velryby v roce 1961. Povídky vy-šly ve sbírkách Mantezijí jed (1965), Průchod zrcad-lem (1975), Iluzit (1976), Fénix (1981), Ďáblův ocas (1982), Vyšší zájem (1988), Kam jede ta tramvaj (1988), Dopis na rozloučenou (1988). Spíše mládeži jsou určeny Lalande 21 185 (1966) a Právo na návrat (1975), česky v antologii pražského nakladatelství Svo-boda Pozemšťané a mimozemšťané (1981). Román z budoucnosti Vynález profesora van Troffa (1980) vydala Mladá fronta, Praha (1983). V dalších románech narůstala kritika současné politické reality. Nejvýznačněj-ší z nich je Limes inferior (1982), česky Odeon, Praha (1989), kde mimozemšťané ovlivní společenské uspořádá-ní Země. Invaze mimozemšťanů je rovněž námětem ro-mánu Výstup ze stínu (1983), kdežto Celá pravda o planetě Ksí (1984) je o totalitě na vzdálené planetě. Obdobná je i antiutopie Edenie (1984), česky Albatros, Praha (2000). Po autorově předčasné smrti byla jeho jmé-nem nazvána cena udílená pro nejlepší povídku a román science fiction či fantasy roku.

Čistý papír ležel na stole už tři dny. Spisovatel Tho-mas Q. Empty nad ním vysedával každý den od rána do večera, jen s krátkými přestávkami na jídlo, a pohlížel na bělostnou plochu neposkvrněnou ani slůvkem.

„Není nic horšího,“ opakoval si chvílemi, „než psaní na objednávku.“

Popíjel hořký bylinkový čaj, nervózně okusoval tužku a marně se pokoušel napsat cokoliv. Před týdnem lehko-myslně přijal návrh redaktora časopisu, s nímž spolupra-coval, a právě dnes končil dohodnutý termín. Odřeknout nesměl. A jako na potvoru nemá žádný nápad, ba ani nástin nějaké koncepce.

Zklamaly všechny známé a zpravidla účinné metody, jako je prohlížení cizích textů, mnohahodinové studium stropu nebo dámského aktu na protější stěně. Tom zoufale bloudil očima po stěnách a nábytku, pokoušel se chytit nějakého detailu, vyvolat vzpomínku, asociaci, která by pomohla slepit první větu…

Začátek mu vždycky dělal největší potíže, dál to už šlo mnohem lip. Když se rozjel, většinou se mu podařilo vytvořit více či méně složitý svět vnitřních zážitků, vysta-vět onen tajemný „inner space“, který následně instaloval v rozsáhlém nitru vlastní představivosti. Zbytek byl už jednoduchý: putováním propastnými hlubinami vymyš-leného vesmíru duše bylo možné – bez rizika ověřování těchto sdělení – informovat na četných stranách rukopisu o jeho údajném bohatství a složitosti.

Vnější skutečnost byla banální a do dna vytěžená spi-sovateli a novináři. Tom se na ni raději moc neohlížel, už vůbec nemluvě o tom, že by z ní čerpal tvůrčí inspiraci. Už několik dní však hlubiny spisovatelova intelektu byly prázdné, což do jisté míry souviselo s prázdným ža-ludkem, ledničkou i bankovním účtem.

Uvedené skutečnosti ovšem tvořily racionální důvod, proč Tom úporně trčel u stolu. Protože ve čtyřech zdech místnosti nenalézal spásu pro svou fantazii, s povzdechem vstal a přistoupil k oknu. Nejprve opatrně odsunul klap-ku průzoru v ocelové okenici a jedním oknem vyhlédl ven. Po chvíli však rozhodně odemkl zámek a okenici otevřel. Když přiblížil obličej k pancéřovému sklu, obsáhl zrakem značnou část venkovního prostoru vyznačeného okrajem hlubokého okenního výklenku v tlusté železobetonové stě-ně domu.

Vlevo byla vidět skoro celá budova hotelu „Extraterrestrial“, kromě několika pater mizejících za horním okrajem zorného pole. Napravo zrak dosáhl až ke křižo-vatce se čtyřúrovňovým propletencem viaduktů a estakád.

Tom si přitáhl židli a postavil se na ni, aby viděl dolů na ulici. Jen tak mohl zahlédnout Alej nádherných per-spektiv, vlastně jen její polovinu, ale i to stačilo, aby se přesvědčil, že situace ve městě je celkem normální.

Naproti oknu před průčelím budovy Federace Siriových planet viděl dva mohutné Sirijce, procházející se po chodníku vyčleněném speciálně pro ně. Sirijci kvůli svým rozměrům nemohli užívat obyčejný chodník pro pěší, a je-jich chůze vozovkou ohrožovala bezpečnost provozu. Ob-časné kolize končily tragicky pro vozidla, což bylo pocho-pitelné vzhledem k hmotnosti a tloušťce sirijského pancí-ře, srovnatelného se středním tankem.

Nedaleko hotelového vchodu dva buldozery odstraňo-valy barikádu po včerejších pouličních nepokojích. Tom zjistil, že od jisté doby nejsou materiály používané ke stavbě barikád odváženy a zůstávají na hromadách před hotelem. Nepochybně šlo o to, aby demonstranti pokaž-dé nerozebírali dlažbu a nesnášeli na jedno místo všechny popelnice z okolí.

Včerejší nepokoje nebyly zřejmě moc intenzivní, pro-tože Tom napočítal stěží šestnáct šedivých plastikových pytlů s mrtvolami, naskládaných podél obrubníků a oče-kávajících kontejner pohřební služby.

Z mřížoví viaduktu třetí úrovně nějaký osamělý te-rorista ostřeloval ze samopalu skupinku dětí na školním výletě, avšak buďto se terorista hanebně míjel nebo děti vyškolené v hodinách občanské výchovy obratně využí-valy dočasné úkryty, dávky ze samopalu nikomu moc ne-ublížily, pokud nepočítám jednu stařenku a tři postřelené policisty ze zásahové jednotky.

Tom pohlédl na kousek světlešedé oblohy, viditelný nad střechou obchodního domu mezi hotelem a sirijským velvyslanectvím. Každou chvíli po něm prolétly diskové letouny Sirijců či doutníková letadla Aldebaraňanů. Ob-čas se objevil malý policejní vrtulník sledující pouliční provoz.

Buldozery ukončily odstraňování barikády a ulice opět ožila běžným ruchem. Terorista právě spadl na vozovku, zasažen kamenem jedním z kolem procházejících Sirijců, kterému neustálý rachot kulek o pancíř zřejmě vadil v roz-právění s rodákem.

„Pořád totéž!“ vzdychl Tom a odešel od okna. „Žádná inspirace, jednotvárné banality!“

Za zády mu něco silně bouchlo, detonace otřásla celým domem. Pancéřové sklo sice vydrželo, ale Tom pro jistotu zavřel okenice, když si předtím ověřil, že příčinou hluku byla jako obyčejně bomba v kanceláři Proxima Spacelines v přízemí obchodního domu.

Usedl nad prázdný papír… a najednou dostal inspi-raci. Po dvou hodinách už diktoval text automatické se-kretářce.

„Musím to tam zanést osobně…“ uvažoval odevzdaně. Mohl sice zatelefonovat do redakce, aby si někoho posla-li, ale videofony už dva dny nefungovaly kvůli zaplavení kabelů vodou z hlavního vodovodního radu, poškozené-ho pádem a výbuchem dopravního tryskáče, do kterého teroristé uložili bombu.

Tom nerad chodil městem. Bunkr, kde sídlila redak-ce, byl na opačném konci centra, dost blízko na to, aby nebylo třeba riskovat jízdu metrem ovládaným bandami narkomanů, ale pěšky dost daleko. Tom vytáhl ze skříně neprůstřelnou vestu, přílbu a nepromokavé boty, patřič-ně se oblékl, v předsíni sundal z věšáku tašku s plynovou maskou a příruční paralyzátor, potom opatrně vyhlédl na schodiště. Kolem ucha mu zasvištěla zbloudilá kulka; sou-sedovy děti si zřejmě hrály na přepadení banky. Přivolal výtah, byl však plný slzného plynu, šel tedy po schodech. O patro níž narazil na totálně opilého Prokyonce, leží-cího napříč schodištěm. Opatrně se mu vyhnul, hlavně jeho ostrým trnům, a bez dalších problémů dorazil do přízemí. Když stanul ve venkovních dveřích, na chodník těsně vedle něj dopadlo něco těžkého. Nezjišťoval co to je a raději ustoupil. Uznal to za špatné znamení a sešel do sklepa. Minul dva rozdivočené dědky, kteří ve sklepní kóji obtěžovali nezletilce, a rychle odtud pak přešel do-zadu, kde byl průlez. Rozhodl se, že půjde kanály, i když tím riskoval setkání s Aldebaraňany, pro které bylo po-zemské klima příliš suché. Neměl je rád, protože byli dost agresivní a nesympatičtí, ale usoudil, že tak to bude nej-bezpečnější...

Redaktor prolistoval rukopis a ušklíbl se.

„Co je to?“ pohlédl vyčítavě na autora a potom začal polohlasně číst.

„Jack odsunul záclonu a otevřel okno dokořán. Příjem-ná vůně kvetoucích lip zaplnila pokoj spolu se slunečními paprsky, po modré obloze pluly malé, sněhobílé obláčky. Vysoko v blankytu zpívali skřivánci, roje včel obsadily kvetoucí stromy, pod kterými si hrály děti. Nějaký hoch tahal za ocas velkého psa…“

Redaktor přerušil četbu a pohlédl na Torna.

„Ten pes neprojde,“ zavěštil chmurně.

„Proč?“

„To je jasné. Máme dobré vztahy se Siriem a Sirius leží v souhvězdí Velkého psa… To tahání za ocas…“

„Máš pravdu,“ usmál se Tom. „Musím to změnit.“

„To stejně nepomůže. Celá tvoje povídka je ryzí uto-pie. Postrádáš pocit reality…“

„Dříve… byl tento druh literatury velice populární…“

„Vím, vím. Platon, Morus a tak dále…“

„No právě!“ přitakal Tom, přestože tyto pány vůbec neznal.

„Ale i při fantazírování je třeba dodržovat určité mini-mum pravidel elementární logiky,“ pokračoval redaktor. „A samozřejmě, to především, nesmíme nikoho urazit…“

„Toho psa škrtnu.“

„Pes… tedy, chci říct, že o psa tady nejde. Tvá utopie není logická.“

„Je to hodně vzdálená budoucnost…“

„Dejme tomu. Řekněme, že budoucí generace si poradí s terorismem, zvrácenou morálkou, sociálními nepokoji, prostředím, urbanizací, komunikací… Souhlasím. Ale… Ve tvých obrazech světa… postrádám určité prvky…“

„Je těžké do jedné povídky dostat všechno… Tohle je jen náčrt, fragment nového, lepšího světa,“ bránil se Tom.

„Hm… Ale naše generace už navázala četné mezipla-netární kontakty… Přijíždí k nám spousta návštěvníků z jiných hvězdných soustav, ačkoliv máme potíže… Ne-myslíš, že ideální svět, který si představuješ, budou oni… také navštěvovat? Ve tvé povídce… nenalézám žádného z nich. V krajině, kterou popisuješ, nejsou Prokyonci, Sirijci, Aldebaraňané…“

„Chtěl jsem ukázat svět, ve kterém by nebyly žádné potíže, ale jestli myslíš, že…“

„Myslím, myslím,“ usmál se redaktor a posunul ruko-pis k autorovi. „Tradiční pozemská pohostinnost by nám nikdy nedovolila hosty vyhodit. Ve tvém světě musejí být, jinak by mohlo někoho napadnout, že je hodláme vyhnat nebo jim provést ještě něco horšího…“

„Upřímně řečeno, nepokoušel jsem si detailně předsta-vit, jak by se dalo této utopie dosáhnout… A pokud jde o návštěvníky…“ zaváhal Tom. „Nemyslíš, že by mohli časem… odtud odletět sami?“

„Z tak ideálního světa, jako je ten tvůj?“ rozesmál se upřímně redaktor. „Ty fantasto…“

POLSKA RULETA

Obálka Vladimír Vašek

Překlad Pavel Weigel

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová, Jolana Čermáková

Sazba provedena v LaTEXu

Vytiskla Tiskárna Havlíčkův Brod a.s.

Vydalo Nakladatelství Laser – books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

v edici Laser jako 252. publikaci

Edice SF svazek 135.

Plzeň 2003, vydání l.

Prodejní cena včetně DPH 199 Kč