Polská ruleta 2

Polské sci-fi povídky

Tkáč iluzí

Ewa Białołęcka

Zrcadlo lampy neodráželo světlo tak, jak mělo. Nejvyšší čas ho znovu vyleštit. Povytáhl jsem knot a sklonil se nad preparátem. Embryo písečné ještěrky, hnus. Jenže tohle babrání mi poskytne materiál pro práci na nové metodě léčení mozkové mrtvice. Jsem zvědav, co tomu řeknou Starší Kruhu. Dají zprávu rozmnožit? Přední zrcadlo ukazovalo velkookou příšeru. Člověk s mikroskopem na očích vypadá strašidelně.

Před chalupou děsně mečela koza.

Vědecký výzkum a koza. Bohové, to je spojení! Ale to se stává, když je člověk mágem, i když jen na stupni Pozorovatele. Mágem se nestáváš, mágem se rodíš, a nikdy nezískáš víc, než ti bylo určeno. I když možná právě Kamínek…

Jmenuji se Plavý. Jsem mág. Bydlím ve venkovské chalupě, vydělávám si na živobytí léčením slintavky koní a vrtohlavosti ovcí. Napravuji zlámané kosti, očkuji proti souchotinám a prodávám „elixíry lásky“, v jejichž účinek sám nevěřím.

Vesničané mi prokazují úctu, přestože se nehalím do tajemnosti jako mnoho mých kolegů. Žiji jako všichni obyvatelé této vísky. Malou dřevěnou chalupu sdílím se třemi kozami a… Kamínkem.

Právě vstoupil. Od zbytku místnosti mě dělil jen tenký závěs a zřetelně jsem zaslechl rachot převráceného stolku, dupot, skřípot pokličky o okraj hrnce. Neuvěřitelné, jaký rámus ten hoch dokáže nadělat. A nejsmutnější je, že si to neuvědomuje.

Závěs se odhrnul a objevila se Kamínková ruka s velkým červeným jablkem. Sundal jsem si brýle a převzal dárek. Kamínek se široce usmíval bílými, pravidelnými zuby. Co zase vymýšlí? Jablko mělo odpovídající váhu i vůni. Slupka kladla odpor a na jazyk mi skanula sladkokyselá šťáva. Chybělo jen jedno.

„Dobré,“ kývl jsem a odložil jablko na stůl. Kamínkův úsměv zmizel jako sfouknutý plamen. Není snadné ho oklamat.

„Proč?“ Chlapcovy dlaně zatančily ve vzduchu a vykreslily řadu znaků. „Co bylo špatně?“

Vzdychl jsem. Plochý kruh dlaní, dotknout se spánku, roztáhnout prsty.

„Všechno bylo dobré. Chybělo jen jedno. Nic jsem neslyšel.“

„Jablka také… mluví?“ Kamínková tvář vyjadřovala znechucení.

„Ano.“

Ovoce zmizelo. Chlapec sklesle odešel. Jablka nemluví, ale jak vysvětlit hluchoněmému dítěti, že při zakousnutí je slyšet chrupnutí?

Před deseti lety jsem přišel do vísky Střelice. Nazývala se tak proto, že její obyvatelé vyráběli nejlepší luky a střely v celé severní Lengorchii. Nač je mágovi luk? Nu, před různými potížemi nás chrání nepředstavitelná prestiž Kruhu, ale jako každý smrtelník máme tělo, které občas zatouží po zvěřině. Ve Střelicích rádi přijali mé služby. Střechu nad hlavou mi zajistil Mrak, sedlář s nevelkou rodinou. Skládala se z tiché, ustarané ženy jménem Sedmikráska a stejně tichého dítěte. Život ve Střelcích probíhal s neměnnou pravidelností danou setím, sklizní, narozeními, úmrtími, příjezdy kupců se zbožím a pro zboží. Vesničané byli stejně prostí jako jejich jména. Nic nenasvědčovalo tomu, že některý z nich dosáhne víc než jeho rodiče a prarodiče.

Mrakův synek si často hrával sám na písčitém dvorku. Zpočátku jsem mu nevěnoval pozornost. Prostě malý chlapec. Jednoho rána jsem náhodou přihlížel jeho hře. Na první pohled chlapec trápil několik brouků. Kupodivu jich bylo hned sedm, hned tři… Zmenšovali se, rostli… Bohové! Měnili i barvy! Chlapec je zaujatě házel do důlků, nastrkával jim dřívka pod zoufale hrabající nožičky, a k tomu si monotónně broukal.

„Co to děláš, chlapče?“ zeptal jsem se, možná moc prudce.

Ponořen do hry nereagoval. Opakoval jsem otázku hlasitěji a poklepal mu na rameno. Hošík vyskočil, ztuhl a upřel na mě nevědomé hnědé oči.

„Kdo tě to naučil?“

Barevní tvorové zmizeli. Dva utrápení brouci se schovali do plevele v plotu. Za sebou jsem uslyšel Mrakův hlas:

„To je zbytečné, pane. Narodil se bez rozumu. Není k ničemu.“

Mrak těžce vzdychl, mávl rukou a zašel do dílny.

Bedlivě jsem Kamínka pozoroval. Vyptával jsem se ho na rodiče a odhalil tragickou pravdu. Dítě bylo normální, pouze hluchoněmé, ale to malé slůvko „pouze“ vyrostlo do příšerných rozměrů. Hluché dítě s magickým talentem – strašlivý výsměch osudu. Kamínek už dokázal – sice prostě, ale samostatně –, využívat svých schopností. Čím by se mohl stát, nebýt jeho postižení? Jak dlouho bude ještě tolerovaným dítětem? Dokud se nestane pošťuchovaným výrostkem, darmojedem, poskokem?

Brzy jsem vesnici opustil, ale vzpomínka na tiché dítě nevybledla. Zůstala výčitkou svědomí. Existují různé kategorie mágů. Já sám dokážu vycítit myšlenky a pocity lidí. Jsou také Mluvčí, kteří je přijímají a předávají, Poutníci mizející na jednom místě a objevující se na jiném. Kamínek projevoval zřídka se vyskytující talent Tkáče iluzí. Ale kdo by vyučoval hluché dítě?

O rok později jsem dostal zprávu z Kruhu: na jihu pahorkatiny Lenn vypukla epidemie a všichni mágové jsou povinni pomoci při jejím zdolávání. Tak jsem se opět dostal do Střelic. Epidemie opadla a já jsem odtud odešel a vedl za ruku hubeného chlapce s vážnou tváří.

Od té doby uplynulo mnoho let. Kamínek už dorůstal v mladíka. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem nikdy svého rozhodnutí nelitoval, že jsem nepociťoval únavu a znechucení. Ne vždycky jsem dokázal Kamínka pochopit a také on nebyl vždycky vzorem poslušnosti. Nikdy nezapomenu na první příšerné týdny, kdy se dorozumění i v nejmenších záležitostech zdálo nemožné. Avšak z pochyb, Kamínkových slz, mých i jeho omylů nakonec vyrostl nenarušitelný svazek – on byl můj a já jeho.

Nikdy se nenaučil mluvit. Neuvědomoval si existenci světa zvuků. Řeč a hluk byly pro něj prázdnými pojmy. Proto se také nikdy nesnažil tiše zavírat dveře, pokládat opatrně talíře, nebouchat předměty v našem hospodářství. Marně jsem mu upravoval ústa a nechával určitým způsobem vydechovat vzduch, zatímco držel ruku na mém krku. Řeč byla pro něj chvěním hrdla, stejně nepochopitelným jako třepot sušícího se prádla v silném větru. Četl jsem v Kamínkově mysli a viděl svět takový, jaký tento hoch poznával. Svět, kde mince je tvrdá a kulatá, ale nikdy necinká, bouře znamenala blesky, ale nikoli hromy.

Zato Kamínek slavil triumfy v tom, co pronesl první z Bran jsoucna. Dokázal prosedět hodiny v meditační poloze a dávat nejfantastičtější podoby nejmenšímu stéblu trávy. Nakonec začal formovat i vzduch, který se podroboval jeho vůli jako hlína hrnčířovým prstům. Snil jsem o tom, že Kamínek přistoupí ke zkoušce v Kruhu. Snil jsem o tetovacích jehlách, které vyznačí znak kruhu a runu „ruka“ nalevo na jeho hrudi. Bohužel to byly jen sny.

K plnému mistrovství mu chyběla jedna věc. Jeho stromy ve větru nešuměly, pestří ptáci byli němí, velká zvířata otevírala tlamy beze zvuku. Dokázal vytvořit iluzi všeho kromě zvuku. Časem si stále více uvědomoval propast dělící ho od ostatních lidí. Cítil se stále ukřivděnější, stále víc se vzpouzel. A právě tato vzpoura ho měla přivést dál, než jsem tušil.

Několik dní po události s jablkem léta napínaná struna konečně praskla. Seděli jsme u stolu. Kamínek soustředěně čmáral na břidlicové tabulce a zapisoval svá pozorování. Pokoušel jsem se sestavit zápis do deníku, ale vadil mi hrozný skřípot jeho pisátka. Už jsem ho chtěl na to upozornit, když Kamínek zvedl hlavu a zeptal se:

„Proč se nesmí nakreslit pes místo těchto čar?“ ukázal na runy. „Bylo by to jednodušší.“

Odložil jsem pero.

„Všechno se nedá nakreslit, jak víš. Smutek, chladno, hudba…“ V okamžiku složení rukou do posledního znaku jsem pochopil, že jsem udělal chybu. „Hudba“ Kamínka vždycky rozčílila, protože jsem mu nijak nedokázal vysvětlit její podstatu. Když jsem tedy udělal toto fatální gesto, Kamínek vybuchl. Jeho ruce se začaly pohybovat značnou rychlostí, na tváři se mu objevil zlostný výraz.

„Hudba, co je hudba, zase něco, k čemu jsou potřeba uši, já uši mám, ale kdybych je neměl, vyšlo by to nastejno!“ Škubal jimi, jako by je chtěl od hlavy utrhnout. „Nikdy nebudu skutečným mágem, neumím dobré iluze, ať radši umřu a peklo…“

Přitiskl jsem mu ruce k desce stolu a chvíli jsme tak setrvali. Posléze Kamínková tvář ztratila divý výraz. Pustil jsem ho. Pohlédl na napůl popsanou tabulku, uchopil pisátko a pomalu napsal runami „hrom“ a „píseň“. Stejně pomalu jeho ruce složily otázku:

„Opravdu se nikdy nedovím, co znamenají? Dokázal by mě někdo vyléčit?“

Co jsem mu měl odpovědět? Kdo dokáže obnovit zničené sluchové nervy? Možná Šedák, legenda a modla všech mágů z kasty Stvořitelů, jenže ten už staletí nežije. V dnešních dobách nikdo neriskuje transformaci „živého na živé“ u člověka. A co když přece, alespoň částečně? Mám právo odepřít Kamínkoví tu šanci?

„Stvořitel,“ složil jsem prsty do podoby kruhu a plamene.

Kamínek dál nedotíral. Setřel tabulku, odložil ji na poličku a usedl venku do meditační polohy. Seděl tak mnoho hodin, ale nespatřil jsem před ním ani jeden přelud. To mě zneklidňovalo a musel jsem se bránit, abych nepronikl do jeho mysli.

Ráno stanul Kamínek přede mnou s cestovní brašnou přes rameno. Tušil jsem to, ale v srdci mě přece jen bodlo a viděl jsem Kamínka ne už jako chlapce, ale jako mladého muže, který ví, co chce.

„Odpusť. Musím odejít,“ zatřepetaly se Kamínkový ruce.

„Vrátíš se?“

„Jen když najdu Stvořitele.“

„A když ho nenajdeš?“

„Najdu a vrátím se.“ Kamínek svraštil obočí.

Nu ovšem. Jedním z nejcharakterističtějších rysů jeho povahy byla umíněnost.

Dal jsem mu na cestu několik stříbrňáků. Rozloučili jsme se krátce, jako muži. Odešel. Vypadalo to na lhostejné a nevděčné loučení, ale měl jsem před sebou Kamínkový myšlenky, výrazné jako runy na obálce knihy. Věděl jsem, jak nerad odchází, jak vřelý cit chová ke mně i k místu, které mu bylo většinu života domovem.

Míjely dny i roční doby. Šťavnatá zeleň pahorkatiny se pomalu měnila v úhor vyprahlé trávy, když princezna Jara uvolnila místo kněžně Léta. V knize přibývalo popsaných listů a hromádka pergamenů s vědomostmi o biostimulačních preparátech byla stále vyšší.

Velmi jsem Kamínka postrádal. Trápila mě samota, přerušovaná jen návštěvníky, kteří potřebovali radu. Každý den jsem vyhlížel na cestu vedoucí k pahorkům a každý den prožíval rozčarování. Připomínal jsem si každý detail jeho tváře a jednou jsem zjistil, že se mi v paměti stírají. Zavřel jsem oči a skládal jako kousky mozaiky vysoké čelo, výrazné obočí, krátké tmavé vlasy, které se nemohly rozhodnout, jestli se mají vlnit nebo růst rovně. Připomínal jsem si hubenou, hranatou tvář a v ní posazené úzké, stále těkající oči, toužící vidět a zapamatovat si co nejvíc.

Přešlo léto, po něm sklizeň a teplé dny. Nastaly deště. Hladina řek stoupala a temné vlny přinášely úrodné bahno, spásu lengorchijských rolníků. Přestal jsem doufat, že svého hocha ještě někdy uvidím.

Byla už skoro noc, když někdo zaklepal na dveře. Host ani nečekal na vyzvání a vstoupil dovnitř. Šaty mokré deštěm se na něj přilepily tak, že vypadal vysoký a štíhlý. U nohou se mu choulil stejně promočený bílý pes.

„Zdravím tě, hoste,“ řekl jsem.

Příchozí sňal kapuci. V matném svitu lampy jsem uviděl…

„Kamínku!“

Teď spí, unaven dlouhou cestou a vyprávěním svých příhod. Něco se mu zdá, protože po podušce běhají zlaté ještěrky, které neexistují. Bílý pes (smím ho tak nazývat?) podřimuje na kozí kůži před ohništěm. Občas otevírá jedno oko a pohlíží na mě.

Sepisuji příběh Kamínkový cesty. Tak, jak jsem jej poznal. Tak, jak by jej sepsal sám. Ale ne, přiznávám se, že jsem trošku uhladil styl a dodal vlastní obraty.

Má nejvýraznější vzpomínka z dětství se týká jednoho chladného dne, kdy jsem ponuře a rozhněván na celý svět seděl u plotu na okraji cesty. Vesnické děti mě nevzaly do nějaké hry, takže jsem jim upřímně přál, aby se proměnily v žáby. Rozjímal jsem o své urážce a hrozně se litoval. Tu jsem zahlédl onu dvojici. Přicházela od pahorků. Vzhled starce se v mé paměti setřel, vím jen to, že mi připadal strašně vysoký. Cestovní plášť mu na zádech vlál ve větru jako velké křídlo. Stařec se opíral o dlouhou hůl. Polovinu tváře, od čela ke špičce nosu, mu zakrývala černá páska. Ruku měl položenou na rameni dítěte, které ho vedlo. Těžko říct, jestli šlo o chlapce nebo děvčátko. Myslím si však, že to bylo děvčátko, přestože mělo krátké vlasy. Vybledlý pláštík mu matka ozdobila zelenou stužkou a z kapuce vykukovala kytička polního kvítí. Když mě míjeli, děvčátko na mě zvědavě pohlédlo a zvedlo ruce, aby si odhrnulo z čela černé kadeře. Dlouhé rukávy se odhrnuly a… spatřil jsem, že jí ruka končí někde u lokte a má dřevěnou protézu. Dvojice poutníků mě minula. Děvčátko poskočilo jako veselý králíček. Jeho těžké sandály zvedly oblaka prachu, který mi vítr vmetl do očí. Když jsem si je protřel, starce ani děvčátko jsem už neviděl. Zmizeli mezi chalupami. Vzpomínal jsem na to dítě dlouhá léta, protože k němu se osud zachoval stejně bezohledně jako ke mně. Přestal jsem se litovat a současně jsem pocítil úlevu. Snad bych se měl stydět.

Po výstupu s tebou, kdy jsem hodiny proseděl na dvorku, mě pronásledoval obraz toho dítěte. Zrnka písku se jakoby bez mé účasti složila do podoby malé tvářičky, jak jsem si ji zapamatoval. Pohled černých očí a úsměv odkrývající drobné zoubky. A vlasy odhrnuté rukou… kterou neměla. Rozbil jsem ten obraz, ale vytvářel se znovu. A ještě jednou, a opět. Oči starce. Dítě. Ruce proměněné v opracované dřevo. Úsměv zmrzačeného děvčátka.

Co mi může nahradit uši? To je ono – když ne vyléčit, tedy nahradit. Odpoví mi Stvořitel? Dětskou tvářičku na písku nahradily kruh a plamen – znaky kasty Stvořitelů.

Pochopil jsi mě, Plavý, a proto jsi mi dovolil odejít. S neúplným talentem je mága jenom část. Na věčný Kruh! To jsem nechtěl!

Nalézt Stvořitele nebylo snadné. Především jsem nevěděl, kde ho hledat. Zato jsem věděl, kde o něm budou vědět. V každém větším městě stála kamenná věž, ve které žil Mluvčí – živá pokladnice znalostí o celé Lengorchii. Dlouho jsem putoval prašnými cestami. Nepříjemnosti se mi vyhýbaly. Snad jsem vypadal příliš uboze, abych stál za oloupení. Několik stříbrných mincí, které jsi mi dal, jsem si schoval na nejhorší časy. Po zhlédnutí několika magických kousků venkované nelitovali jídla. Vytahoval jsem z rukávů veverky, rozmnožoval drobné předměty. Jednoduchá cvičení, která jsem dělal už jako chlapec. Nechtěl jsem ukazovat své skutečné schopnosti. Styděl jsem se, že jsou neúplné. A přece jednou…

Byl to bohatý dům. Velký, s vysokými bílými stěnami, s tesanými sloupy, terasami a barevnými skly v oknech. Stejně bohaté byly prostory pro služebnictvo, kam jsem vstoupil. Sotvaže jsem klíčnici okouzlil kyticí květů, kterou jsem jí vytáhl zpod sukně, někdo mě zatahal za ruku. Děvčátko, menší a mnohem mladší než já, mě vedlo bílými chodbami. V chůzi poskakovalo jako hříbě, takže jsem mu sotva stačil a narážel do každého rohu. Každou chvíli se ke mně obrátilo a ústa se mu neustále hýbala. Konečně mě zavedlo do prostorné místnosti, rovněž bílé. Nejistě jsem se rozhlížel. Kolem stál zdobený, drahý nábytek, na podlaze ležely pestré koberce, jaké jsem dosud viděl jen v dílnách tkalců – určené k prodeji. Po chvíli jsem postřehl černovousého muže a ženu ve velice krásných, ale zřejmě nepohodlných šatech. Děvčátko se sklonilo k muži a něco mu šeptalo, přičemž ukazovalo na mě. Kývl hlavou a pohlédl na mě, jako by chtěl ze mě strhnout šaty i kůži a prohlédnout si kosti. Za jeho židlí viselo velké zrcadlo. Odrážela se v něm část opěradla a hlavy sedícího, a především velice štíhlý, vysoký, hrozně zaprášený mladík poněkud divého vzhledu. Zastyděl jsem se, protože v tomto prostředí jsem vypadal jako zlodějíček nebo žebrák. Domácí pán znovu pokývl. Nadechl jsem se a přikázal květům zobrazeným na koberci vyrůst a rozvinout barevná okvětí. Zrcadlo splynulo ze stěny a změnilo se v potůček, ke kterému se sklonily žíznivé srny. Žena otevřela ústa a trhla náhrdelníkem, kterým si dosud bezděčně pohrávala. Říční perly se rozsypaly mezi přeludy květin, kde je okamžitě začali zobat nejbarevnější ptáci, jaké jsem dokázal vymyslet. Děvčátko radostně natáhlo ruce k nejbližší srně, přidal jsem tedy obrazu hmotnost a srsti drsnost. Vousáč nabral nedůvěřivě do dlaně vodu, u které jsem se postaral už předtím, aby byla mokrá. Mezi stěnami létali barevní motýli, usedali na tváře a ruce, které lehce lechtali.

K vizi venkovské louky jsem dodával stále nové prvky. Králíka panáčkujícího v trávě. Vítr, který ochladil tváře a odvál údiv z tváře ženy. Vůni vlhkých rostlin. Na okamžik se objevil modrý jednorožec, neklidně se zatočil na zadních bězích a zmizel v oblaku okvětních plátků. Uchvácené děvčátko pobíhalo po pokoji a stěží jsem stačil podsouvat dojem dotyku pod jeho zvědavé ruce. Nakonec jsem měl dost. Cítil jsem, jak mi puká hlava. Obrazy se zbortily a zmizely. Poslepu jsem šátral rukou po spásné stěně s tušením, že se záhy zhroutím na nádherný koberec a zanechám na něm prach cest. K vědomí mě vrátil pevný stisk mužské ruky. Vousáč mě usadil na vlastní židli. Pokoj vypadal jako předtím, jen mi připadal méně nádherný. Děvčátko klečelo na podlaze a sbíralo do dlaně rozsypané perličky. Šlo mu to pomalu, protože se stále ohlíželo po mně. Znenadání se vynořili sluhové. Přede mnou se objevil stolek s desítkou různých nádob. Zavonělo to tak líbezně, že prázdný žaludek, na který jsem se snažil od včerejšího večera zapomenout, se změnil v divoké zvíře.

Připomenul jsem si však, co jsi mi povídal o chování u stolu. Nejdříve jsem sáhl po misce s vodou na mytí rukou. Domácí pán se na mě pokoušel mluvit, vyvinul jsem tedy poslední úsilí a na bílém ubrusu vytvořil runy „já“, „slyšet“, záporný znak a ještě „písmo“. Předpokládal jsem, že takový boháč umí číst. Uměl. Služebná mu přinesla voskovou tabulku a olejovou lampu.

Bylo to hezké, Tkáči iluzí, vyškrábal do bílého vosku.

Sledoval jsem ho, zatímco jsem jedl. Maso, těstoviny, nějaké kousky v kyselých a ostrých omáčkách. Některá jídla jsem jedl poprvé v životě a přiznávám, že byla skvělá.

Jak se jmenuješ, Tkáči iluzí?

Vytvořil jsem obraz kousku žuly. Byl jsem unaven, ale stále ještě schopen takových maličkostí. Vousáč psal a psal. Vyptával se na spoustu věcí. Odkud jsem? Skládal jsem už zkoušku v Kruhu? Kam putuji? Když tabulku popsal, ohřál ji nad lampou, počkal, až vosk utuhne a psal znovu. Vytáhl ze mě i to, že hledám Stvořitele kvůli svému postižení.

Nepřijal jsem nabídku na nocleh, přestože naléhal. Nechtěl jsem ani déle odpočívat. Tento dům byl pro mě příliš nádherný. Vousáčova dcerka mě znovu vedla bílými chodbami, mezi drahým nábytkem a závěsy s vyšívanými draky. V bráně mi něco vtiskla do ruky. Na rozloučenou jsem přivolal přelud hebké veverky, která jí usedla na rameno a umyla si tlamičku. Teprve cestou jsem si prohlédl dárek. Byla to šestihranná zlatá mince. Tato maličkost mi mohla postačit na celou cestu. Ze by iluze louky měla takovou cenu? Myslím, že ne, ale nebral jsem to jako almužnu. Ti lidé mi prostě dali to, co jsem neměl. Já jsem jim také dal něco, co bylo pro ně nedosažitelné. Dar, který jsem obdržel při průchodu Branou jsoucna.

Během putování jsem v některých osadách potkával mágy. Přiváděly mě k nim modré stuhy zavěšené na žerdích. Jednalo se převážně o Pozorovatele. Jednou jsem potkal Strážce slov, ale jeho kroniky mi nepomohly. Při četbě mého dotazu na Stvořitele každý jen krčil rameny. Všichni Stvořitelé jsou samotáři s tuláckou žilkou. Kdoví, kde se potulují.

Posléze jsem dorazil do hlavního města. Ukázalo se, že to není místo pro mě. Rychle jsem se unavil prodíráním mezi chodci. Koho napadlo shromáždit na jedno místo tolik lidí? Lepili se na mě obchodníci i otrhaní žebráci, pohybující bez přestání ústy. Křiklavé barvy domů i šatů bodaly do očí. Zatoužil jsem po klidných, travnatých pahorcích a hájích, kde jsem mohl dlouhé hodiny pozorovat malá zvířátka, věnující se svým malým záležitostem. Město bylo příliš velké, příliš pohyblivé. Nával všeho, co jsem se snažil pochopit, vyvolával bolení hlavy. Navíc město páchlo. Ohavný smrad kanálů bojoval se směsicí pachů z tisíců kuchyní a všechno doplňoval všudypřítomný zápach nemytých těl a levných voňavek. Prodíral jsem se davem na hlavních ulicích a pod paží křečovitě svíral cestovní brašnu. Na věčný Kruh! Nejspíš byl den trhu, protože nebylo možné, aby tu takové šílenství vládlo stále. V jedné chvíli jsem zůstal zírat na skupinku výjimečně barvitých žen. Měly podivné šaty. Dekolt jim prakticky odkrýval ňadra. Sukně rozstřižené od pasu ke stehnům odhalovaly dlouhé nohy. Celek doplňovaly neobvyklé účesy – vlasy vyčesané do téměř půlmetrových věží zpestřené cetkami. Dívky se usmívaly podbízivými rty namalovanými do tvaru květů. Koketovaly a nakrucovaly se. Málem jsem spadl pod lektiku, jak jsem se po nich ohlížel. Od té chvíle jsem si dával větší pozor.

Křiklavé fasády domů vystřídaly světlé zdi z pískovce. Nad drsné stěny vykukovaly jen střechy a části teras porostlé kvetoucími popínavými rostlinami. Tato část města páchla jinak. Také tu bylo čistěji. Za těmito zdmi žili spokojení lidé se svými krásnými dětmi a pytli hranatých zlatých mincí. Ruch byl stále menší. Slunce stálo v zenitu, nastávala doba siesty a ulice se vylidnily. Šel jsem stále dál a dál. Zdi, pořád zdi. Několikrát jsem zabočil a skoro nic se nezměnilo. Město bylo opravdu obrovské. Nebo mi takové jen připadalo? Třeba chodím dokola. V lese jsem snadno našel cestu, dobře jsem nacházel světové strany, ale tady jsem docela ztratil orientační smysl. Pochopil jsem, že takové chození nazdařbůh mi nepřinese nic kromě únavy. Jak najít věž Mluvčího v tomto labyrintu vysokých stěn? Stanul jsem u brány hustě pokryté železnými lištami. Lhostejně jsem pohlédl na klepadlo představující hlavu psa s vyceněnými zuby. V tomto domě zřejmě nejsou moc pohostinní. Jižní slunce se lesklo na vypuklinách klepadla, proto jsem teprve po chvíli postřehl svůj omyl. To vůbec nebyl pes. Tlama široká jako koňská, velké oči se svislými zřítelnicemi, lžícovité uši… K bráně byla připevněna podoba dračí hlavy.

Pokládal jsem to za příznivé znamení. Vždyť draci mají s mágy mnoho společného. Každý drak je současně Pozorovatelem, Mluvčím, Stvořitelem i Strážcem slov přechovávajícím vědomosti generací. Zvolil jsem nejjednodušší způsob, jak se dostat z motanice městských ulic. Použil jsem mříže na bráně jako opery pro nohy i ruce a začal šplhat nahoru. I když jsem obratný, každý pohyb vyžadoval značnou námahu. Málem jsem si do krve rozedřel prsty. Nač potřebují obyvatelé tak vysokou bránu? Nahoře byla ukončena kamenným obloukem a jeho zdolání jsem pokládal za zázrak. Nahoře jsem se postavil, zaclonil si oči před sluncem a začal se rozhlížet. Viděl jsem dvorky, ploché střechy změněné v terasy stíněné rostlinami v kamenných mísách a plátěnými baldachýny. Vodotrysky v podobě draků (zřejmě zde oblíbený motiv). Ovšem nesmyslný, protože draci vodu nesnášejí. Na každé zdi byly reliéfy a barevné malby představující květy, zvířata nebo nahé ženy. Jedním jsem si byl jist – tady nikdy nebydlel Mluvčí. Druhou stranu zakrýval kus zdiva. Abych uviděl víc, musel jsem výš. Balancoval jsem po zdi a přelezl na střechu nad arkýřem. Jakmile jsem se na ní ocitl, něco mě uchopilo za nohu a prudce jí trhlo. Jen reflex mě zachránil před pádem na vydlážděný dvůr. Ono „něco“ táhlo pomalu, ale rozhodně, a měl jsem na vybranou buď spadnout, nebo se poddat. Zvolil jsem to druhé – Těsně pod stříškou bylo okénko. S rozměry právě pro někoho tak hubeného, jako jsem byl já. Protáhl jsem se jím jako nit uchem jehly. Z obou stran dopadly na má ramena i krk těžké ruce. Dva svalnatí muži mě znehybnili, stěží jsem mohl hýbat prsty. Podle zbraní rozvěšených po stěnách jsem se zřejmě dostal do strážnice. Dva mě drželi, třetí přitáhl doprostřed místnosti lavici, šel ke stěně a sundal těžký karabáč, několikrát svinutý. Zamrazilo mě. To by tak ještě scházelo! Pokládali mě za zloděje. Hlupáci! Kdybych tu opravdu chtěl něco ukrást, nespatřili by ani můj stín! Ti dva mě už táhli k lavici, aby mě potrestali. Mohl jsem udělat jen jedno, než mě strážný udeří, a udělal jsem to. Strážní, kterým se vězeň v rukou změnil v draka, odskočili jako opaření. Ten s karabáčem také. Byl jsem tak nervózní, že jsem nedokázal udržet iluzi dlouho. Už ve vlastní podobě jsem skočil ke dveřím. Naštěstí se otevíraly ven. Točité schody, další dveře, dvůr… brána! Pevně zavřená závorou. Trhl jsem jí a potom se ohlédl. Strážní byli těsně za mnou. Couvl jsem do kouta, rozhodnut bojovat. K mému údivu se mě žádný z nich nepokoušel chytit. Strážný s karabáčem si odplivl. Svraštil obočí, ukázal na mě a něco řekl. Přistoupil k bráně, odsunul závoru a otevřel těžké křídlo. Mávnutím svinutým karabáčem mě vybídl k odchodu. Pořád jsem mu ještě nedůvěřoval a ustoupil jsem o několik kroků.

Opustil jsem nehostinný dům rychleji než střela z luku a zastavil jsem se teprve za rohem. Soustředil jsem se a pochopil, co mě vlastně zachránilo. Nebyla to dračí iluze. Něco většího a současně prostšího – ohromná, přímo nepředstavitelná prestiž Kruhu Mágů, zahrnujícího svým vlivem i tak nehotového adepta, jakým jsem byl. V okamžiku, kdy ve mně strážní poznali mága, nesměli se mě dotknout. Kdyby zjistili, že ještě nemám tetování, možná bych vyšel z té šlamastyky s několika modřinami. Naštěstí se to odbylo bez nich, ale byla to hořká zkušenost. Styděl jsem se, že jsem se tak nepromyšleně zapletl do potíží. Šplhání na zeď však mělo jednu kladnou stránku. Ze střechy jsem zahlédl něco, co mě dovedlo k Mluvčímu – modrá stuha na pozadí rozpálené oblohy.

Člověk, který bez mrknutí oka přijme pod svou střechu špinavého pomačkaného tuláka, musí být buď svatý, nebo mág. Mluvčí byl čilý stařík s úplně bílými vlasy a vousy. Zpočátku jsem si myslel, že pochází ze severu, protože měl modré oči, ale odporovaly tomu rysy průměrného Lengorchijce. I v plném létě nosil vlněné šaty, protože čedič, ze kterého byla věž postavena, ještě uchovával chlad doby dešťů. Musel jsem vypadat hrozně. Jakmile mě mág zahlédl na prahu, okamžitě mě bez řečí zavedl dovnitř.

Na věčný Kruh! Jak utěšená je teplá voda, horké jídlo a měkké lůžko, to ocení jen ten, kdo je dlouho neměl.

Mluvčí mi „nahlédl“ do hlavy. Seděl naproti, usmíval se a mhouřil modré oči, a já jsem vnímal jeho myšlenky jako své vlastní. Předával mi pochopitelně obrazy a pocity. V runovém zápisu to vypadá takto:

„Vím, proč jsi přišel. Zpočátku jsem měl potíže s vyhledáním tvého kódu. Uvažuješ trošku jinak než ostatní lidé.“

„Dokáže Stvořitel, abych slyšel a mluvil?“

„Nevím. Možná ano, možná ne.“

„Vždyť Stvořitelé jsou největší z nás.“

„Nejsou všemohoucí. Vytvořit zničené nervy není tak prosté jako spojování kostí nebo léčení infekce.“

„Stvořitelé jsou nejmocnější v Kruhu,“ trval jsem na svém.

„Jsou mocní, ale vůči přírodě jsou stejně skromní jako tvé jméno, Kamínku.“

„Kamínek shozený z vrcholu hory způsobí lavinu.“

Opět se usmál.

„Na hluchoněmého jsi dost drzý.“

„Hledám Stvořitele, a ty, Mluvčí, mi povíš, kde žije nejbližší.“

„To se pořád mění. Toulají se po celém království.“

Mluvčí vstal z polstrované lenošky a přistoupil k velké mapě Lengorchie, pověšené na stěně. Skoro celá byla pokryta špendlíky s modrými hlavičkami. Uprostřed byly hustší, k okrajům stále řidší a na jednom ostrovu Dračího souostroví byla pouze jedna.

„To všechno jsou Mluvčí, mí bratři. Sbírají informace ze svých krajů, předávají je nejbližšímu sousedovi, a ten je pošle dál s přídavkem vlastních. Zprávy od hranice putují několik hodin.“

„Rychle. A ten z ostrova?“

„To je Slaný. Shromažduje vědomosti k práci o dracích.“

„Nebojí se?“

„Draci nejsou zlí.“

„Jsou dobří?“

„Ani dobří, ani zlí, to znamená, že se s nimi lze domluvit.“

„A Stvořitel…“

„Meleš pořád totéž. Dostaneš svého Stvořitele za necelou hodinu.“ Mluvčí ukázal na vodní hodiny stojící na poličce. „Za chvíli nastane doba spojení. Nejbližší Stvořitel bydlel v osadě Hrázi, den cesty odtud. Za chvíli budu vědět, jestli odtud od posledního úplňku neodešel.“

Když nastal čas spojení myslí, mág se uvelebil na svém místě. Zavřel oči, svěsil hlavu na prsa a zdálo se, že spí. Kapky ve vodních hodinách padaly jedna za druhou a Mluvčí se nehýbal. Samozřejmě jsem ho nerušil. S potěšením jsem si četl o anatomii kentaura. Bedlivě jsem studoval rytiny a v hlavě se mi rodila představa další iluze.

„Hlad po vědění je pro mladého mága kladem.“ Nepostřehl jsem konec seance Mluvčích. Stařec si jednou rukou masíroval ztuhlý krk, druhou si protíral oči a předával mi další myšlenku. „Uč se, čti, co nejvíc pozoruj. Lidé chtějí vidět dobrá, moudrá a zajímavá vidění. Jsi živou knihou, a to je veliká odpovědnost.“

Zrozpačitěl jsem. Dosud jsem na svůj dar nenazíral z této stránky. Pokládal jsem ho za dobrou, užitečnou a občas i přínosnou… zábavu.

„Stvořitel ještě neodešel, ale může to učinit každou chvíli. Jejich kasta jsou stěhovaví ptáci. Pojď, ukážu ti na mapě, jak se dostaneš do Hráze. Vyrazíš ráno.“

Vesnici jsem nalezl snadno. Cesta jako by byla stvořena přímo pro mě. Hráz se rozložila po obou stranách řeky, na pahorcích sestupujících k vodě jako velké schody. Domy u řeky stály na kůlech, zajištěné před podzimními a jarními povodněmi. Byla to veliká, kvetoucí osada se spoustou manufaktur a malou svatyňkou zasvěcenou bohům úrody. Žádný div, že se Stvořitel rozhodl tu chvíli pobýt. Hráz, s jejími terasovitými poli a sady, vypadala jako kousek Země štěstí. Poučen předchozími zkušenostmi hledal jsem nad střechami modré stuhy. Když jsem konečně zahlédl útržek modři bezvládně visící v bezvětří, úleva mi zalila duši jako hojivý balzám. Stvořitelův dům vypadal na první pohled obyčejně. Na druhý se lišil od ostatních velice výrazně. Dřevo a kameny nespojovala malta, spojila je dohromady Stvořitelova vůle. Na ohrazeném dvorku nikdo nebyl. Nahlédl jsem do zahrady. Bujel tam koukol, ale na záhonech podél zdi chalupy rostly byliny v rovných okopaných řádcích. Rozeznal jsem několik léčivých druhů a několik smrtelně jedovatých. Stvořitel musel být zajímavou postavou. Tento dojem mi potvrdil další objev. U oken byly připevněny opravdové lidské lebky. Jednu jsem si prohlédl. Byla namalovaná. Seškrábl jsem prstem tenkou vrstvičku a přiblížil prst k nosu. Páchl fosforem. Opravdu velice zábavné. Zejména v noci. Nade dveřmi visely přibité tyto předměty: trošku línající netopýr, vysušený had, náhrdelník z lidských žeber a ještě jedna lebka. Stvořitel si asi hodně cenil samoty. Dvakrát jsem zabušil na dveře. Nikdo se neobjevil. Udeřil jsem ještě párkrát a už jsem chtěl odejít, když se dveře najednou otevřely. Bledý, rozcuchaný zjev s očima červenýma jako drak mi strčil pod nos pěst a dveře se zase zavřely. Třeba jsem se zmýlil. Hned jsem si však uvědomil, že rozhalená košile zanedbaného muže odhalovala hrud, na jejíž levé straně je vytetován znak kruhu a plamene.

„Možná jsi velký Stvořitel, ale já jsem Tkáč iluzí a nedovolím ti tak se ke mně chovat,“ pomyslel jsem si. Zamířil jsem k nejbližšímu oknu, přitiskl čelo ke sklu, zaclonil si oči dlaněmi a nahlédl dovnitř. Stvořitel seděl čelem ke mně, u velkého stolu zavaleného knihami a haldami pergamenů. V ruce držel pero, podpíral si hlavu dlaní a usilovně přemýšlel. Tváře měl několik dnů neholené.

„Pozor, přicházím,“ pomyslel jsem si.

Před Stvořitelem se na počmárané stránce objevila velká, nafouklá, bradavčitá žába. Mág povytáhl obočí. Dotkl se žáby perem, nevěřil vlastním očím. Žába poskočila. Víc jsem vymyslet nestačil. Spatřil jsem velké, zrudlé, zuřivé Stvořitelovy oči zahleděné do mě, a v následující chvíli se mi podlomila kolena. Udeřil jsem bradou o parapet, sklouzl tváří po trámech stěny, schoulil se a pokoušel se vzpamatovat. Cítil jsem se, jako by někdo zacházel s mým mozkem jako s pytlem plným věcí – nejdříve jím zatřásl, potom jej obrátil vzhůru nohama, vysypal všechno na hromadu a energicky prohrabal. Bylo to příšerné.

Strašlivá síla mě zvedla za vlasy a stanul jsem proti Stvořiteli. Zamračeně na mě pohlížel. Dělal všechno, aby nebyl příjemný. Vydržel jsem jeho dotěrný pohled dlouhou chvíli. Pustil mou kštici, v hlavě se mi na chvíli objevil obraz otevřených dveří. Vstoupil jsem tedy do jeho svatyně. Uvnitř vládl nepopsatelný nepořádek. Podél stěn se táhly dlouhé police zastavěné stovkami lahviček, podivnými modely z hlíny a dřeva, chemickým nádobím, nástroji, baňkami s vypreparovanými orgány a tisícem dalších věcí, měl jsem jen mlhavé ponětí, k čemu slouží. Velice se to lišilo od útulného nitra naší chalupy, a přesto jsem se náhle cítil jako doma. Stvořitel usedl ke stolu a ukázal na protější židli. Chvíli se přehrabával v hromádce poznámek, zřejmě hledal čistý list, ale žádný nenašel. Vysypal tedy písek k vysušování inkoustu na hladkou desku stolu a prstem nakreslil runy. Viděl jsem je vzhůru nohama, ale mág místo toho, aby je smazal, udělal něco jiného. Plochu písku na chvíli spojil a celou ji otočil jako naškrobený šátek. Pod nápisem: Co chceš? se objevilo: Divíš se?

Pokrčil jsem rameny a vyvolal iluzi písma.

Už víš, že jsem hluchý. Chci, abys mě vyléčil.

Pod jeho pohledem se runy v písku změnily.

Máš peníze?

Mágové mágům neplatí, odvětil jsem.

Koutky úst se mu škubaly, když na mě pohlížel přimhouřenými víčky a hladil si přitom vousy. Pocítil jsem, jak se mezi námi splétá tenká nitka sympatií. Také jsem zjistil, že Stvořitel je mladý, není mu snad ani třicet let.

Mám na tebe plýtvat energií? Žábu svede každý.

Soustředil jsem se. Před Stvořitelem se objevil pomeranč. Měl příslušný tvar, barvu, vůni, formu i váhu. Stvořitel to všechno ověřil a kývl hlavou, ale tvářil se shovívavě. Zvedl jsem pomeranč do vzduchu a oloupal kůru, která stekla tenkým proudem na stůl v podobě spirály. Ovoce jsem rozdělil na dílky. Mág vložil jeden do úst. Počkal jsem na první pohyb jeho čelistí. Hrozně se zašklebil a rychle vyplivl do dlaně… kamínek. Obyčejný hladký oblázek, jaký lze najít na dně každé říčky. V následující chvíli se změnil ve dvě runy odlité z olova: Divíš se?

Stvořitel se rozesmál. Třásl se, ohýbal se jako třtina ve větru, držel se za břicho. Věděl jsem, že jsem vyhrál. Stále rozesmátý napsal do písku: Malý démon, a potom: Jsem unaven. Přijď zítra. Kývl jsem na znamení souhlasu a odešel. Nejde o to, jak jsem strávil noc. V každém případě jsem spal málo, vzrušen blízkým řešením svého problému.

Ráno byly dveře mágova domu pohostinně otevřené. Chaos uvnitř byl poněkud menší. Stvořitel měl na sobě čistou košili a právě se holil před stříbrným zrcadlem ve fantastickém rámu. Postřehl jsem, že většina předmětů v tomto domě, přestože nedbale pohozená, je zhotovena velice pečlivě ze vzácných materiálů. Naběračka zavěšená na okraji džberu byla z jednoho kusu jantaru. Závěs kryjící výklenek s lůžkem prošívala zlatá nit. Porůznu rozestavěné nádobí bylo umělecky zhotovené z porcelánu, stříbra a občas i ze zlata.

„Divíš se?“ Stvořitel tentokrát navázal kontakt metodou Mluvčích. „Do čeho vlastně mám dávat peníze? Můžu mít, co chci, v tom je můj talent, a klienti navíc platí, a to dost. Nevěřil bys, kolik magnátů přivádí své ošklivé dcery, abych jim upravil nos nebo narovnal záda. Líbí se ti něco? Vezmi si co chceš.“

Nechtěl jsem. Proto jsem nepřišel. A vůbec, chtěl jsem, aby se ke mně přestal chovat jako protektor.

„Jedl jsi?“ Stvořitel dokončil holení krátkými tahy břitvy. Viděl mě v zrcadle, zavrtěl jsem tedy záporně hlavou. Otřel si tváře ručníkem, nabral ze džberu vodu a se svraštěným čelem pohlédl do naběračky. Podal mi ji plnou bílé tekutiny. Zavonělo horké mléko. Držel jsem nádobu v obou rukou a odhodlával se k prvnímu doušku.

„Pij, je opravdové. To je jedna z praktických stránek mé profese.“

Nebylo jen opravdové, ale přímo skvělé. Když jsem okusil, neudržel jsem se a vypil je najednou. Mezitím se odkudsi objevila vařená vajíčka a placky.

„Byly tady předtím?“ pomyslel jsem si.

Stvořitel se zakřenil. „Raději to nechtěj vědět. Teď jsou tím, čím jsou. Jez, čekají tě těžké hodiny.“

Bude to bolet? Nu což, očekávám to.

Nebolelo to, ale nejsem si jist, jestli bych nedal přednost bolestivé operaci před psychickým mandlem, kterým mě Stvořitel prohnal. Zkouška v Kruhu je ve srovnání s ním maličkost. Plavec (nakonec se mi představil) mi přikázal vytvářet iluze. Začal jsem jednoduchými, ale další byly stále obtížnější. Vyvolával jsem předměty, rostliny i zvířata. Plavec důkladně ověřoval jejich vlastnosti.

Přikázal mi udržovat tucet různých vizí v plném prostoru. Pohybovat všemi a přidávat nové. Tvořil jsem symetrická dvojčata, zdánlivé průřezy, umělé zdroje světa a falešné stíny. Stvořitel ochutnával mnou vytvořené ovoce a poroučel mi, abych udělal čtyři pavouky, kteří by tkali pavučiny, každou s jiným vzorem. Musel jsem tkát iluze za vlastními zády, s pohledem upřeným do zrcadla i se zavázanýma očima, hledě plamenem svíce…

Když mi z nosu vytryskla krev, udělal přestávku. Padl jsem bezvládně na lavici, opřel čelo o desku a přikryl si obličej mokrým kapesníkem, který mi podal. Lhal bych, kdybych tvrdil, že mi praskala hlava. Vůbec jsem ji neměl. Stvořitel mi položil za krk studenou ruku. Krev přestala téci stejně rychle, jako začala. Cítil jsem se lépe. Plavec vzal čtvrtku pergamenu a napsal: Začali jsme dobře.

To byl teprve začátek? Vzal jsem mu pero z ruky a nakreslil pod nápis: Proč to všechno?

Vyhledal druhé pero.

Musím znát hranici tvých možností. Uznávám, že je hodně vysoká. Mám podezření, že právě proto neslyšíš.

Nechápal jsem. Copak mágův talent závisí na tom, jestli slyší nebo ne?

Stvořitel znovu namočil pero do inkoustu.

Kdo byl největším Tkáčem iluzí?

Bílý roh z Vrchů Iluzí.

Měl bezvládné nohy. Za velký talent se platí vysoká cena.

Začalo mi svítat. Zamyslel jsem se a ani jsem nepostřehl, že si okusuji nehty. Nakonec jsem se odvážil napsat: Myslíš, že mé schopnosti jsou podobné jako u Bílého roha?

Tentokrát dlouho uvažoval on. Vstal a přecházel. Složil ruce za krkem, hladil si vousy. Nakonec napsal dolů na stránku jen jednu runu: Větší.

Poklesla mi brada. Větší?! Vždyť Bílý roh je legenda. Nejskvělejší Tkáč iluzí od Éry Diaspory. Kroniky Kruhu údajně tvrdí, že tři dny udržoval iluzi města, které barbaři ze Severu oblehli, než přišly naše síly a nepřítele zničily. A já že mám větší schopnosti? Dokonce i Vrchy Iluzí se tak jmenují proto, že se tam Bílý roh narodil. Otočil jsem list na druhou stranu a naškrábal:

Pokud se nenaučím vytvářet zvuk, bude celý můj talent jako prach ve větru.

Stvořitel pod to napsal další větu. Uvidíme, co se dá dělat. Kdyby se to podařilo, svět vykřikne úžasem hlasitěji, než vydrží jeho hrdlo.

Posledním runám jsem moc nerozuměl. Znak „křičet“ jsem znal. Označoval rychlé vydechování vzduchu se současným chvěním hrdla. Jeho spojení s runou „údiv“ vypadalo hloupě.

Stvořitel přinesl skleničky naplněné vodou, celý soubor skleněných lahví a misku medu. Každé směsi odměřil dvě tři kapky a pouštěl je do vody. Nakonec přidal med.

„Má to odpornou chuť,“ vstoupil mi tentokrát přímo do hlavy. „Napijeme se oba.“

„Co se stane?“

„Uvidíš.“

Upil jsem doušek a zašklebil se. Med moc nepomohl.

„Do dna, hochu,“ poručil Plavec a vytřásl si na jazyk poslední kapky. „A teď si raději hned lehni. Nepřivyklé to srazí jako blesk.“

Měl pravdu. Zbytek mi připadal jako sen. Došel jsem k vyznačenému poslání sám, nebo mě tam Stvořitel zavedl? Nevzpomínám si. Nebo byl pouhým snem do pasu obnažený mág, z jehož těla trčely dlouhé lesklé jehly? Nezdálo se mi jen, že mi celé tělo pulzovalo jako obrovské srdce? Měl jsem plíce veliké jako jeskyně a jejich naplnění vzduchem trvalo celé hodiny. Plavec se nade mnou skláněl. Stále níž a níž. Jeho oči se zvětšovaly. Neexistovalo už nic, jen ty oči, do kterých jsem spadl. Prostor plný světla se táhl všemi směry. Neměl jsem tělo, ale uvědomoval jsem si vlastní existenci a totožnost. Plavec byl se mnou i ve mně. Světla se svinula do jednoho bodu a potom se rozvinula ve zvláštní lesklou trasu, vedla z jednoho nekonečna do druhého. Neznámá síla mě vlekla touto trasou omamnou rychlostí. Světla se slévala v lesklé pruhy, vířila kolem, až se najednou rozstříkla po úderu příšerné síly. Ještě jednou, a znovu. Jas mizel, rozbíjen údery, až nakonec zbyly jen dvě jiskřičky ve tmavých očích Plavce, který mě plácal po tvářích.

„Prober se, chlapče. Vrať se. Jsi tady?“

„Jsem. Přestaň.“

Vstal jsem. Na Stvořitelově tváři byly patrné stopy bodnutí.

„Stimulace nervů,“ vysvětlil roztržitě.

„Nepodařilo se?“

Potřásl hlavou.

„Nahlédl jsem do tvého organismu. Prohlédl jsem si mozek. Zajímavé. Sluchové centrum je zabráno tím, čemu říkáme Magická skvrna.“

„Můj talent mi zabral sídlo sluchu?“

„Přesně tak.“

„Nemůžeš něco udělat?“

Kopl zlostně do stolu.

„Můžu. Můžu se ti hrabat v mozku a třeba tě proměnit v rostlinu. Promiň, ale nebudu riskovat.“

Vstal jsem a šel ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Musím se projít.“

Šel jsem za dům a bušil hlavou do stěny. Jistým způsobem mi to přineslo úlevu.

Plavec byl příjemným hostitelem, pokud ho člověk poznal blíže, ale záhy jsem ho opustil. Nevěděl jsem, co mám dělat. Vrátit se domů? A co dál? Chtěl jsem se učit, rozvíjet schopnosti Stvořitelem tak vysoce oceněné. Nemožnost tvorby iluze zvuku byla jako zeď přehrazující cestu k dokonalosti. Léto končilo a vlastně bych se měl vrátit ještě před obdobím dešťů a povodní. Místo toho jsem se potuloval. Zůstával jsem na jednom místě několik dní. Měl jsem duši nemocnou rozčarováním.

Šel jsem se projít do opuštěných kamenolomů. Světlé, nebetyčně vysoké stěny, proděravěné starými štolami, měly v sobě něco starobylého a úctyhodného. Před nimi jsem se cítil velice malý. Byly tu před mým narozením a budou tu dlouho po mé smrti. Tady se měnilo jen málo.

Usedl jsem na okraj gigantického kamenného srázu a házel kameny na protější stěnu. Vítr mi dul do týla. Sbíral jsem kameny a házel je proti světlé stěně, od které se odrážely.

V zamyšlení jsem teprve po chvíli postřehl, že závany větru jsou teplejší. Ohlédl jsem se, nečekal jsem nic zvláštního… a málem jsem spadl dolů na dno kamenolomu. Teplý vítr byl dechem monstrózního tvora číhajícího za mnou! Obrovský drak rozkládal a skládal křídla a natahoval hlavu s očima jako dvě krvavé skvrny a spoustou zubů. Instinkt mi nabídl nejkratší a nejjednodušší cestu útěku – dolů, hrozně strmou úzkou stezkou, vhodnou možná pro kamzíky, ale ne pro lidi. Upadl jsem. Strach přehlušil bolest rozbitých kolen a loktů. Běžel jsem ze všech sil, přesvědčen, že mě ta bestie honí. Stále jsem cítil v zádech jeho dech. Kamenolom končil slepou uličkou. Vmáčknut do ní jsem pohlédl smrti do očí. Drak se blížil lenivým krokem s vědomím, že mu už neuteču. I v tom úděsu jsem zjistil, že je nádherný. Bělounký jako cukr, s hladkou kožešinou a blanitými křídly, mírně roztaženými, jako to dělá labuť. Byl pořád blíž. Našlapoval s půvabem kočky. Zavřel jsem oči a modlil se k bohům, aby mě zabil rychle a nehrál si se mnou jako kočka s myší.

Tu se stal zázrak. Dračí „já“ vstoupilo bez okolků do mé mysli.

„Nejím lidi. Nechutnají mi.“

Byl to jiný druh kontaktu než s Mluvčími. Skoro jsem viděl, jak naše myšlenky jdou k sobě po nehmotném mostu a uprostřed se setkávají. Drak přede mnou odkrýval své nitro tak, že i já jsem se dokázal orientovat v jeho myšlenkách a záměrech. Pocítil jsem takovou úlevu, že jsem zeslábl a musel usednout. Celá událost byla jen žert. Podle mě ne nejlepší. Mladý, čtveračivý drak se chtěl přikrást k zamyšlenému chlapci a postrašit ho. Třebaže ryčel, oběť se ani nehnula.

„Ale stejně jsem tě vylekal,“ zazněla v mysli bílého draka satisfakce.

„Žádný div,“ vytkl jsem mu. „Jsi mnohem větší a silnější.“

Byl opravdu velký. Nevím, zda bych mu dosáhl na plece, i kdybych si stoupl na špičky.

„Pořád rostu,“ pochlubil se.

Chtěl jsem vědět, kolik je mu let, když ještě roste. Já také rostu a bude mi patnáct. Olízl si tlapu, mávl ocasem a váhal s odpovědí.

„Teprve osmdesát,“ přiznal stydlivě.

Opravdový smrkáč. Vždyť draci žijí stovky let, možná i déle…

„Trochu se toulám. Doma se nudím, a já rád dráždím lidi. Jsou tak směšní, když utíkají ozlomkrk.“

Trošku jsem se rozzlobil a rozhodl jsem se dát mu malou lekci. Vytvořil jsem tedy nad jeho hlavou velkou kouli ledové vody, která ihned efektním vodopádem vytryskla na fintivého vtipálka. Vyskočil do výše, jako by měl ve všech čtyřech tlapách pružiny. Začal sebou mlátit a po psychickém „mostu“, který nás pořád ještě spojoval, pádily dojmy obrovského překvapení, ošklivosti a hnusu. Drak se otřepával. Zrušil jsem iluzi. Ihned zjistil, že je zase suchý. Podezřívavě se ohlédl a ještě jednou se otřásl. Bílou kožešinou od hlavy až ke konečku ocasu prošla vlna jako závan větru lánem obilí.

„To ty!!!“ vybuchla mi v hlavě jeho myšlenka. Přikrčil se ke skoku. Ocas zvednutý do výše kreslil do vzduchu spirálu.

Rázem mi vyschlo v krku. Drakovy pysky se třásly, uši mu přilehly k hlavě, zřítelnice se zúžily do tenkých čárek. Mysleli jsme spolu beze strachu a docela jsem zapomněl, že je přece jen drak. A že mi může ublížit, třeba jen v žertu. Najednou drak vyskočil, překulil se na záda a začal mávat tlapami jako hrající si štěně.

„Báječný vtip! Moc směšný žert! Jak to děláš?“

Převrátil se na břicho a upřel na mě oči. Uši mu zase trčely do výše.

„Vím. Jsi mág. Ale myslel jsem si, že mágové jsou velcí a hroziví.“

Ano, byl opravdu ještě dítě.

„Co ještě umíš?“

Vytvořil jsem přelud holuba. Drakova hlava bleskem kmitla dopředu a jeho čelisti se stěží postřehnutelným pohybem sevřely na iluzi ptáka. Netušil jsem, jak rychlý dokáže drak být. Útok trval zlomek sekundy. Bílý drak pokrčil nos a otevřel tlamu.

„Není tu. Nesnědl jsem ho a přece zmizel.“

„Jsi hlupáček. To byl jen přelud. Nedá se sníst.“

Můj talent ho opravdu zaujal. Pro zábavu jsem mu přivolal dvojníka. Falešný drak opakoval každý pohyb opravdového. Dračí štěně se báječně bavilo, pózovalo jako před zrcadlem. Podivil jsem se tedy, když najednou té hry nechal. Usedl, složil křídla a vyslal myšlenku beze všech okolků: „Neslyšíš. Hned jsem to zjistil.“

Odvrátil jsem hlavu, ale dračí myšlenky do ní dotíraly dál.

„Je to pro tebe velká potíž, vid?“

„Velká.“

„Jak velká?“

Krůček pro krůčku tak ze mě vytáhl celou tu historii. Seděl klidně, s dlouhou šíjí ohnutou do půvabného oblouku, s tlapami obtočenými ohonem, a pokládal mi inteligentní otázky. Připadal mi přitom starší, vážnější, skoro dospělý. Když se dověděl všechno, přerušil kontakt. Dorozumění psychickým mostem bylo jednoduché a příjemné. Uvažoval jsem, jestli nemám prostě odejít. Třeba ho nudím. Co vlastně vím o dracích? Vstal jsem a bohužel zjistil, že mi oděv přischl k rozbitým kolenům. Drak o něčem hluboce uvažoval.

„Počkej!“ Příkaz byl tak náhlý, že mě zadržel líp než laso na krku.

„Líbíš se mi. Chci pro tebe něco udělat, něco ti dát.“

Dárek? Jistě, existují pověsti o dračích pokladech, ale sám víš, Plavý, kolik je na nich pravdy.

Kdysi, jako malý chlapec, jsem na břehu řeky zapadl skoro po pás do bahna. Když mě z té pasti vytahovali, měl jsem na okamžik pocit, že se natahuji jako mokrý řemen. Hlava ve vzduchu a nohy ve zrádném bahně se od sebe vzdalovaly podivným, nebezpečným způsobem. Teď jsem měl stejný pocit. Pocit, že část mého „já“ je někam nemilosrdně tažena. S myslí napnutou jako struna mezi tělem a nějakým neurčitým bodem jsem cítil, že pokud to potrvá ještě chvíli, určitě zešílím. Pocit „natažení“ ustoupil pocitu „rozdvojení“. Napůl jsem ležel, opřen o chladný kámen, a cítil všechny jeho hrany, a současně jsem byl… kde? Viděl jsem sám sebe z výšky.

„Jsi ve mně,“ zasáhla mě drakova myšlenka. „Vidíš mýma očima. A teď pozor.“

Nedokážu přesně popsat, co se stalo. Vzduch… se chvěl… vibroval a vnikal mi do lebky, kde…

Stále jsem viděl své tělo. Tvář bledou jako plátno, křečovitě sevřené prsty. A pořád ten zvláštní pocit…

„Co je to?“

„Slyšíš vítr. Závany narážejí na skalní převisy.“

Slyšel jsem vítr… Nečekaně mi proniklo ušima jiné chvění – jako tenká jehla.

„Co je to?!“

„Jestřáb ve výši.“

Slyšel jsem drakovýma ušima! Pozval mě, vtáhl mě do svého nitra nějakým záhadným způsobem, neznámým i Stvořitelům. Slyšel jsem, poprvé v životě jsem slyšel. Byl to nádherný dar. Dračí uši lovily stále nové zvuky a on vysvětloval:

„Tleskot křídel skalního holuba.“

„To byla myš.“

„Kámen spadl z úbočí.“

„A teď zařvu,“ varoval, třebaže jsem netušil, co to znamená. Mohutný, táhlý zvuk byl jako úder. Jakmile ustal, v mých plicích a hrdle vznikl a vybuchl další. Slyšel jsem jej, nebyl tak skvělý, slabý, ale přesto působivý. Jako bych se podruhé narodil.

Znovu jsem měl jen jedno tělo. Ležel jsem svinutý do klubíčka a schovával hlavu mezi ramena. Obklopovalo mě obvyklé ticho.

„Musel jsem přestat. Příliš jsi to prožíval,“ sdělil mi drak.

„Bylo to nádherné. Ale… krátké.“

„Neřeší to tvůj problém?“

„Nevím.“

Stále mi zněl v hlavě tlukot ptačích křídel. Vstal jsem, zformoval holuba a přikázal mu vzlétnout.

„Docela dobré,“ pochválil mě drak.

„Podařilo se?“

„Celkem ano, ale byl to dost nemocný holub. Umíš to tedy zpaměti?“

„Jistě.“

Tu drak nadhodil, jako by mluvil o počasí:

„V tom případě s tebou nějaký čas zůstanu, aby ses naučil všechno, co potřebuješ. Moc dlouho ne, jenom pár let, abych nezneklidnil rodiče.“

Asi jsem měl udělat několik věcí. Například omdlít. Místo toho jsem se začal obávat, že další cesta s tak velikým tvorem může být obtížná. Drak tuto myšlenku zachytil a okamžitě si věděl rady.

„Mám pár genetických vzorců. Buvola, orla, psa. Ten se hodí nejspíš, ne? Jenom se nesmíš dívat na mou transformaci. Není to hezký pohled.“

Drak se tedy odebral proměnit v psa a já jsem na něj čekal, nevěře svému štěstí. Pár let znamená nejméně dvě!

A za dva roky se dá udělat opravdu hodně!

Tady Kamínek skončil, protože mu umdlely ruce. Ostatně všechno důležité už sdělil.

Jméno drakopsa přeložené z dračí mluvy do lengorchijského jazyka přibližně znamená: „Dobrý bílý letec vznášející se vysoko a hltající oblaka stejné barvy, jakou má sám.“ Kamínek to zkrátil na Mrakožrouta. Podporován svým neobvyklým společníkem se můj Tkáč iluzí naučí všechno, co dosud postrádá. Jsem o tom přesvědčen. Nyní už odkládám pero. Na psaní budu mít ještě dost času. Tento příběh neskončí zítra ani pozítří. Budu psát o Kruhu, ve kterém za několik let stane Kamínek, aby se podrobil tvrdému hodnocení Mistrů. O Mistru tetování a jeho jehlách… Čekám na to. Netrpělivě čekám, až svět vykřikne úžasem hlasitěji, než vydrží jeho hrdlo.

Noteka 2015

Konrád T. Lewandowski

Tak to zní ve dvorském slohu (…) dva dny po příjezdu mi při audienci poručili, abych lezl po břiše a cestou lízal prach ze země. (…) Když se králi zachce odpravit nějakého šlechtice mírně a nenásilně, dá posypat podlahu jakýmsi hnědým práškem smrtonosného složení, a kdo jej slízne, za čtyřiadvacet hodin je jistě po něm.

Jonathan Swift: Gulliverovy cesty

(přeložil Aloys Skoumal, Albatros 1970)

Den začal záhy a pochmurně jako v nějakém románu. Z postele mě vytáhl zvonek. Za dveřmi stáli tři smutní pánové.

Ne však docela. Dva se při pohledu na mě usmáli, jeden z nich zeširoka. Toto zanedbání úřední vážnosti bylo pochopitelné. Neoholené tváře, šilhající oči a rozcuchané vlasy ze mě nepochybně udělaly mrzutého jezevce.

„Radoslav Tomaszewski, externí spolupracovník týdeníku Senzace?“ zeptal se nejsmutnější z nich.

Zamračil jsem se.

„Ano, to jsem já.“

Vytáhli legitimace, přičemž dbali, abych si nemyslel, že to jsou revolvery.

„Ministerstvo obrany,“ pronesli sborem.

„To bude nějaký omyl…“

„Můžeme dál?“

Šlo samozřejmě o řečnickou otázku. Když se protáhli dovnitř a zavřeli za sebou dveře, ten nejveselejší oznámil:

„Přicházíme kvůli vašim článkům týkajících se našeho resortu…“

„Ale já jsem si to všechno vymyslel!“ Nebyl jsem si jist, jestli je to v této situaci rozumný argument, ale v podstatě jsem neměl na omluvu nic.

„To víme,“ odvětil ten umírněně veselý. „Právě proto jsme přišli.“

„Vlast vás potřebuje,“ dodal nejsmutnější.

Zatočila se mi hlava.

Všechno začalo tím, že se před třemi měsíci v Senzacích změnil šéfredaktor.

Existovalo několik pravidel procesu výměny zadků na šéfovské židli. Za prvé: krátká období následovala vždy po dlouhých, podle principu čárka – tečka – čárka – tečka, jako v morseovce. Za druhé: každý šéf typu „tečka“ začal důkladnou reformou časopisu s cílem zvýšení jeho prodeje. Lidsky řečeno: zaváděl nové, podle svého přesvědčení geniální nápady na četbu pro pologramotné. Tyto pokusy rychle vedly k poklesu nákladu, takže vydavatel novátora vyhodil a nahradil ho rozumnějším člověkem, který záhy přivedl náklad na předchozí úroveň. Následovalo období typu „čárka“. Po nějaké době však vydavatel znovu začal kombinovat, jak časopis „ztržnit“, takže začal následující cyklus. Nebylo by na tom nic špatného, nebýt toho, že při každé reformě Senzací docházelo k pogromu externích spolupracovníků.

Tentokrát byla na řadě čárka, tedy pokrok. Nový šéf úvodem prohlásil, že od tohoto okamžiku nebudeme žádným plátkem, ale úctyhodným bulvárním časopisem. Mezi autory blábolu vypukla panika. Jeden chmátl po počítači a začal předělávat venkovana, který zamordoval ženu motykou, na monackého hraběte Luise, který nechal uškrtit milenku živou krajtou. Několik lidí se prozíravě šlo porozhlédnout po práci někde jinde. Mě napadla bláznivá myšlenka a hned jsem se dal ohlásit u šéfredaktora.

„Co jste dělal dosud?“ zeptal se za půl hodiny a pronikavě na mě pohlédl.

Uvedl jsem názvy několika svých blábolů. Podle očekávání se šéfredaktor přezíravě ušklíbl.

„Rozhodli jsme se, že skončíme s výmysly,“ oznámil. „Odteď budeme tisknout víc reportáží. Také začínáme s dalším dílem Pana Tadeáše. Ale ne třináctým!“ dodal ihned při pohledu na radostný záblesk v mých očích. „Jeden mladý, velice nadaný básník se rozhodl prodloužit jeho děj až k Lednovému povstání.“

„Aha…“ Tušil jsem, o kterého básníka jde. Nepochybně o toho, který se nedávno musel spěšně oženit s dcerou náměstka ředitele vydavatelství. „Také bych rád navrhl něco docela nového,“ oznámil jsem.

„Copak?“ Jeho výraz vyjadřoval, že pro něj neexistuje nic nového.

„Napadlo mě, že by Senzace mohly publikovat několik supertajných dokumentů našeho generálního štábu.“

„A kde je vezmete?“ mírně se zakuckal a pro získání rovnováhy pokrčil rameny.

„Vymyslím si je.“

Nedělalo mi žádné potíže přečíst hieroglyfy, které vytvořily vrásky na jeho čele. Z jedné strany jsem mu kazil novou koncepci časopisu, ale z druhé, kdyby se mi podařilo způsobit větší rozruch… nějaká ta interpelace v parlamentu… To by nebyla pro Senzace špatná reklama!

„Nu což…“ zasténal. „Myslím, že kromě plánovaných změn se na předposlední straně najde trochu místa. Tak vymýšlejte…“ dokončil znechuceně.

Vrátil jsem se domů sám se sebou docela spokojen. Nejenže jsem umluvil šéfa, ale poprvé ve své kariéře v Senzacích jsem mohl psát něco, co vyžadovalo zapojení více než tří šedých buněk. Vrhl jsem se do práce. A byla čirá náhoda, že za šest týdnů prezident rozpustil parlament a prohlásil se Vůdcem státu…

V autě se ten umírněně veselý představil jako plukovník Moraszczyk, načež vytáhl mou složku u vojenské správy.

„Prodělal jste základní vojenskou službu?“ zeptal se při rozvazování tkanic.

„Zjistili u mě alergii na kočičí srst.“

Iritované zašustil papíry. Když našel lékařskou zprávu, tvář se mu protáhla.

„Opravdu,“ vzdychl. „Alergie na kočky, a taky na prach a trávu.“

„Čili na kasárny a cvičiště,“ přikývl jsem a čekal, kdy konečně přejdou k věci.

„Doufám, že nejste pacifista,“ prohlásil ten, který se dosud usmíval nejvíc.

„Ne, ale zato znám hodně vtipů o cvičkách.“

Provokace zapůsobila. Všichni tři zřetelně zneklidněli. Nabyl jsem dojmu, že nevědí, jak se mnou mluvit. Nastalo rozpačité mlčení. Právě jsme minuli Západní nádraží a odbočili k Jeruzalémským alejím. V tom okamžiku pacifisticky naladěný holub pokálel přední sklo. Příznivá věštba, napadlo mě.

„Pochopte, že nám záleží na vaší spolupráci,“ ozval se posléze Moraszczyk. „Nejsme vaši nepřátelé.“

„A čí?“

Nejsmutnější muž ulehčené vydechl a na chvíli se otočil od volantu.

„Brigádní generál Richard Jankowski,“ podal mi ruku.

„Já jsem také generál, jenže divizní,“ představil se nejveselejší. „Emil Stebnowski.“

„A co máme udělat?“ pokusil jsem se skrýt překvapení.

„Připravit obranu země podle taktiky vašeho nápadu,“ oznámil Moraszczyk.

„Mohli bychom to udělat sami, ale usoudili jsme, že budete hodnotným konzultantem,“ dodal Stebnowski.

„Neuvěřitelné!“

Vjeli jsme do brány naproti obchodnímu domu IKEA.

„Už jsme zkonstruovali širokopásmový zaměřovač, o kterém jste se zmínil ve svých článcích,“ pokračoval Stebnowski. „Právě se montují první dva tisíce kusů. Kromě toho jsme dnes ráno zahájili rozčleňování tankových vojsk.“

Užasle jsem poslouchal. Poprvé od školky jsem ztratil řeč. Auto se zastavilo na vnitřním dvoře.

„Napsal jste tři články?“ zeptal se Jankowski.

„Ne, čtyři,“ vydechl jsem. „Všechny jsem odevzdal do redakce Senzací.“

„K čertu! Říkal jsem, že šéfredaktor něco zatajil!“ zneklidněl Moraszczyk. „Zdá se, že váš šéf ze strachu zničil poslední text o strategii chaosu.“

„To by mu bylo podobné,“ broukl jsem a intenzivně uvažoval, k čemu směřují. „Máme připravit nějaké manévry?“

Všichni tři na mě pohlédli jako na mimozemšťana.

„Jsme tajná konzultační skupina Vůdce státu,“ oznámil chladně Stebnowski. „Naším úkolem je zorganizovat obrannou válku, která vypukne nejpozději za devadesát šest hodin. Směrnice, které vypracujeme, budou neprodleně předávány generálnímu štábu a odtud v podobě rozkazů přímo na frontu!“

Úder obuškem do hlavy by na mě neúčinkoval víc.

„Má…“ polkl jsem, „má to znamenat, že Američané neblufují?“

Parlamentní aféra začala docela nenápadně. Jednoho dne se v jistých novinách objevil článek solidně podložený fakty o spojení jednoho z poslanců s ruskou mafií. Tento poslanec patřil k malé opoziční straničce, která neměla naději vstoupit do jakékoli vlády. A důkazy byly tak nenapadnutelné, že parlament skoro jednohlasně schválil zrušení imunity a vyloučil černou ovci ze svého středu. Tím vznikl precedens.

Za týden, kdy už všichni začali na tento případ zapomínat, jiné noviny, s předchozími nijak nespojené, publikovaly kompromitující materiály o dalších třech poslancích, tentokrát o jednom z vládní koalice a dvou z hlavní opoziční strany. Jako předtím byly důkazy nevyvratitelné. Dokumenty i snímky jednoznačně dokazovaly, že poslanci brali od ruských mafiánů pěkné prachy za mačkání patřičných tlačítek. V parlamentu to vřelo jako v kráteru činné sopky. Aféru by nepochybně smetli se stolu, nebýt čerstvého precedentu, který nyní působil jako osina v zadku. Vládní většina nakonec usoudila, že po celé záležitosti bude mít o jeden hlas víc a navzdory kňučení opozice trojici viníků politicky zlikvidovala.

A tu se pohnula lavina. Stále nové noviny, soukromé televizní i rádiové stanice začaly soupeřit v publikování spojení dalších poslanců s ruskou mafií. Tentokrát šlo hlavně o poslance vládní koalice. Novináři se změnili v lovce lebek prahnoucí po vraždě. Noviny se začaly trumfovat počtem zkompromitovaných poslanců.

Parlament nejprve úžasem zpitoměl a potom začal hrát mrtvého brouka.

Mezitím vyšlo najevo, že v první polovině devadesátých let minulého století uzavřela polská policie s „byznysmany za Bugem“ jistou neformální dohodu. Výměnou za nedotknutelnost Poláků dostali ruští mafiáni volnou ruku, pokud šlo o jejich rodáky na území Polska. Mohli je věšet, upalovat, popravovat, a naši strážci zákonů na to měli hledět skrz prsty, pod podmínkou, že mezi oběťmi nebudou polští poplatníci. Obě strany tuto úmluvu pečlivě dodržovaly, až se nakonec nepozorovaně během posledních čtvrtstoletí dvě třetiny polských poslanců ocitly na tajných výplatních listinách soukromých společností s převahou ruského kapitálu.

Tyto události mě moc nezajímaly. V době, kdy parlament připomínal hořící sklad výbušnin, jsem pracoval na sérii článků, jejichž zásluhou jsem hodlal přečkat období dalšího šéfredaktora Senzací. Armáda, zvláštní shodou politických okolností řízená dvěma ministry obrany současně (protože parlamentní většina při jmenování nového nedokázala odvolat dosavadního), nevypadala nijak hrozivě. Formu a styl dokumentů generálního štábu jsem převzal z veřejně dostupných historických a dobrodružných knih.

Mým cílem byla nevinná intelektuální zábava. Chtěl jsem nalézt odpovědna otázku, jak účinně bojovat s protivníkem, který má velkou technickou převahu. Když je nad bitevním polem nepřátelský satelit, pod ním průzkumné letouny, pod nimi strategické bombardéry, stíhači, bitevní letouny, helikoptéry, a pod celým tímto deštníkem tanková a motorizovaná vojska, jak potom rozbít tuto pyramidu bez obdobné struktury vlastních vojsk?

Odpověď na tuto otázku poskytovala teorie chaosu a teorie přívalů. Je třeba se vyhnout soustředění vlastních vojsk před útokem. Pokud shromáždíme na jednom místě tanková vojska k zahájení ofenzívy, protivník disponující dobrým elektronickým průzkumem a převahou ve vzduchu to okamžitě zjistí a za pár minut z nich nadělá hromadu šrotu se špetkou kečupu. A to dávno před tím, než se na obzoru objeví nepřítelovy tanky. Naše vojska se tedy musí spojovat jen v okamžiku útoku, ne dřív, protože jinak se vystaví nebezpečí zničení ze vzduchu.

V přírodě existuje jistý úkaz, který přesně odpovídá těmto požadavkům. Je jím blesk. Před atmosférickým výbojem se elektrické náboje totiž nesoustředí v jednom místě mraku, ale v okamžiku úderu blesku splynou z jeho celého objemu. Jak tedy zajistit, aby se tanky chovaly jako elektrizované částice deště a ledu, a „tankový blesk“ udeřil přesně tam, kde je třeba?

Blesk „řídí“ rozdíl potenciálů mezi oblohou a zemí. V případě tanků to může být zdroj rádiového šumu, jakým je nepochybně kolona nepřátelských tanků a obrněných vozidel. Postačí tedy tanky rozptýlené ve velkém prostoru vybavit zaměřovači a potom jim rádiem vydat rozkaz k útoku. Střetnutí tohoto typu se nedá na štábní mapě vyznačit jednou šipkou, spíše půjde o keř připomínající klikatinu blesku, ale s jistotou, že tento „blesk“ udeří přesně tam, kam má. Pokud se navíc velitelům tanků vydá rozkaz vyhýbat se vzájemným kontaktům před útokem s nepřítelem (v případě náhodného setkání se naši musí od sebe okamžitě vzdálit), bude celá operace podobná tzv. přívalu. A poněvadž pro něj ještě nebyla nalezena matematická teorie, pohyby našich vojsk budou pro nepřítele naprosto nepředvídatelné.

S využitím tohoto nápadu jsem vypotil čtyři podrobné texty napodobující tajné štábní dokumenty. Šéfredaktor se trochu ošíval a brblal, že psát pro povzbuzení vlastenectví je trochu zastaralé, ale materiál koupil. Stačily vyjít tři části.

Mezitím politické zemětřesení dosáhlo vrcholu.

V okamžiku, kdy se do hry na odhalování spolupracovníků ruské mafie zapojila veřejnoprávní televize, parlament, přesněji řečeno vládní koalice, zjistil, že celou akci připravila a spustila vojenská rozvědka. Bez vědomí premiéra, ale zato s plným, třebaže tichým souhlasem prezidenta. V době, kdy se Horní sněmovna dohadovala, na které lucerně před místodržitelským palácem má viset hlava státu, v celém Polsku začala štvanice na ruské „byznysmany“. Chycené strčili do nákladních vagónů a vyvezli za Bug. Několik nejodpornějších figur ve všeobecném zmatku „uteklo do Číny“. Premiér pochopitelně zase o ničem nevěděl.

Koalici zachvátil zákonodárný amok. Nepochybně by schválila strašlivé věci, nebýt pravicových poslanců, které, jak na stránkách tisku prohlásil jistý ruský mafián, „nestálo za to kupovat“. Přinejmenším nyní polská pravice, vyzbrojená nohama židlí utrženýma v parlamentní jídelně, prokázala svou převahu v jednacím sále. V kuloárech se utvořila pravicově-radikální vlastenecká strana „Samosierra“, jejíž poslanci na chodbě napadli, smetli a rozprášili čtyři kordony Parlamentní stráže. Početnější, ale hůře vyzbrojení členové koalice byli v sále přitlačeni k levé stěně. Předseda Mirski, o kterého přerazili hůl, mohl po vyhrabání zpod trosek předsednické tribuny, na které přistála i láhev benzinu, udělat jen jedno. Zavolat policii a hasiče, což také učinil. Tak skončilo poslední zasedání parlamentu patnáctého volebního období.

Celkem bylo co číst, protože tisk pracoval celou dobu naplno, ale když jsem se druhého dne objevil v redakci Senzací, zastavil mě domovník. Strčil mi honorář a oznámil, že jsem tu nikdy nebyl, nikdo mě nezná, dokonce o mně nikdo ani neslyšel – příkaz šéfredaktora a basta. Nebylo obtížné si domyslet, že se šéf při pohledu na to, jak armáda nabývá vrchu, strachy podělal.

Zůstal jsem bez práce a mohl jsem věnovat víc času četbě novin. Mezinárodní reakce na události v Polsku byly překvapivé. Němci stěží skrývali uspokojení. Tím, že jsme přerušili mafiánské pašerácké trasy, jsme konec konců udělali kus dobré práce za ně. Podobný názor měli Češi. Polská hráz zkrátka obnovila činnost! Slováci šli s nadšením v našich stopách, kdežto Madaři dospěli k názoru, že by chtěli, ale bojí se. Ukrajina přesně naopak. Bělorusko a Litva předstíraly, že neexistují. Rusko zaslalo ostrou protestní notu, ale současně se prezident Valanov, jehož pravomoci mafiánské rodiny omezily na reprezentační funkce, z radosti ožral do němoty. Evropské společenství pohrozilo dalším odložením diskuse na téma polského členství, ale nejhysteričtější byla reakce Spojených států.

Demokratický prezident Nancy pronesl v Kongresu plamenný projev, ve kterém s odvoláním na svůj demokratický původ a demokratické tradice Ameriky žádal návrat demokracie v Polsku. Prohlásil, že v té záležitosti neustoupí před ničím a použije všechny dostupné prostředky. Potom začala čistka v CIA, která se o událostech v Polsku dozvěděla z televize. Přesněji řečeno, příslušná hlášení existovala, ale uvázla v hromadách podobných dokumentů. Několik úředníků položilo spisy na nesprávnou stranu stolu a dopadlo to jako s Nostradamovými předpověďmi, jejichž správnost se potvrdí vždy až po faktu. Výsledkem bylo, že několik dní po prezidentově vystoupení vynášeli z centrály CIA koše hlav dosavadního vedení.

„Američané neblufují,“ odpověděl vážně Stebnowski. „Naše rozvědka také propásla jednu příšerně důležitou věc.“

„Jakou?“

„Tajnou dohodu o kontrole ruských atomových zbraní. Protože oficiální vláda v Moskvě nebyla schopna v této záležitosti cokoliv garantovat, Američané se dohodli s představiteli hlavních ruských mafiánských rodin. Ti slíbili, že dohlédnou, aby se žádná hlavice nedostala do rukou muslimů, ale výměnou požádali o Polsko. Měli jsme být vyňati z ochrany Interpolu, ruské mafiánské investice neměly v Polsku narazit na americkou konkurenci a CIA měla předávat údaje o činnosti naší policie. Vláda USA s těmi podmínkami bez váhání souhlasila. Předali Polsko k předělání na základnu ruské mafie. Taková maličká Jalta.“

„Čeká nás tedy válka s Ruskem?“ zachraptěl jsem.

„Ne, s Ruskem ne,“ odvětil Jankowski. „Ruské mafiánské klany si rozdělily vliv v armádě tak, že na každý z nich připadla jedna nebo dvě divize. Teď je tam rovnováha a každé rodině, která pošle do Polska vlastní divizi hrozí, že klany, které to neučiní, využijí nabídnutou převahu k rozšíření svého vlivu. Každý kmotr chce mít své tanky po ruce a nehodlá nastavovat krk za jiné. Kaštany z ohně mají tedy vytáhnout Američané. Mají lepší záminku, protože budou bojovat za návrat demokracie a dají si záležet, protože právě dnes ráno několik mafiánských šéfů prohlásilo, že ztráty v Polsku si vynahradí prodejem plutonia na Střední Východ. Nancy na to prohlášení reagoval jako na osinu v zadku.“

Poslouchal jsem se zaťatými pěstmi.

„Dobrá,“ procedil jsem, když generál Jankowski domluvil. „Dáme se do práce.“

Když jsem se načetl novin dosyta, nastal čas, abych si vybral jedny z nich a nabídl jim své služby. Nevím proč, ale nějak se mi nechtělo psát do dalšího plátku. Myšlení je zvláštní věc, lidi, kteří mu nepřivykli, bolí, ostatní také, protože nemohou přestat. Po psaní o taktice chaosu jsem byl nadržený a navzdory veškeré logice jsem chtěl napsat ještě něco chytrého. Tu mi padla do oka reklama časopisu Odvážná myšlenka. Vypadala slibně, poznamenal jsem si tedy adresu redakce a vyrazil do ulic.

Po rozehnání parlamentu monarchisté usoudili, že „teď nebo nikdy“ a vsadili všechno na jednu kartu. Deset kroků od domu jsem se stal členem mohutné manifestace, která falešně, ale o to hlasitěji zpívala „Bohorodičku“. O dvě ulice dál se ukázalo, že na stejný nápad přišli anarchisté, jen píseň měli jinou. Obě manifestace se naprosto přezíraly. Asi tak tři tramvajové stanice kráčely oba davy vedle sebe, každý po své polovině ulice, takže zablokovaly veškerou dopravu. Co bylo dál, nevím, protože jsem odbočil.

Minul jsem náměstí, kde nějaký levičák nadával levicovým poslancům, že se před očima celého Polska nechali vyšplouchnout. O návrat demokracie se nikdo moc nedral. Právě naopak. Bylo znát všeobecnou úlevu, že nás konečně přestali cpát do evropské krabice. Policie klidně usměrňovala manifestaci, která požadovala spoustu věcí, s výjimkou demokracie. Zdálo se, že konečně máme své oblíbené zřízení – diktaturu bez teroru.

Šéfredaktor Odvážné myšlenky na mě pohlížel kriticky.

„Dokážete uspokojit intelektuální aspirace našich čtenářů?“ zeptal se pochybovačně.

„Myslím, že ano,“ odvětil jsem rozhodně. „Chci nabídnout seriál populárněvědeckých článků systematizujících naše znalosti o světě. Nejprve tedy astronomii, potom fyziku elementárních částic až po vlnovou teorii, dále gravitační teorii, která úzce souvisí se stavem současné filozofie. Od filozofie přejdu k psychologii, sociologii a historii,“ zarecitoval jsem jedním dechem a čekal na výsledek.

„V tom všem se vyznáte?“

„Ano. Mám také několik nápadů, jak přístupně vysvětlit složité vědecké problémy.“

Chvíle ticha. Šéfredaktor na mě dále hleděl s podezřením.

„Tak pište,“ svolil konečně.

Lidi! Málem jsem se rozplakal radostí. Konečně jsem měl důkaz, že nepatřím k vymírajícímu druhu myslících bytostí. Dosud jsem tomu mohl jen věřit. S rozevlátými vlasy jsem běžel domů, přičemž jsem cestou smetl manifestaci Matky Polska s antifeministickými hesly či naopak. Ze dna zásuvky jsem vytáhl své nejtajnější poznámky. O hodinu později zaplavily celou místnost i mě otevřené knihy. Měl jsem vědět hned, že je to příliš krásné, než aby to mohla být pravda.

O dva týdny později jsem v redakci uslyšel:

„Víte, museli jsme odložit tisk vašeho textu o jedno číslo, protože korektorka nerozuměla slovu blazar.“

„Cože?“ zvedl jsem se. „Vždyť jsem jasně napsal, že je to proud hmoty emitující velice silné záření gama, směrované přímo k Zemi. Takový proud hmoty při pozorování z boku nazýváme výtrysk, a jeho zdrojem je rotující černá díra s akrecijním diskem!“

„Tak vidíte, ten akrecijní disk…“

„K čertu! Odstavec předtím jsem napsal, že takovou formu získává hmota přitahovaná černou dírou, což připomíná Saturnovy prstence!“

„Víte, to vše je takové složité… Proč se tím mají prodírat právě naši čtenáři?“

„Protože ve vesmíru takové věci probíhají a inteligentní člověk by to měl vědět!“

„Ale ten váš článek je třeba číst moc pozorně… Stačí přehlédnout jednu větu a člověk přestává rozumět.“

„To je výčitka?“

Neřekl ano ani ne. Jeho tvář vyjadřovala obojí.

„Napsal jsem tento článek logicky, gramaticky správně a co nejjednodušeji!“ procedil jsem. „Astronomové, s nimiž jsem to konzultoval, mi vyčítali, že trivializuji, protože jsem nenapsal, že akrecijní disk se utváří proto, že hmota padající do černé díry si zachovává moment hybnosti…“

„Víte, naši čtenáři sice mají aspirace, ale…“

„Když mají aspirace, tak ať aspirují!“

„Víte co, třeba budou s vaším dalším článkem menší problémy. Pište dál. O čem bude?“

„O stavbě atomu,“ odvětil jsem zachmuřeně. „Úvod do vlnové teorie.“

„Dobře, tedy na shledanou za týden.“

Pracoval jsem naplněn nejhoršími předtuchami.

A správně, protože to, co se stalo potom, by bylo směšné, nebýt to pravda:

„Bohužel váš text nemůžeme otisknout. Je příliš nesrozumitelný.“

„Nesrozumitelný?“

„Užíváte termíny jako například foton a nevysvětlujete, co to je.“

„Žertujete! Vždyť to každý ví. Můžeme si to ověřit. Prosím!“ zvolal jsem na celou redakci. „Kdo ví, co je to foton?“

Pohlédlo na mě několik nechápavých očí.

Nakonec kdosi řekl:

„Fotografický ateliér v naší čtvrti.“

Zhroutil jsem se do křesla. Jen zázrakem se nerozpadlo.

„Vždyť jde o fyziku z prvního ročníku střední školy!“ zavyl jsem.

„Naši čtenáři jsou humanisté, kteří neměli ve škole rádi fyziku a matematiku. Často nám to v dopisech připomínají. Nechcete napsat něco o parapsychologii nebo mimosmyslovém poznání?“

„Říkáte, že humanisté?“ vzdychl jsem ztěžka. „Měl jste mi říct hned, že se jedná o polointeligenty.“

„Myslím, že už nemáme o čem hovořit. Naši čtenáři si kupují Odvážnou myšlenku proto, že jim tento časopis poskytuje pocit sounáležitosti s elitou. Nehodláme tento stav narušovat nepatřičnými texty. Místo vás dáme sexuální poradnu.“

„Správně!“ broukl jsem. „Jakmile se sejdou dva nebo tři lidé, hned je přivolán sexuolog.“

„Neurážejte! Odejděte!!!“

Šel jsem pryč. Potom jsem začal uvažovat, kde sídlí redakce nějakého sprostého, ale řádného plátku. A potom jsem se opil. Druhého dne mě z postele vytáhl zvonek u dveří.

* * *

„Ne, to nemohou být izolované tanky!“ prohlásil rozhodně Jankowski. „Jeden tank je příliš malá síla. Je třeba nejméně tanková četa.“

„To není v rozporu s mou teorií,“ odvětil jsem po úvaze. „Jen se ty čety nesmějí spojovat před útokem do větších skupin.“

„To jde zařídit,“ odpověděl Jankowski.

„Přidal bych k takové skupině ještě transportér s pěchotou,“ ozval se Stebnowski.

„Tedy dohromady pět velkých vozidel,“ zavrtěl jsem hlavou. „Moc.“

„Dáme tedy o tank méně,“ navrhl Stebnowski. „Nesmíme se vzdát podpory pěchoty…“

„Správně,“ přiznal Jankowski a oba na mě pohlédli.

„Myslím, že je to dobrý nápad,“ odvětil jsem. Tu se otevřely dveře a dovnitř vpadl plukovník Moraszczyk.

„Dánové přenechali Američanům Bornholm jako základnu pro útok!“ oznámil. „Právě tam přistávají letadla s námořní pěchotou, a výsadkové lodě míjejí Kodaň.“

„A letadlové lodě?“ zeptal se Stebnowski.

„Tři v Severním moři, dvě na Adriatiku.“

„Naše loďstvo?“

„Podle plánu se soustřeďuje v Pomořanském a Gdaňském zálivu. Odkryli jsme střední pobřeží.“

„Odkryli?“ užasl jsem.

„Proti takové technické převaze nejsme schopni bránit celé pobřeží, proto jsme se soustředili na ty jeho části, kde máme příznivé terénní podmínky.“

„Necháte je tedy vylodit.“

„Hodláme vydat Kolobřeh bez boje,“ odvětil Stebnowski. „Přijmeme boj v hloubi země a zbytek závisí na vaší teorii.“

„Raději se vraťme k našim tankům,“ ozval se Jankowski. „Musíme ještě projednat záležitosti spojení a zásobování.“

„Žádné spojení nebude,“ odpověděl jsem. „Postačí možnost předávat rozkaz k útoku jednotlivým skupinám. Dá se to zajistit i při rušení?“

Moraszczyk opět vyšel z pokoje a Jankowski přikývl.

„Všechny frekvence se nedají přehlušit, není to tedy problém. Ale bylo by dobré mít trvalý zdroj informací z bojiště.“

„Tak tam pošleme novináře,“ navrhl jsem. „Co nejvíc televizních štábů z neutrálních zemí. Dát jim všechny potřebné propustky.“

„To je nápad,“ přiznal Stebnowski a vstal. „Zařídím to.“ A také vyšel z pokoje.

Překvapeně jsem pohlédl na Jankowského. „Kam šli?“

„Informovat generální štáb,“ odvětil generál. „Jistě prominete, že jsme vás nepustili do centrály. Někteří naší konzervativní kolegové by mohli podlehnout mrtvici. Pak je tu ještě záležitost profesionality. Vaše nápady je třeba přeložit do hermetického jazyka rozkazů a u toho nechceme mít civilistu, mimo jiné s ohledem na vojenské tajemství. Ostatně by tam bylo příliš těsno.“

„Těsno?“

„Nejsme jediná konzultační skupina,“ oznámil Jankowski. „Oddělení elektronického boje zlákalo maniaka počítačových virů a velitelství letectva několik hošanů z… Nejde o to z jakých novin. Doufám, že se neurazíte.“

„Kdepak, je to docela zajímavé.“

V tom okamžiku se vrátil Moraszczyk.

„Už máme strategické plány Američanů,“ sdělil krátce a hned vysvětlil: „V rámci posledních kádrových změn povýšil náš člověk ve Washingtonu.“

„Co jsem říkal…“ broukl Jankowski.

„Nehodlají dobýt celé Polsko, ale pokořit a zesměšnit naši armádu,“ pokračoval Moraszczyk. „Vycházejí z předpokladu, že když nám dají ukázkovou facku, plus propaganda, plus hospodářské sankce, Vůdce státu podá demisi a vypíše svobodné volby. Jejich masmédia už vytrubují o pouťové střelnici a lovu na polský režim.“

„Takže použijí všechna zařízení nejnovější generace?“ zeptal jsem se.

„Souhlasí,“ odpověděl Moraszczyk.

„A jak na tom jsme my?“

„V průměru o jednu generaci pozadu,“ odpověděl Jankowski. „Něco máme na světové úrovni, ale to můžeme použít až v rozhodující chvíli. Zbytek se hodí jen k obraně a asi jedna pětina pouze jako pohyblivé terče.“

„Čili dodržujeme staré dobré tradice zářijové kampaně,“ shrnul jsem zachmuřeně.

Jankowski se otočil K Moraszczykovi.

„Kudy půjdou?“

Plukovník rozložil na stole štábní mapu severního Polska.

„Přistanou někde na východ od Kolobřehu, ale určitě pod jezerem Jamno,“ ukázal. „Přesné místo výsadku ještě neurčili. Potom se oficiálně vypraví na Varšavu, ale fakticky nechtějí dál než do Bydhoště. Myslí si, že do té doby realizují všechny politické cíle.“

„Polsko je velké,“ broukl jsem. „Vrazit sem takový klín je pro ně riskantní.“

„Právě proto využijí veškerou technickou převahu,“ odpověděl Moraszczyk. „Postarají se, aby se k nim na dostřel nedostala ani myš…“ Zmlkl, protože se otevřely dveře a dovnitř se vecpal Stebnowski s vozíkem, na kterém bylo šest televizorů.

„Tohle všechno je potřeba zapojit a nastavit na různé kanály.“

„Neměli bychom to svěřit technikům?“ zeptal jsem se.

„Vojenské tajemství,“ odpověděl generál. „Čím míň lidí vás uvidí, tím líp.“

Za čtvrt hodiny začala televizní mozaika v koutě pokoje fungovat, prozatím s vypnutým zvukem.

Všichni čtyři jsme se sklonili nad mapou.

„Hlavní síly našich tankových vojsk jsme rozmístili v Noteckém a Bydhošťském pralese a Tucholských Borech,“ oznámil Stebnowski.

„Hlavní pancéřová bitva tedy proběhne v Krajenském Pojezeří,“ usoudil jsem.

„Víceméně,“ souhlasil Jankowski. „Do té doby povedeme minovou válku a obranu malými pohyblivými oddíly v terénních automobilech. Soustředili jsme je v lesních komplexech u Bialogardu.“

„Co můžeme doopravdy dělat?“ otázal jsem se.

„Doopravdy?“ odvětil Stebnowski. „Svést jednu vítěznou bitvu a maximálně ji politicky využít. V boji s tak silným protivníkem nemůže naše armáda vzdorovat déle než měsíc. Dlouhodobá válka s USA nepřichází v úvahu, na to máme příliš slabý hospodářský potenciál.“

„Zkrátka musíme prolézt uchem jehly a přitom ani nevíme, jestli jsme velbloudi,“ shrnul jsem.

„Souhlasí,“ kývl Jankowski, „a proto počítáme s tím, že nám v tom pomůže vaše teorie.“

„Co si myslíte o rozmístění tankových čet v lesích podél řek Brdy a Gwdy?“ zeptal se věcně Stebnowski.

Pohlédl jsem pozorně na mapu. „Souhlasím,“ přikývl jsem. „V Krajenském Pojezeří je málo lesů, Američané se tedy nebudou bát tam vlézt.“

„Zbývá ještě problém zásobování,“ připomenul Jankowski.

„Když jde o jednu bitvu, postačí, když každý tank vyrazí do boje s plnou polní,“ odpověděl jsem. „Lze doplňovat palivo v místech soustředění?“

„Ano, ale to nestačí. Musíme najít ještě nějaký jiný způsob,“ prohlásil rozhodně Stebnowski. „Vaše teorie vylučuje průběžné zásobování bojujících vojsk.“

„Vůbec ne! To bylo ve čtvrtém článku, který nestačil vyjít. Stačí rozvézt sud benzinu a několik nábojů do jednotlivých zemědělských usedlostí. Naše tanky budou doplňovat palivo při průjezdu každou vesnicí. Snad můžeme počítat s vlastenectvím?“

Stebnowski svraštil obočí.

„Je třeba hned začít,“ oznámil a spolu s Jankowským vstali.

„Jsou zaměřovače rádiového šumu už namontovány na všechny tanky?“ zeptal jsem se.

„O to jsme se postarali v první řadě,“ řekl Stebnowski.

„Také je nezbytné zachovávat rádiový klid až do okamžiku přímého styku s nepřítelem. Naši mají lokalizovat protivníka a čekat na rozkaz k útoku. Čety budou mezi sebou udržovat kontakt zrakem.“

„To zajistíme,“ ujistil Jankowski.

„A ještě něco. Letecká podpora. Co je s ní?“

„Tanková vojska ji obdrží až na začátku střetnutí. Do té doby ponecháme ve vzduchu Američanům naprostou převahu,“ vysvětlil Stebnowski.

„Nejlepší letadla jsme ukryli stejně dobře jako tanky,“ dodal Jankowski.

Oba generálové spěšně vyšli z místnosti. Zůstal jsem sám s Moraszczykem, který vytáhl krabičku s praporky na špendlících a začal jimi zdobit mapu.

„Stará metoda, ale spolehlivější než nejlepší počítač,“ usmál se. Potom si zajistil přímé telefonní spojení s generálním štábem, nasadil si sluchátka a přestal reagovat.

Čas míjel. Hleděl jsem, jak praporky na mapě začínají vykreslovat jakýsi pytel obklopující Krajenské Pojezeří z jihu, východu a západu.

O dvě hodiny později náhle zhaslo světlo.

„Už to začalo,“ řekl Moraszczyk do tmy. Chvíli mlčel a potom dodal: „Právě bombardovali elektrárny Turow, Kozienice a rafinerii v Plocku. Hned zapojí havarijní napájení.“

Něco takového jsem sice očekával, ale přesto se mi sevřelo hrdlo. Za minutu se opravdu rozsvítilo a televizory začaly fungovat. Moraszczyk ztuhl se sluchátky přitištěnými k uším.

„Nancy právě vydal ultimátum,“ hlásil po chvíli. „Poskytuje nám čtyřicet osm hodin. Útok na elektrárny měl zdůraznit závažnost tohoto prohlášení…“

Oba jsme se otočili k televizorům. Dvě západní stanice ukazovaly hořící Plock, jedna zničené generátory elektrárny Turow, na zbývajících obrazovkách trůnila otcovsky ustaraná tvář prezidenta Nancyho.

„Tlačí na Němce, aby se připojili k hospodářským sankcím a zpřístupnili Američanům Rujánu,“ hlásil Moraszczyk. „Kancléř Halentz otálí a vymlouvá se na historické reminiscence.“

„Američané nastavují krk za Rusko a my za Němce. Prima guláš!“ souhlasil jsem.

Celý příští den nedošlo k žádnému dalšímu útoku. Televizní stanice přenášely oddíly americké pěchoty soustředující se na Bornholmu, nakládání výsadkových člunů a vlastenecké manifestace v polských městech. Komentáře hovořily o hlubokém zmanipulování naší společnosti, občas se ukázal polský tank zamaskovaný v křoví. Američtí vojenští experti demonstrovali v televizi nejnovější zbraňové systémy a vysvětlovali, proč se žádnému americkému vojákovi v Polsku nic nestane.

Jankowski ani Stebnowski nepřišli ani jednou. Seděl jsem sám s Moraszczykem, který zaujat svými vlaječkami byl jako partner pro diskusi nepoužitelný. Ukázalo se, že k našemu pokoji přiléhá velice dobře vybavené apartmá. To byl veškerý prostor, ve kterém jsem se směl pohybovat. Podnosy s jídlem přinášeli v určenou dobu ke dveřím a Moraszczyk je odtud vyzvedával. Na rozdíl ode mě byl můj ochránce či lépe hlídač neustále vzhůru.

Občas polykal nějaké tabletky.

Dvanáct hodin před uplynutím termínu ultimáta nám Američané zlikvidovali televizní vysílače ve všech větších městech a rádiový stožár v Gabině.

„Nu což…“ vzdychl těžce Moraszczyk.

Krátce potom se vrátil Jankowski.

„Zdá se, že budeme připraveni včas,“ oznámil. „Udělali jsme všechno, co jsme mohli. Zbytek je v rukou Boha a Chaosu.“

Chaos nastal přesně v době přislíbené prezidentem Nancym. Najednou zmlklo skoro celé rádiové spojení, činné radary byly zničeny. Neví se, kolik amerických letadel se objevilo nad Polskem, ale rozhodně jich bylo dost na to, aby naše protiletadlová obrana zaznamenala několik úspěšných sestřelů. To vyvolalo úžas amerických masmédií, protože letadla byla neviditelná…

„Jakým zázrakem to dokázali? Stříleli naslepo?“ zeptal jsem se Jankowského.

Generál se usmál.

„Myslím, že můžu prozradit vojenské tajemství. Ono totiž letadlo neviditelné pro radary a infračervené detektory lze vyhledat pohledem ze střechy. Několik amerických velitelů na to při plánování náletů zřejmě zapomnělo.“

Aby oplatili toto nemilé překvapení, Američané perfektně odstřelili pomník varšavské Syrenky, načež začali systematicky ničit vojenské objekty na území západního Pomořanska. Nesmírně utrpělo tisíce maket z překližek a plátna, s grilem jako zdrojem infračerveně. Potom protivník použil inteligentnější munici, která z neznámých důvodů začala v první řadě likvidovat smuteční vrby.

„Bod pro chlapce z rozvědky a oddělení elektronického boje!“ oznámil Jankowski, když se přestal smát.

„To je jejich dílo?“ zeptal jsem se.

„Ano. Podařilo se jim propašovat do počítačového katalogu cílů popis standardního maskování polského tanku…“

Ještě větší legrace nastala, když se po rutinním bombardování pláží mezi Kolobřehem a Sianožetami začala vyloďovat neohrožená námořní pěchota. Greenpeace okamžitě vydala seznam endemických druhů rostlin a zvířat, ohrožených americkým bombardováním, a zahájila celosvětovou protestní akci pod heslem ochrany zdejších botanických rarit.

První vojenská překážka čekala na Američany teprve na trase Kolobřeh – Koszalin. Šťastnou náhodou byla na místě právě výprava švýcarské televize. Na pravé horní obrazovce v našem pokoji se objevil nejnovější model tanku typu Abrams. Vozidlo se obratně vypořádalo s terénními překážkami a právě přijíždělo k dálnici, když tu z příkopu vylezl jakýsi přerostlý pavouk. V průměru měl půl metru, stejnou výšku a trup připomínající šálek snad s deseti mnohačlánkovýma nohama.

Neobyčejně obratně přiběhl k tanku, vyskočil na pancíř, přitiskl se k němu a explodoval. O zlomek vteřiny později výbuch paliva a munice změnil Abramse v planoucí skořápku.

Nevěřil jsem vlastním očím. Mezitím se v zorném poli objevily další tanky a současně začaly z podzemí i křovin vylézat další samochodné miny. Na obrazovce se rozpoutalo peklo. Po několika náhlých skocích a zvláštním znehybnění obrazu švýcarští novináři odhodili kamery a utekli.

„Pavoučci si vedou docela slušně,“ řekl něžně Jankowski.

Chviličku jsem ze sebe nedokázal vydat ani hlásku.

„To jsou opravdu naši?“ vydechl jsem konečně.

„Myslíte, že musíme být ve všech oborech třetím světem?“ odvětil generál dotčeně.

„Ale kde jsme vzali tuto úroveň elektroniky?! O problémech kráčejících robotů něco vím. K dosažení takové plynulosti pohybů a obratnosti je třeba procesor s nesmírnou integrací… zejména při takových rozměrech… Výroba procesorů nám nikdy moc nešla…“ uvažoval jsem nahlas. „Od koho máme tu licenci?“

„Skutečně,“ přiznal Jankowski. „Párat se s křemíkem není naší silnou stránkou. Proto také pavoučky neovládá elektronika. Alespoň ne výlučně.“

„Co tedy?“

„Vypreparovaný nervový systém pavouka sklípkana s roční zásobou výživy. Pokud se nemýlím, byl využit i dravý instinkt tohoto živočicha.“

Oněměl jsem a potom mě zaplavila národní hrdost. Pekelně prima pocit.

Přestal být prima po spotřebování všech pavoučků, protože byla zatím vyrobena jen ověřovací série, takže americká armáda dorazila do Bialogardu. Tady se jí postavily naše obranné oddíly vybavené lehce pancéřovanými tarpany. Každý terénní automobil měl univerzální rampu protipancéřových a protileteckých raket a pět vojáků. To bylo příliš málo k zastavení kolony nejnovější mutace Abramsů a obrněných transportérů. Naši chlapci ze sebe vydali všechno, z čehož americká televize ukazovala hlavně střeva. Zřejmě proto, aby si vynahradili předchozí neúspěchy, Američané detailně servírovali hořící a rozmašírovaná těla polských vojáků. A měli z čeho vybírat. Bez vzdušné podpory byly dvě třetiny tarpanů zničeny dříve, než přijely dost blízko, aby protivníka zahlédly. Americké F-210 obrněné helikoptéry Patton postupně louskaly naše terénní automobily. Naštěstí ne docela beztrestně. Kdosi za velkou vodou si při pohledu na sestřelený vrtulník prošel dějiny Polska, protože v komentářích se objevily první pochybovačné hlasy o bleskovém úspěchu operace Volání demokracie. Prozatím však byly ojedinělé. Americký úder rozdrtil naše oddíly a vyčistil si trasu až do Štětínská. Jenom jedna věc se jim nepodařila, totiž zesměšnit polskou armádu.

Nastal čas aplikovat mou teorii.

Byl jsem už pátý den ve společnosti plukovníka Moraszczyka a jeho praporků na špendlících. Z televize mi třeštila hlava. Americké velení si dobře uvědomovalo, že v Krajenském Pojezeří leze do pytle utkaného z našich tanků, ale právě o to jim šlo. Hodlali přijmout bitvu za našich podmínek a ukázat nám, zač stojí americké hodnoty a protipancéřové střely. K posílení vzdušné obrany svých vojsk povolali na Severní moře ještě jednu letadlovou loď a posílili letadla na Bornholmu. Potom v klidu obsadili Czarne, Debrzno a pomalu se vydali dvěma kolonami k řece Noteči.

Naše tanky rozmístěné v lesích kolem břehů Gwdy a Brdy nevypadaly nebezpečně. Americká letadla se je zpočátku pokoušela vyhledávat a ničit, ale na stromech sedící odstřelovači s ručními protiletadlovými hazukami jim ten nápad rychle vymlátili z hlavy. Američané se tedy rozhodli zaminovat z ovzduší všechny cesty vycházející z lesů a nechali nás být. Vyšli z předpokladu, že Poláci budou muset nakonec vylézt z křoví a soustředit se, načež oni budou světu demonstrovat své nové krásné polish jokes. Jen tak mimochodem, všechny americké zábavné programy se už několik dní bavily vtipy o opilých Poláčcích a jejich rezavých tančících. Velice populární byla soutěž na téma „Co dělá polský diktátor v křoví u Noteče?“ Vyslovovali to „noteka“.

Zdálo se, že američtí štábní důstojníci zřejmě nečetli Senzace. Bohudíky! Když praporky s bílými hvězdami dorazily k Sepolnu, vrátil se Stebnowski. On i Jankowski na mě vyčkávavě hleděli.

„Co je s minami?“ zeptal jsem se.

„Ženisté jich část už odstranili,“ odvětil Stebnowski.

„Doufejme, že většina našich vozidel nebude jezdit po cestách.“

„Začneme,“ pronesl jsem cizím hlasem.

Oba generálové vyběhli z místnosti.

Za čtvrt hodiny se nad Krajenským Pojezeřím objevily polské stíhací bombardéry. Místo bomb začaly shazovat stovky podivných balíků velikosti tlumoku. Každý z nich se po dopadu automaticky nafoukl do tvaru tanku. Malý elektrický motorek zajistil, že se maketa okamžitě rozjela, přičemž infrazářič a generátor magnetického pole předstíraly, že má spalovací motor a pancíř.

„To je nápad těch hošanů z velitelství letectva,“ sdělil Moraszczyk.

Za tři minuty zakryla oblohu americká letadla. Přiletěly další polské eskadry. Ze země to vypadalo trochu jako ohňostroj. Najednou se na jednom televizoru objevilo tvrdé porno. Teprve po chvíli ke mně pronikl hlas moderátora – vysvětloval, že z neznámých důvodů už několik minut právě tento obraz vysílá americký špionážní satelit umístěný nad bitevním polem.

„Další bod pro chlapce z elektroniky,“ konstatoval Moraszczyk. „Určitě největší úspěch od doby rozluštění japonského kódu! Navíc je nač koukat…“

Při pohledu na slečnu, prožívající každou půlminutu orgasmus, jsem usoudil, že teď musíme uspět!

Potom přišel Jankowski se zprávou, že brzy odstartují na bojiště naše nejlepší letadla – Skorpiony první a druhé generace.

„Copak nám zůstala ještě nějaká letiště?“ otázal jsem se udiveně.

„Většina,“ odpověděl klidně generál. „Pro tuto příležitost jsme měli připravené plovoucí startovní pásy, dočasně ukryté pod vodou některých jezer.“

Minutu poté CNN oznámila, že američtí informatici konečně rozlouskli případ s vrbami a odstranili vadný soubor z katalogu cílů. Největší problémy jim dělala skutečnost, že tento soubor měl určité vlastnosti počítačového viru. V každém případě už bylo po všem a myslící střely nabyly účinnosti.

Vlaječky označující čety našich tanků se přemísťovaly naprosto chaoticky. Moraszczyk nespouštěl pohled z televizorů. Jedním uchem poslouchal komentáře, druhým zprávy hlavního štábu. Vrátil se Stebnowski. Řekl, že všechny rozkazy byly už vydány a zbývá jen čekat. Usedli jsme a pohlíželi na mapu.

Zdálo se, že jsem všechno zvoral. Zatímco se vlaječky s bílými hvězdičkami zformovaly do obranných řad, naše kolem nich kmitaly jako pyl pana Browna. Avšak najednou se v tom chaosu začal rýsovat řád. Červenobílé vlaječky se složily do podoby prstence obklopujícího americké pozice. A potom se ten prstenec přeměnil v nejkrásnější fraktál světa! Pokud to Moraszczyk stačil zaznamenat na mapě, jednalo se o klasický větevnatý fraktál. Od jiných fraktálu se lišil jen tím, že se formoval od okrajů do středu, čili naopak než ony. A středem krystalizace byly americké obrněné kolony!

Komuniké začala hovořit o „rostoucí síle a přesnosti polských útoků“. Moraszczyk zoufale hledal v tabulkách názvy městeček a terénních orientačních bodů. Polské tanky po vstupu do bojového prostoru přerušily rádiový klid, což zvýšilo šum v éteru a tím urychlilo i růst pancéřového fraktálu. Vynechání etapy koncentrace vojsk vedlo k prodloužení doby reakce na odkrytí a zničení cíle v americkém systému velení. Satelit ládující do štábních počítačů porno ten čas ještě prodlužoval. Mezitím se lavinově rozvíjel fraktálový nápor. Americké centrum řízení, svou podstatou vyvolávající největší rádiový hluk, bylo napadeno naráz ze všech stran. Volné skupiny polských tanků, zdánlivě nestojící za řeč, se nějakým zázrakem přímo před nosem Američanů spojovaly v pancéřové pěsti. Tedy, zázrak to byl pro ně. Několik komentátorů použilo dokonce slovo „magie“. Pak se začalo vyskytovat pořád častěji… Ve štábu na Bornholmu na magii nevěřili. Proto víc než polovina amerických letadel účastnících se bitvy hledala prostor soustředění polských tankových vojsk.

Tři hodiny po zahájení protiútoku to v trojúhelníku Wiecbork – Wysoka – Naklo nad Notečí vřelo jako v čarodějnickém kotli. Na mapě polský fraktál systematicky požíral americké pozice. Námořní pěchota se bila s profesionalitou sobě vlastní, ale nedokázala si poradit s tím, že pokaždé, když se nějaký oddíl začal rádiem dožadovat podpory, nejčastěji místo posil přijely polské tanky a to z nejméně očekávaného směru.

Přesto se tvrdě bránili a jejich převaha ve vzduchu byla stále citelnější. Naše škorpiony odpadly úděsně rychle a víc jsme jich neměli. Své také dělal rozdíl úrovní válečné techniky. Boj se protáhl do soumraku a pokračoval i v noci. Když se už zdálo, že si přese všechno rozbijeme hlavu o zeď, ta se náhle zhroutila. Ve dvě v noci americké centrum velení přestalo vysílat. Bitva se začala přesunovat na sever. Ustupovali!

Na úsvitu vstoupily do boje zbytky našich vojsk od Bialogardu. Byly příliš slabé k uzavření prstence obklíčení, ale Američané se se svým dezintegrovaným způsobem velení a děravým spojením nedokázali přeskupit. Jejich rozbité oddíly, unikající z notečského kotle, se při setkání s odporem cestou k moři zastavily a začaly se dožadovat letecké evakuace. A opět se místo dopravních helikoptér často objevily polské tanky. U Czeluchova naše T-85 a jejich vrtulníky dorazily současně. Vedlo to k celé řadě pohoršlivých scén, podobných evakuaci Saigonu před čtyřiceti lety. Miloučký pohled na Američany, jak odhazují výzbroj a mizí, zavěšení na helikoptérách jako hrozny.

Tam, kam pomoc nedorazila včas, se američtí vojáci začali vzdávat. Jejich první dotaz po složení zbraní zněl: „Jak jste to udělali?“ Někteří v šoku pořád dokola opakovali, že je nemožné, aby americká technika selhala. Pro ty bylo třeba rychle zajistit psychoterapeutickou pomoc.

Kolem desáté ráno ustal vzdušný boj a začalo zemětřesení ve Washingtonu. Dopolední informační servisy bez přestání ukazovaly hořící Abramsy a kolony amerických zajatců. Redakce zaplavily telefonáty diváků dožadujících se přerušení tohoto katastrofického filmu a skutečných zpráv z Polska. V Kongresu se probudili republikáni a jeden z nich připomenul, že Košciuszko měl také titul Vůdce státu. Prezident Nancy údajně dostal těžkou chřipku.

V Evropě Rada starších z Bruselu schválila rezoluci konstatující, že porážka Američanů byla nanejvýš nespravedlivá. Britský ministr zahraničních věcí, vyrušený novináři od ranního čaje, blábolil cosi o polsko-americké mírové hranici na Noteči. Hned potom BBC ohlásila senzační přenos z polského velitelského centra, které použilo alternativní metody řízení vojsk…

Na obrazovce se objevila štábní místnost s mapou Krajenského Pojezeří rozloženou na stole, nad kterou se sklánělo několik ztřeštěnců s proutky a kyvadélky, kteří se tvářili moudře. V koutě seděl černě oblečený chlapík s očima vytřeštěnýma jako při chronické zácpě a postupně zapichoval dlouhé špendlíky do voskového modelu nejnovějšího typu Abramse. U zdi poskakoval šaman v chlupatém oděvu a rytmicky bušil chřestítkem do vlastní hlavy. Kolem tohoto panoptika kroužilo několik generálů. Když jim některý „expert“ začal něco vysvětlovat, vážně přikyvovali.

„Co je to, k čertu?“ nevydržel jsem.

„Snad si nemyslíte, že jim opravdu povíme, jak jsme to udělali?“ odvětil Stebnowski. „Jen si pomyslete,“ usmál se, „kolik specialistů New Age bude nyní muset Pentagon zaměstnat? To je lepší než bombardování…“

„No tohle!“

„Samozřejmě spoléháme na vaši naprostou diskrétnost,“ dodal Jankowski. „Tohle v Senzacích popsat nemůžete.“

„Samozřejmě. Mohu už jít domů?“

„Ještě není konec,“ řekl Stebnowski.

Skutečně, ještě nebyl konec. V šestnáct hodin pět minut vypovědělo Polsko válku Dánsku za účast při agresi. Za čtvrt hodiny tři naše stíhací bombardéry zaútočily na Kodaň. Dva přesně zasáhly centrálu řízení pouličního osvětlení. Třetí bombardoval pivovar Tuborg. Bohatá pěna vytékající z oken hořícího pivovaru podle komentářů udělala na domorodce nemenší dojem než atomový hřib. Supermoderní centrálu řízení pouličního osvětlení, založenou na logických procesorech a zasaženou čtyřmi raketami, postihla naprostá schizofrenie. Pouliční ruch v Kodani i na celém Zélandu byl ochromen. Přesným a svědomitým Dánům se zhroutil svět.

Aby se polská letadla vyhnula střetu s americkými, ukryla se na zpáteční cestě v německém vzdušném prostoru nad Uznamem a Rujánou. Němci na ten incident reagovali diplomatickou notou, napsanou tónem mírné domluvy.

„Jo, jo, jen aby to bylo naposledy…“ napodobil Stebnowski perfektně pivní baryton kancléře Halentze.

Dánská protiletadlová obrana byla zaskočena, protože obsluha radarů v šestnáct hodin skončila práci a šla domů. Americký satelit dál vysílal třicetivteřinové porno a přiváděl zámořské elektronické specialisty na sebevražedné myšlenky.

Je třeba poctivě přiznat, že jsme se přepočítali, pokud jde o dánskou královnu. Důstojná stařenka osobně převzala velení armády a za několik hodin udělala z města bláznů, jakým se stala Kodaň, opět hlavní město. Zmobilizovala všechno, co bylo po ruce, a obrátila se o pomoc na spojence z NATO. Bohužel to dopadlo tak, že jediné, čím mohla královna disponovat, byly dvě homosexuální výsadkové brigády, lesbická a gayovská. Ta druhá měla šest hodin po vyhlášení poplachu už šedesátiprocentní úbytek funkčních míst v důsledku dezercí. Lesbická brigáda se dostavila kompletní, ale hodlala vyrazit do boje jen pod podmínkou, že bude vybavena atomovými bombami a prvním cílem bude Varšava. Mezitím Němci mlčeli, kdežto Francouzi reagovali masovými demonstracemi pod heslem „Nechceme umírat za Kodaň“. Ruská mafie splnila své hrozby a prodala plutonium Pákistánu, takže Američané se okamžitě přestali zabývat problémem demokracie v Polsku. Když vyšlo najevo, v čím zájmu ve skutečnosti američtí chlapci nastavovali krk u Noteče, Kongres pod nátlakem veřejného mínění zakázal Nancymu jakoukoli bojovou činnost v Evropě. Vyšplouchnutí Dánové zůstali sami a začali usilovně uvažovat, kdo a proč je vlastně zapsal do NATO? Nakonec souhlasili s německým diplomatickým urovnáním konfliktu s Polskem.

„Neprovedli jsme to nejhůř,“ mrkl jsem na Stebnowského. „Američané dostali po pazourech, celé NATO nestojí za řeč a jediným státem, který má Evropě co říct, jsou Němci. O to nám šlo?“

„Nemá cenu plakat na rozlitým mlékem,“ odpověděl generál. „Musíme si zvyknout. Snad si nemyslíte, pane Tomaszewski, že to, co bylo doteď, potrvá věčně? Historie nikdy nekončí.“

Warszawa, leden 1995

Šípková Růženka

Rafal Ziemkiewicz

Navečer se u pahorku objevily obrněné transportéry a náklaďáky.

Odbočily ze silnice na plácek pod vrcholkem. Sluncem spálenou řídkou trávu poznamenaly černé fleky po ohništích a starých olejových kalužích. Hranici tábořiště vymezovalo smetí. Hromady prázdných plastikových kanystrů, lahví a potrhaných fólií oddělovaly plácek od něčeho, co před lety bylo lesem a co už dlouho bylo jen zasviněnými suchými větvemi obepínajícími mrtvé kmeny tak, že připomínaly překážky z ostnatého drátu.

Cvakly západky průlezu a z horního otvoru transportéru vylezl důstojník. Sklouzl po pancíři a zašel na místo, kde odpadkový val protínala písčitá polní cesta sbíhající dolů. Chvíli ji pečlivě zkoumal, ale až k zatáčce nenašel žádné známky, že by po ní poslední dobou někdo projel. Snímky ze satelitu ostatně mluvily jasně – až k Čertově zákrutu je cesta volná. Když přišlápnou plynový pedál, mohou tam být za osm minut.

„Copak dělá ten náš grázlík, Pavlíku?“ pronesl důstojník do mikrofonu v přilbě.

„Zastavili v Bojarce. Zřejmě tam přespí,“ ozvalo se ze sluchátek.

„V tom případě se utáboříme tady. Ať lidi vysednou.“

Bachratý důstojník s přilbou měl na sobě polní mundúr, doplněný nárameníky a náprsním pancířem, fungujícím současně jako klávesnice personálního počítače. Major Fedor Stupak, mezi přáteli prostě Tlusťoch, si svou přezdívku plně zasloužil.

Bez ohledu na hemžení za svými zády si pozorně prohlížel devastovanou krajinu osvětlenou zapadajícím sluncem. Ťukl prstem na senzor přilby a před obličej mu sjel průzračný štít. Za okamžik ve skle zazářily zelené fosforeskující čáry a překryly vyprahlou krajinu značkami ovládacího panelu. Důstojník si sáhl na hrud a přejel prstem pancíř. Světélko kurzoru, dosud skryté kdesi na okraji, se po tomto pohybu vydalo k vybledlému příkazovému řádku u spodního okraje displeje. Navedl kurzor na ikonu se stylizovaným kukátkem a potvrdil příkaz klepnutím na pancíř.

Uprostřed displeje se objevil typický obrys dvou koleček. Jejich okolí zmatnělo a potemnělo jako za zakouřeným sklem. Vnitřek obrysů začal rychle růst, až posléze další ťuknutí na pancíř s kurzorem na měřítku zvětšení obraz přiblížilo a zvýraznilo.

Krajinu pozorovanou z pahorku protínala stužka silnice, místy se ztrácející za terénními nerovnostmi nebo skupinkami domků. Nalevo vedla do Žitomíru a z něho do Lvova a k východní hranici Evropy. Napravo pak do Kyjeva a k západním oblastem Ruska. Důstojník dlouze zkoumal cestu od jednoho konce obzoru ke druhému. Kamery na jeho přilbě se pohybovaly téměř neznatelně. Několikrát zastavil pohled na ubohých staveních nebo kolonách vozidel a zvětšil obraz na maximum, dosažitelné bez napojení na palubní počítač transportéru a jeho televizní oko, mnohem výkonnější než to na přilbě.

Pohybem ruky vyvolal ve vedlejším tmavém poli panel ovládající vlnovou délku, podchytil kurzor umístěný přibližně uprostřed stupnice a prudce ho přesunul až k jejímu hornímu okraji.

Štít přilby na okamžik zčernal. Dokonce i ovládací panely ztratily barvu a změnily se v pavučinu zlatých nitek.

Kolem majora Stupaka se rozprostřela neproniknutelná noc.

Plynulým pohybem zvolna měnil frekvence. Mohl přejít ihned na kteroukoli zvolenou, ale nespěchal.

Když se v okně ukazatele frekvence objevilo číslo 453, vzplanulo na obloze první světlo. Za okamžik se rozzářila další. I bez přepočítání věděl, že je jich dvanáct, pevně připevněných k obloze. Dvanáct bodů naočkovaných světu, možná posledních, na jejichž stabilitu a neměnnost se dalo spolehnout. Každý označoval jeden z orbitálních radiomajáků, podle kterých se orientovaly všechny naváděcí a navigační systémy. Jednotlivé satelity vysílaly signály na zvláštních, jen pro ně vyhrazených frekvencích a v přilbě je viděl nad sebou jako různobarevné plamínky mrkající na obloze, každý svým specifickým pulzem.

Pohnul kurzorem a radiomajáky zhasly jako sfouknuté svíce na narozeninovém dortu. Zmenšil délku přijímaných vln, až okolní prostor zaplnil oslnivý přísvit, jako by těsně u země najednou zazářil úplněk. Opět se objevila okolní krajina, nemilosrdně obnažená v proudu ostrého světla řinoucího se z oblohy měla v sobě něco přízračného. Každá puklina a nerovnost půdy, zbavená ochrany trávy, mlhy nebo i pouhého zakaleného vzduchu, bodala do očí jako holá kost trčící z těla.

Pohyboval se nyní v pásmu nejkratších radiových vln. Záře padající z oblohy pocházela z vojenských detektorů na oběžné dráze, celá léta shromažďujících údaje pro velmoci, které se o ně zajímaly stále méně.

Důstojník se nyní zaměřil na opačnou stranu, k nižším frekvencím. Každou chvíli kolem něj vzplanuly barevné ohýnky, sloupy a desky radiových vln. Magické oko se chvělo a vibrovalo, oscilovalo stovkami rozdílných rytmů, různými způsoby osvětlovalo krajinu i předměty, občas stanulo na matném povrchu, jindy ho změnilo v průhledný kryt krystalických struktur. Radioreflektory se rozsvěcovaly na různých místech přízračné krajiny jako světla jiskřící na sněhu, míhaly se po obloze, pokrývaly řídkými stehy úbočí i roviny, hromadily se kolem cest a křižovatek. V ultrakrátkém pásmu světelná féerie dosáhla maxima, zalila všechno oslepivou září, aby hned nato prudce potemněla a přešla v nazelenale šedou marsovskou krajinu, vykreslenou infračervení.

Během tohoto putování po pásmech jeden z bodů vzdálené cesty opakovaně mrkal barevnými ohníčky. Bylo jich tolik, že důstojník přikázal počítači zobrazit úhrn tamní emise.

V životě ještě nic takového neviděl. Konvoj zářil na všech frekvencích jako vánoční stromeček. Rudě svítily vysílače televizních vln, karmínově čtyři rozsahy UKV, blikala poziční boje, mrkaly fialové plamínky palubních počítačů náklaďáků, předávajících průběžně zpracovávané informace své ústředně.

Z vozu jedoucího na druhé pozici konvoje oslňovala jiskra planoucí všemi barvami, od tmavofialové až po světležlutou. Tak se ve spektrovizuálních modelech prezentovaly šifrující satelitní radiotelefony, jejichž vysílání neustále přeskakovalo z jedné frekvence do druhé, aby tak maximálně ztížilo své naskenování všem kromě patřičného příjemce, kterého tímto bláznivým poskakováním po frekvencích vedla speciálně šifrovaná pomocná páska.

Běžné konvoje takové vybavení nemívaly. Důstojník uložil počítači analýzu pohybu mnohobarevné jiskry a jeho promítnutí do mapy uložené ve vnější paměti. Po chvíli zlaté stehy vykreslily na vnitřní stěnu přilby orientační náčrtek, ze kterého vyplývalo, že konvoj minul Parachovku, na této trase nejvhodnější místo pro nocleh, a pomalu se sunul dál.

Požádal počítač o návrhy.

Obdržel identifikaci pozičních bojí a části vysílaček. Z registru vyplývalo, že náleží firmě registrované ve Lvově, podle neveřejných záznamů spojené s nějakým Stavroginem.

Z majorova hlediska nebyl tento Stavrogin důležitý ani hrozivý, takže Fedor ztratil o konvoj zájem. Nacvičeně předal údaje do jednoho ze dvou počítačů svého pancíře a přikázal mu další pozorování úseku mezi Bojarkou a Čertovým zákrutem. Kamery na věžičce ožily a nepatrně se pohnuly. Ve stejném okamžiku se policistův štít zvedl a se stěží postřehnutelným šumem zmizel ve dvojitém pancíři přilby.

Fedor Stupak přimhouřil oči. Opět byl sluneční večer po parném srpnovém dni, opět byla zaplavena hromadami smetí jak políčka přímo pod vrcholkem, tak i vybledlá krajina, v níž jen s velkým úsilím bylo možné odlišit proužek vzdálené silnice.

Název Čertův zákrut nebyl na žádné mapě. Používali ho pouze uživatelé této cesty – vozkové, kurýři a lidé jako Perhat, dále řidiči a strážci najímaní k ochraně konvojů.

Podrážděný Perhat vysvětloval, že samozřejmě tudy nehodlá dnes projet. Jedině naprostý blázen by projížděl Čertovým zákrutem v noci. „Proč tedy nezastavil na noc v Parachovce, jak je zvykem většiny konvojů mířících do Kyjeva?“ dotazoval se hlas na druhé straně satelitního telefonu. „Mám své důvody a nehodlám je vysvětlovat,“ odpověděl Perhat. Vede konvoj, nesedí v kanceláři geschäftführera v Kolíně, ale je tady, ostatně zná toto místo jako své boty. Ne, nehodlá odbočit na Radomyšl, nemá žádný důvod uhnout z této silnice. Smí to centrála vědět? Ovšem. Na opuštěném parkovišti, asi za patnáct kilometrů. Ano, v širém poli. Není v jeho zájmu. Samozřejmě bude informovat. Perhat zná své povinnosti. Perhat zná závažnost a zvláštnost tohoto pokynu, samozřejmě, příkazce smí požadovat vysvětlení, ale on nebude vysvětlovat každou půlhodinu každému sráči, který právě usedl v centrále a využívá toho, že všichni zkušenější kolegové odešli domů. A klidně informuj, polib si šos, a končíme tento rozhovor, než ti vyložím, kdo tě počal a za jakých okolností.

Vší silou praštil sluchátkem do drátěné vidlice v koženkovém potahu kabiny. Mlčel, a zlost z něj sublimovala jen pomalu.

Proč se vlastně tak rozzuřil? Ze ho chtějí hlídat jako mimino? Když se dal na tuto práci, mohl to čekat. V podstatě seřval toho kreténa za to, že zavolal zrovna ve chvíli, kdy rozhovor s Francouzkou zamířil žádoucím směrem.

Teď patřičná nálada zmizela. Dobře věděl, že jak na ni pohlédne, bude muset vysvětlovat, proč a na koho křičel – a zase zpitomí. Soustředil se na dvanáctipalcovou obrazovku tenkou jako krabička sirek, připevněnou v koutě mezi předním sklem a levými dveřmi. Jako obvykle na cestách byla naladěna na televizi a ukazovala jakési platfusáky s kravatami, jak si vzájemně dokazují, že světový obchod s valutami a cennými papíry vůbec neprožívá krizi, pouze odráží přirozené rozpory zájmů přechodného období.

Delší dobu zaplňoval kabinu pouze stěží slyšitelný zvuk motoru. Perhat usilovně přemítal, jak navázat přetrženou nit.

Ženu vedle něho by miliony lidí poznaly na první pohled. Jmenovala se Jacqueline Tenardová, měla černé, mírně zvlněné vlasy, a vlastně nebyla jeho typ. Měl raději blondýnky, i odbarvené, s velkými ňadry a půvabnými rtíky – přibližně takové, jako jsou striptérky vlnící se u tyče v kyjevském „Potěmkinu“, kde s kumpány nejčastěji utrácel prachy vydělané s nasazením života. Tahle Francouzka však neměla prsa o moc větší než on a tělo, i když hezké, bylo příliš masivní, snědá tvář měla v obrysu nosu a brady něco mužského. Netušil, proč ji pozval do kabiny svého náklaďáku a proč nedokázal zahnat myšlenku, jak by bylo fajn servat z ní blůzičku a zelené bermudy, potom ji převalit na úzkou matraci v kabině a vymáčknout z ní výkřiky rozkoše. Při každé takové myšlence se mu navzdory klimatizaci udělalo horko a musel se rychle soustředit na něco jiného.

„Co ti dva,“ zeptala se Jacqueline, než stačil něco vymyslet, „ti dva v prvním nákladáku… Kde přišli k takovým divným přezdívkám? Velký Pátek a Tlustý Čtvrtek?“

„Určitě jste Čtvrtka viděla.“ Tohle rozhodně nebylo téma, o které mu šlo. „Sto třicet kilo živé váhy.“

„Ale proč Čtvrtek?“

„Prostě to tak vyšlo. Je tlustý a jezdí spolu s Velkým Pátkem.“

„A Pátek?“

„Taky jste ho viděla. Je to kus chlapa, proto Velký. A Pátek je prostě jeho jméno. Pátek. Po vašem je to,“ chvíli přebíral svou znalost francouzských slovíček, „vendredi. To nevíte?“

Fond měl svou ústřednu pro střední Evropu v Polsku a Jacqueline, jak se přesvědčil, uměla polsky docela dobře.

„Ach tak, samozřejmě. On je také Polák?“

Perhat přikývl.

„Byl u policie, tedy politické policie, něco jako je vaše Sűreté. Jednoho dne se však změnila situace a musel šupem změnit místo pobytu.“

Náklaďák v čele kavalkády dvakrát zablýskal brzdovými světly. Mechanicky, téměř podvědomě, předal signál řidičům dalších vozů a ubral plyn. Před několika lety vybuchl v těchto místech transportér s municí a povrch cesty byl dodnes rozbitý. Znamenalo to, že k parkovišti zbývá už jen pár minut. Jacqueline mlčela.

„Dopovím to. Změnila se situace a novým náčelníkem se stal chlápek hledající hošany, kteří mu kdysi zlikvidovali parťáka. Víte, šlo o jednoho národně katolického funkcionáře. Mařil výstavbu kapitalismu, tak na něho poslali Pátka s partou, samozřejmě bez příkazu, všechno jen ústně, aby ho sejmuli.“

„Sejmuli?“

„Tak tomu říkají. Nejdřív ho zjebali a potom ho podřízli. Zajímalo by mě, jestli to vymyslel Pátek. Je to důmyslné, víte: starý mládenec, žádné holky, všechno dokonale hrálo. Pitva, pár šikovných poznámek v novinách a už to bylo, údajně obyčejný katolík a ve skutečnosti homosexuál, kterého nějaký chlapeček z městského záchodku vzal břitvou pod krkem. Právě tomu říkají bezpečáci ‚sejmout‘. Zabít člověka umí každý trouba, ale je třeba udělat to promyšleně, aby svět nezískal dalšího mučedníka.“

Po očku sledoval její výraz, ale nedokázal z něj nic vyčíst.

„Být v Polsku gayem je zahanbující, že?“

Dobře mu tak. Právě se chystal vyprávět, kdo razí cestu jejímu milovanému konvoji a Šípkové Růžence, a ona právě pochopila, co je nejdůležitější.

„Určitě víte líp, jak to u nás dneska vypadá,“ řekl chladně. „Já tam bývám málokdy a jen nakrátko.“

Mírná zatáčka, pohnul volantem a potom, aniž jej pustil, se protáhl, až mu luplo v páteři. K čertu s touhle ženskou. Proč se vlastně zaměřil zrovna na ni?

Vždyť na dálnici není o sex nouze. Parkoviště i odpočívadla jsou plná holek a každá z nich bude šťastná, když si vybereš zrovna ji. Celá rodina nebo i několik rodin se skládá na její intimní prádlo a kosmetiku, aby si projíždějící klient vybral zrovna ji a ne jinou. Když se to nepodaří, bude rodina žrát otruby.

Perhat je využíval málokdy. Mohl si dovolit Kuklatova děvčata, prověřená a vybraná. Na tomto úseku se po přivolání Netem nebo CB objeví do patnácti minut, vždycky s typickou dodávkou, vzadu upravenou k dílu a vpředu se dvěma ramenáči. A pokud má vážený klient nějaké rafinovanější přání, prosím, možná ne do čtvrt hodiny, ale do půlhodiny určitě dostane všechno až pod nos. Perhat jezdil touto trasou už čtyři roky, už by ani nedokázal spočítat, kolika různým nadacím vedl podobnou karavanu, a tak do dobrodinců Odtamtud a jejich zálib trošku viděl.

K čertu s tou ženskou. V Kyjevě si vezme nejprsatější a nejvycvičenější blondýnku, jakou Kuklat… Dost! Už na to nesmí myslet. Do prdele, copak je mu patnáct, že si neporadí s vlastní erekcí?

„Nechtěl jste tomu úředníkovi prozradit, proč budeme spát v širém poli,“ změnila po chvíli mlčení téma. „Mně to snad můžete říct. Ostatně…“

Ostatně já tomuhle všemu šéfuji, měla nepochybně na mysli.

„Není to širé pole. Už dva měsíce je tam Skrebecova hlídka, a s ním si to tady skoro nikdo nechce rozházet. Budeme bezpečnější než ve městě.“

Opět ho přerušilo zavrnění sluchátka, tentokrát to však nebyl satelit. Červené světýlko signalizovalo spojení interkomu. Gestem se Jacqueline omluvil a sáhl po klávesnici ukryté pod palubní deskou.

Volal Claude, vedoucí televizního týmu, jehož nápadně pomalovaný vůz jel hned za sněžně bílou sanitkou Šípkové Růženky. Do doby večerního přenosu zbývalo čtyřicet minut a Claude se obával, aby na to vedoucí konvoje nezapomněl.

„Všechno je v pořádku,“ uklidňoval ho Perhat. „Hned zarazíme na noc.“

„Můžeme zastavit na odpočívadle. Příprava zabere jen pár minut, ale musíme být připraveni přesně v…“

„Řekl jsem, že je vše v pořádku.“ Vlevo minuli velký billboard, po kterém se Perhat mechanicky otočil. „Dojíždíme k parkovišti, bude spousta času.“

Už tuto reklamu minul mockrát, ale nikdy neodolal, aby na ni alespoň na okamžik nepohlédl. Při letmém pohledu koutkem oka se na desce u cesty objevilo mimino naražené na rožeň nad pekelným ohněm. Samozřejmě tam nic takového nebylo, jen sklenka šťávy mezi barevným ovocem a nápis: „Přírodní zdraví“. Perhat dobře věděl, že jde o reklamní trik, že štáb odborníků na fyziologii zraku, se zázemím výkonných počítačů, dlouho sestavoval barevné čáry a skvrny právě tak – ale přestože to věděl, hlava se mu obracela sama, pořád se stejnou instinktivní nedůvěrou a potřebou ověření. Netušil, proč k čertu někdo postavil tuto reklamu v zemi, kde ovoce a zeleninu požívali jen po předchozím zkvašení a destilaci, ale z nějakého důvodu tento už vybledlý billboard nikdo neponičil. Nikdo ho nepočmáral ani nevyvrátil. Jen u horního okraje bylo jako rozsypaný pepř pár černých kapek průstřelů. Jehlové kulky z kalašnikova dokázaly utrhnout nohu nebo změnit trup v krvavou hmotu, ale musely narazit na nějakou překážku, která je dokázala roztočit. Tenkou deskou prolétly jako papírem a zůstaly po nich jen třímilimetrové dírky.

V každém případě to znamenalo, že přijde odbočka vpravo na velký vyštěrkovaný plac u paty nevysokého pahorku. A že Jacqueline za chvíli opustí kabinu jeho náklaďáku.

Nechápal, jak k tomu došlo – když se rozjeli, nepochyboval, že stráví noc v jeho vozu. Místo toho celý den prokecali naprázdno a byl od svého cíle stejně daleko jako ráno.

Navíc o to přestal stát.

Nic ho nenapadalo. Zlobil se na ni. Vlastně se na paní doktorku zlobil od té doby, co ji poprvé uviděl ve Lvově, a skutečnost, že z nějakého důvodu zatoužil strhnout z ní šaty a povalit ji pod sebe, tuto zlobu jen zesilovala. A nejvíc jeho vztek přiživoval nejasný dojem, že pokusem upozornit slavnou doktorku na vlastní osobu ze sebe dělá blázna.

„Ostatně s takovou vedoucí jako jste vy nemůžeme tábořit u žádné osady,“ ponouklo ho něco pokračovat, když Claude domluvil.

„Prosím?“

„Nocleh. Ptala jste se, proč v širém poli. Vlastně proto, že jinak se seběhnou davy žebravých dětí a žen, začnou lamentovat a hrát komedii, a vy místo toho, abyste je vyhodila, začnete rozdávat náklad. Stejně jako posledně. Předpokládám, že je fajn cítit se jako pohádková víla, ale kdybych vám to dovolil, přivezli bychom do Kyjeva jenom prázdné bedny.“

Kousla se do rtů.

„To není vaše starost.“

„Ale je. Odpovídám za náklad.“

„Náklad je určen právě takovým lidem. Nevidím důvod, aby…“

„Náklad je určen charitativní nadaci v Kyjevě,“ přerušil ji důrazně. „Až mi podepíší cargo, prosím, víc mě nezajímá. Vy se vrátíte do své veselé Francie, ale já tady zůstanu a nehodlám si je znepřátelit.“

Jacqueline na něj udiveně pohlédla.

„Naprosto nechápu…“

„Nechápete spoustu věcí.“

Kousl se do jazyka. Ať jde k čertu, říkal si. Ať jde všechno k čertu. Nepotřebuje nikoho. Večer zajde na kopeček ke strážným a urazí nějakou flašku, to ulehčí duši.

Odbočka vpravo. Přibrzdil. Musí oznámit interkomem, že se tady přespí, že se dneska dál nejede, ale proč? Nemají oči? Auto se zakolébalo na výmolech. Jacqueline mlčela, on také. Raději se na ni nedíval. V televizi nahradil platfusáky velký černoch s gloksnou vyholenou do jezevčích pruhů, který cosi rytmicky skandoval a dorážel přitom pupkem na sboristky.

Fakticky nic nechápala. Proč by ostatně měla? Přijela z jiného světa, sehraje tady svou roli a vrátí se tam, kam patří. Těžko jí to vyčítat. A těžko chtít, aby tomu bylo jinak.

Vyštěrkované parkoviště bylo prázdné – touto dobou už nikdo nečekal, že přijedou klienti. Perhat zpomalil, zatočil jedenáctimetrovým tirákem a postavil se vedle Velkého Pátka, čelem ve směru další cesty. Potom vypnul motor. Chvíli pohlížel do suchého houští oddělujícího parkoviště od silnice.

„Tak, pro dnešek bychom to měli,“ pronesl posléze.

„Jistě… Děkuji,“ přikývla. „Půjdu. Musím se připravit na večerní přenos.“

K vlastnímu překvapení se dotkl její ruky – štíhlé, pěstěné dlaně, která při jeho dotyku ztuhla. Odvážil se pohlédnout jí do očí. Ne, nejspíš se na něho nezlobí.

„Omlouvám se.“ Nepoužíval toto slovo příliš často. „Tedy za svou neomalenost.“

Zavrtěla hlavou.

„Nemusíte se omlouvat. Máte nejspíš pravdu. Občas mívám pocit, že tady opravdu něco nechápu.“

„Ať to tak zůstane. Bude to pro vás lepší.“

Teď by konečně mohl začít hovor, na který se chystal od rána a který mu překazil telefon z Kolína.

„Půjdu,“ pronesla po delší pauze. „Musím se připravit…“

Už se otáčela, když se dvířka na její straně rozlétla. Přestože ji už pár vteřin nedržel za ruku ani si nehleděli do očí, cítil se jako přistižený in flagranti.

„Pojď, drahoušku,“ zvolal někdo nepřirozeně vesele. „Hadry, make up a vysíláme! Ahoj, šéfe,“ hodil nad koleny Jacqueline po Perhatovi, který nehodlal odpovědět ani formálním pokývnutím.

Byl to Claude. Otevřenými dveřmi se do příjemného chladu kabiny vedral závan žhavého vzduchu, rozpáleného srpnovým dnem. Perhat nechtěl ani myslet na to, co se děje v několika neklimatizovaných autech, která musel najmout ve Lvově, když zjistil, že se náklad do jeho auťáků nevejde.

„Dveře!“ křikl pro všechny případy, když Jacqueline za doprovodu Claudova plácání sklouzla ze sedadla přímo na zem. Neobratně je přivřela, musel se naklonit a pořádně je přibouchnout. Šum klimatizace zesílil, pobídnut náhlým vzrůstem teploty.

Chvíli seděl a uvažoval, proč ten žabožrout vyskočil ze svého vozu a přiběhl otevřít Jacqueline dveře. Nakonec dospěl k závěru, že to „chérie“ bylo určené jemu. Žabožrout chtěl nejspíš Perhatovi připomenout, že se oslovují „drahoušku“. Bylo mu do smíchu.

Čas pustit se do práce. Připravit tábořiště, dohlédnout na lidi, určit služby… Otevřel dveře a po blatníku sklouzl na štěrk chrastící pod nohama.

Budovy Svatého Mikuláše, rozložené v borovém lese, asi dvacet kilometrů od Lvova, zabíraly hezkých pár hektarů. Projektovali a stavěli je ještě sověti, se sobě vlastní přezíravostí k racionálnímu využití lidského úsilí, stavebního materiálu a prostoru. Ohromné stavby, ne nepříbuzné egyptským pyramidám, dělily navzájem desítky metrů široká prostranství. Když později nemocnice změnila patrona z Hrdinů socialistické práce na Svatého Mikuláše, začali tyto prostory nepromyšleně zastavovat. Nejdříve se objevila nízká stavení s dalšími pokoji pro nemocné, hospodářské budovy a diagnostické ordinace pro moderní přístroje, s nimiž se v ohyzdných gigantech nepočítalo. Později, když začal u Svatého Mikuláše vládnout profesor Jurij Kostyšin, zaplnila zbytek prázdných prostor spousta baráčků a přízemních domků s typickým americkým průčelím z plastových desek. Jak význam nemocnice rostl, přibývaly na jejím území byty, obchody a sklady, až nakonec mezi sovětskými mramory vyrostlo neveliké městečko.

Toto městečko, sídlo vyvolenců osudu, žárlivě střežilo svůj blahobyt před nezvanými hosty. Dvoumetrová zeď, která je obklopovala, byla zvýšena a zesílena dvojitým plotem z ostnatého drátu, kolem kroužili hlídači v černých uniformách. Mluvilo se o četných čidlech, kamerách a smrtících pastech, nalíčených na vetřelce, nikdo o nich však nevěděl nic určitého. Zvenčí nebylo do budov pro pacienty moc vidět, strážných pak bylo lépe se neptat. A kdyby někdo projevoval přílišný zájem, místní lidé by se s ním vypořádali sami. Nemocnice tak či onak živila celé okolí, veškeré naděje lidí na relativní bezpečí spočívaly výlučně na primáři vzbuzujícím všeobecnou úctu. Kostyšina tady nenazvali jinak než „náš profesor“ a pouhé pronesení jeho jména bez náležité úcty stačilo k tomu, aby člověk dostal přes hubu.

V křehké rovnováze sil si Kostyšin dokázal vybojovat postavení údělného knížete. Nejstarší lékaři ostatně tvrdili, že feudální systém vlády platil v nemocničním komplexu hned po jeho vzniku a Kostyšin jej pouze rozvinul do možností, o jakých žádný z jeho předchůdců nemohl ani snít. Kostyšin uzavřel smlouvy se všemi skupinami, které měnil podle toho, jaká klíčová ministerstva kontrolovaly, ale nikdy nedovolil, aby některá převzala kontrolní balík akcií. I všemohoucí Potapov si musel dát zajít chuť na ovládnutí Svatého Mikuláše. Nemocnici potřebovali všichni a tato skutečnost byla zárukou její nezávislosti – a když se někdo pokusil porušit realitu, postavil proti sobě pevnou frontu ostatních. Kostyšin byl ostatně dost rozumný, takže neopouštěl svůj obor. Spokojil se s příjmy, které mu poskytovaly vzorové kliniky, využívající zvláštní přízně vlády a mezinárodních organizací. Kromě toho dovoloval svým pracovníkům působit jen v několika oborech, úzce spjatých s jejich základní specializací.

Málokdo věděl, že profesor už hezkých pár let opouští svou luxusní vilu stále řidčeji. Řízení svěřil nejstaršímu synovi, pečlivě vyškolenému v USA v oboru naprosto nesouvisejícím se zdravím. Běžné záležitosti zajišťoval Kuzev. Jen zasvěcenci věděli, že opravdovým mozkem byl vždycky právě Kuzev a jen jeho obratnost rozhodla o úspěchu nemocnice v těžkých letech. Kuzev byl dostatečně prohnaný a bystrý, aby se napojil na nejmocnější. Samotná prohnanost ale nestačila. Byla nutná ještě patřičná výchozí pozice, konexe, peníze, které by bylo možno rozmnožit, a konečně charisma přitahující lidi, aby se pak dalo těžit z jejich úsilí. Kuzev nic z toho neměl, kdežto Kostyšin všechno. Oba na sobě bezmezně záviseli, jak jen lidé mohou na sobě záviset, a zdálo se samozřejmé, že mladý Kostyšin bude na Kuzeva spoléhat stejně jako otec.

V každém případě právě Kuzev vymyslel Šípkovou Růženku a teď se o ni bál.

Na Kuzevově stole stály čtyři telefony, ale všechny podle sovětského zvyku sloužily výlučně ke zvýšení jeho prestiže. Skutečný telefon, velký jako zápisník, nosil s sebou v náprsní kapse. Protože přikázal, aby všechny hovory jakkoliv související s konvojem okamžitě přepojovali k němu, ohlášení kolínské nadace ho vytrhlo z právě končícího jednání se zástupci náčelníka celní správy místního letiště. Lidé ovládající ve Lvově hranice neměli ke Svatému Mikuláši závazky, takže skoro každý transport objednaný nemocnicí vyžadoval dlouhá jednání a zákroky. Vlastně by bylo vhodné dodat – dosud neměli. Doktora bude potřebovat dříve nebo později každý.

Přestože Kolín vlastně nechtěl nic důležitého, šéf nemocnice využil příležitosti, aby předal únavnou záležitost jednomu z náměstků, a odebral se do své soukromé pracovny.

Kuzev měl dvě pracovny. V oficiální mahagonové, vybavené s patřičnou pompou v hlavní budově, pobýval jen při přijímání zájemců. Z nějakého důvodu se tam necítil dobře a pokud mohl, přecházel do jedné z novějších staveb, spojené s hlavní budovou skleněným tunelem. Průchod vyžadoval nepatrné prodloužení cesty, zato byl nepřístupný nižšímu personálu. Tentokrát se však pospíchající Kuzev rozhodl projít přímo částí nemocnice vyhrazenou pacientům. Navzdory nastávajícímu večeru tu ještě vládl živý ruch. Kolem lůžek i na schodech posedávaly celé rodiny, kolovala vodka a štangle salámu, lidé halasili a strkali vlhké svitky bankovek procházejícím ošetřovatelkám a sanitářům. Synové, otcové a matky nemocných se mačkali ve frontách před ordinacemi v naději na přijetí některým doktorem. Kdyby tušili, kdo je ten šedivý, mírně kulhající muž, procházející mezi nimi, vrhli by se na něj a cpali mu peníze. I proto Kuzev nikdy nenosil bílý plášť ani stetoskop, podle nichž dav každodenně kočující po nemocnici zpravidla poznával své bohy.

Takové to mělo být ještě několik hodin. U hlavní brány se už točila armáda autobusů, dodávek a nákladáků, pojíždějících mezi nemocnicí a městem. Kuzev kdysi přikázal, že po deváté večer se z nemocnice nesmí nikdo odvézt – nemarodíš, tak jdi do města pěšky. To bylo vlastně jediné, co od řidičů požadoval. Poplatek za právo jezdit touto trasou omezil na symbolických pár krejcarů s tím, že se mu to vrátí ve věrnosti a oddanosti okolí. Nesnažil se ani pobírat desátek z toho, co od nemocných a jejich rodin inkasovali doktoři či sestry. Zaměstnanci této části Svatého Mikuláše jako v nejnižším kruhu Dantova pekla nedostávali od Kostyšina peníze, museli se uživit sami. Pokud si některý z nich získal mezi klienty zvláštní úctu a bohatl, mohl počítat se zájmem představených a časem s postupem do některého z lepších oddělení, kde se léčili pacienti přicházející do nemocnice na soukromá doporučení.

Většina z nich se občas blahosklonně vyjadřovala o profesorově „filantropii“, s níž velkodušně toleroval tlupy hlučných chudáků, kteří okupovali jeho kliniku. Kuzev je nehodlal vyvádět z omylu. Ve skutečnosti nikoli významní pacienti, i kdyby se odvděčovali bůhvíjak astronomickými sumami a úsluhami, ale právě tito ubožáci, klopící tady celoživotní úspory, byli hlavním zdrojem příjmů Svatého Mikuláše.

Na schodech u východu z budovy zvedl Kuzev k uchu telefon a přikázal sekretářce, aby ho spojila s Vendzilovičem.

Vendzilovič se tou dobou právě procházel po štěrkovitém parkovišti mezi Parachovkou a Čertovým zákrutem. V protáhlé nemocniční dodávce seděla jen zrzavá a buclatá ošetřovatelka s ohrnutým nosíkem přezdívaná Kádinka, a z nedostatku lepší zábavy na ni dorážející Věnička, Perhatův střídač, kterému šéf ráno přikázal, aby si našel místo v nějakém jiném autě. Při zazvonění satelitního telefonu Kádinka vyskočila a když zjistila, kdo chce s doktorem mluvit, rozběhla se pro něj.

„Vendzilovič? Co to tam, hm, tropíte?“ Kuzev právě míjel uctivě se klanějícího hlídače vyhrazené části nemocničního parku. „Volá mi z Kolína nějaký hysterik, že jste se nezastavili na noc, že Perhat nedodržuje plán a držkuje. Tak co se děje?“

Vendzilovič neměl úroveň. Jeho povinností bylo poskytovat šéfovi kdykoliv vyčerpávající informace, ale teď jen něco kuňkal a nakonec musel přiznat, že neví, proč se zastavili zrovna tady a ne někde jinde. Jeho horečné ujišťování, že děvčátko se cítí dobře a všechno je v pořádku, Kuzev rozhněvaně uťal:

„Copak vám musím připomínat, proč tam jste?“

„Ne, Borisi Fjodoroviči,“ ujišťoval doktor a v duchu se proklínal.

„Ale já vám to stejně připomenu. Jste tam proto, Vendziloviči, že vás profesor kvůli vašemu otci vytáhl z bídy, vyslal na stáž, vyučil a vůbec udělal z vás člověka. Investoval do vás, rozumíte? Věřil vám. A Bůh vás chraň ho zklamat, protože bez něj jste míň než hovno, poňal? Každý den mám na vaše místo třicet jiných.“

„Borisi Fjo…“

„Končím,“ zavrčel Kuzev a přerušil spojení. Za chvíli už vstoupil do své pracovny. Usedl za stůl, prostý a funkční, bez baterie telefonů, nijak nepřipomínající mahagonové letiště v hlavní budově, a se sluchátkem v ruce dlouze uvažoval.

Problém byl v tom, že nevěděl, co se mu vlastně nelíbí. Telefonát z kolínského sídla nadace určitě nebyl důvodem ke znepokojení. Perhat nedodržel plán? Tady nebylo dodržování plánů ctností ani důkazem moudrosti. Jenom nějaký pitomý šváb, který celý život nevystrčil nos z ochranného prostoru luxusních hotelů, v tom mohl vidět něco zvláštního. Na silnici vládl klid, poslední spory mezi syndikáty, maskovanými pod tradičními názvy družstva, eliminovala tři měsíce stará dohoda, takže spory neožijí, pokud něco radikálně nezmění rozložení sil. Zítra navečer dojede sanitní vůz do Kyjeva, kde už bude na holčičku čekat Hartovo letadlo… Co se vlastně může stát? Odkud pramení ten zvláštní mučivý neklid?

Šlo o to, že Kuzev se naučil nepodceňovat svůj podvědomý neklid. Jinak by už dávno nežil.

To ta zatracená televize, uvědomil si, proč sem přišel. Na jedné straně věděl, že to nemocnici prospěje, přinese konkrétní další peníze. Ale na druhé, přestože souhlasil se všemi argumenty, kterými ho přesvědčovali a kterým nemohl upřít logiku, instinkt starého lišáka se bránil věhlasu. Celý život byl přesvědčen, že všechno je třeba řešit diskrétně – čím větší je hodnota kontraktu, tím míň lidí o něm má vědět. Jeho podvědomí nepochybně dráždil vpád televize do této záležitosti.

Přikázal sekretářce přepnout DCI 6 na monitor v jeho pracovně a ještě před začátkem přenosu zavolat do Kyjeva Stavišinovi.

Stavišin se nekonal a jeho podřízení nevěděli nic podstatného. Silnice byla prázdná jako málokdy, v protisměru jen pár větších konvojů. Vyhýbání může Perhata zdržet v Čertově zákrutu delší dobu. Většinou samí staří známí, z cizích jen větší transport elektroniky z Krasnodaru, už jej prověřili, všechno v pořádku. Konvoj nadace zaparkoval u pahorku, na kterém sídlila už několik měsíců Skrebecova hlídka (chytré – řekl si Kuzev a v duchu souhlasil se vší chválou, s níž mu Perhata doporučoval Stavišin). Americké letadlo už stojí na letišti, zítra ráno natankuje.

Rozhovor však Kuzeva z nějakého důvodu neuklidnil. Měl nepříjemný dojem, že nejde o televizi. Na něco zapomněl, na něco zásadního, ale na co – ani kdyby ho zabili, nevzpomene si.

Co vlastně touto dobou pohledávají na trase krasnodarci, navíc s jakousi elektronikou? napadlo ho, ale nestačil se na tento problém soustředit, protože obrazovku zaplnilo pomalu rotující prostorové logo sítě DCI 6 a hned potom animovaný titulek „Gingko Convoy“.

Doug Schlaf, zaměstnanec Natures Friends Group, nazývané všeobecně Hartova parta, sledoval totéž na očním displeji v kavárně Starbucks nad zbytky opožděné snídaně. V Seattlu se blížila jedenáctá. Přesto za oknem, u kterého Doug seděl, bylo nevlídné šero. Jako většinu roku mrholilo a déšť kropil rybí slizkostí ulice, domy i veliký billboard TIOMKIN PIEROGAS vznášející se nad nimi.

Počasí bylo nepochybně nejslabší stránkou tohoto města, ale z hlediska manažera, jakým byl Doug Schlaf, nemělo žádný význam. S přesunováním ekonomického centra světa ze západní Evropy do východní Asie se ekonomické centrum Unie přesouvalo z východního na západní pobřeží USA. Formálně se sice úřadovny v New Yorku a Washingtonu ještě nazývaly hlavními, ale to byla stále větší fikce. Ale ať to byla fikce nebo ne, Doug si nemohl dovolit oficiální přechod z centrály do filiálky – to by znamenalo služební degradaci. Jediným východiskem bylo neustále cestovat, být pořád u hotelové, letadlové nebo kavárenské koncovky sítě. Pro čtyřiatřicetiletého Douga, muže s dokonalým zdravím a perfektní fyzickou kondicí, vyhýbajícího se jako ohni jakýmkoliv trvalejším vztahům se ženami, to nebyla moc přehnaná cena za postavení jednoho z náměstků organizačního byra Hartovy party.

Závan vzduchu a řinčení talířů ho upozornily, že číšnice odnáší z jeho stolku nádobí. Musel na chviličku odsunout displej alespoň z jednoho oka, usmát se na ni a něco prohodit. Obsluhovala ho už při třetí snídani a byl nejvyšší čas, aby se s ní spřátelil.

Tentokrát se však omezil jen na úsměv a pokynutí hlavou přibližně kamsi jejím směrem. Televizní obraz, promítaný počítačem a zabírající dvě třetiny interface okna, byl trošku rozmazaný a občas mizel hlas. Sáhl po klávesnici vysunuté ze spodního okraje desky a chvíli otáčel trackballem ve snaze o nápravu. V anglické verzi byl zvuk mnohem lepší, zato obraz občas ztrácel plynulost a trhaně poskakoval na znamení, že kavárenský počítač stěží zvládá proud údajů, které Dougovi umožňoval čerpat ze serveru NFG jeho osobní kód.

Na pozadí obrysu Evropy se zvětšenou Ukrajinou se posunovala kolona nákladáků označených typickým zeleným listem a nápisem: „Gingko Foundation“ na vysokých postranicích. Kamera najela na tento list a na chvíli utonula v zeleni, z níž se po několika sekundách jako z mlhy vynořilo studio.

V něm mladý mulat ve zlatých kovových brýlích a černovlasá dívka s mírně šikmýma očima připomněli divákům, že jde o další, už třetí spojení s konvojem Gingko Foundation, který míří do Kyjeva. Ačkoliv v levém dolním rohu mrkal nápis „Live“, pokládali za potřebné dvakrát zdůraznit, že půjde o přímý přenos.

Potom byl jako vždycky opakován příběh malé Olgy, kterou díky penězům televizních diváků a sponzorů nyní vezli na speciální operaci do Švýcarska.

Následoval vstup nějakého výstředního štábu, polepeného fotografiemi děvčátka a přecpaného telefonujícími lidmi. Dvojice mladých moderátorů vzrušeně oznamovala, kolik peněz a odkud přibylo na konto nadace od posledního, odpoledního přenosu. Padala jména firem, které zaplatily nejvíc, doplněná jejich krátkými filmovými vizitkami.

Potom opět mulat a poloviční Asiatka obšírně probírali nemoc malé Olgy tak zamotané, že tomu skoro nikdo nerozuměl.

Následoval reklamní šot.

Potom opět pečlivě zrežírovaný chaos štábu: zástupce antidepresiva Extáze D, které nezpůsobuje závislost, předával moderátorům certifikát s celými dvěma miliony určenými na konto Gingko Foundation. Částka na šeku velkém jako ubrus, třikrát předčítaná, vyvolala bouřlivé ovace mládeže shromážděné ve studiu.

A opět reklamní šot.

Teprve po něm spojení s konvojem.

Kamera nejdřív ukázala kus cesty, dlouhý záběr klouzal vzduchem roztřeseným horkem nad stužkou silnice mizející na obzoru až k parkovišti nacpanému mohutnými nákladáky. Jeden z nich zaplnil celý záběr, načež obraz přebrala druhá kamera, ukazující zblízka bílý žlábkovaný bok tiráku s emblémem nadace. Před tímto pozadím stála Jacqueline, jako obvykle usměvavá a vzrušená. Několik standardních slov na uvítanou a posvátná otázka ze studia: „Jacqueline, všichni se ptají, jak to u vás vypadá? Jak se cítíte?“

„Cítím se moc šťastná,“ odpověděla Jacqueline. „Myslím, že ostatní také. Je to nádherný pocit být tady, v tak strašně zkoušené zemi, a přinášet jí pomoc.“

„Nejste unaveni, Jacqueline?“

„Ne, opravdu není tak zle. Je tu veliké horko, odpoledne bylo třicet čtyři stupňů, ale všechny ty dopisy, které přebírá náš počítač, nás velice povzbuzují. Ráda bych na každý odpověděla a poděkovala za něj, ale je jich tolik, že to nezvládnu. Děkuji, že vás tolik na nás myslí, a především že myslíte na malou Olgu a její vrstevníky.“

„Zpráva ze studia, Jacqueline,“ napojil se na hovor mulat. „Právě byl ustaven nový rekord naší akce: celé dva miliony. Pověz nám, je to opravdu hodně, dva miliony?“

„Je to opravdu velice mnoho.“

„Myslíme si totéž. Ty dva miliony darovaly nadaci malé Olgy antidepresivní léky Extáze D. Nezapomeňte, že ode dneška vylepšením svého života Extází D nejen neriskujete závislost, ale současně pomáháte dětem z válkou postižené chudé země.“

„Nesmírně se raduji,“ zářila Jacqueline. „Ale ráda bych něco řekla. Všechny tyto dary, které naším prostřednictvím směřují na Východ, lze měřit dvěma způsoby. Kdybychom je měřili potřebami, jsou všechny oběti malé. Ale já chci měřit obětavost našich diváků a sponzorů srdcem, citem, který projevují těm dětem. Tady, v této vzdálené, hrozné zemi, mezi tolika hroznými lidmi, tyto bezbranné bytosti nesmírně potřebují právě cit a srdce. A podle tohoto měřítka,“ tu její hlas zvroucněl, „je každý dar stejně cenný. Ať je to jedna marka nebo deset milionů. A za každý dar jsem vám opravdu velice vděčná.“

„To jsi vyjádřila moc krásně, Jacqueline,“ jásali moderátoři ve studiu. „Jenom ty dokážeš tak vystihnout podstatu věci. Ještě nám pověz, co uvidí naši diváci po pauze?“

„Po pauze bude něco zvláštního. Máme tu hosta, doktora Vendziloviče ze lvovské nemocnice Svatého Mikuláše, který nám nejen poví o Olze, ale také nás velice zasvěceně seznámí s aparaturou firmy Lin Tan, která udržuje malou Olgu a desítky dalších dětí při životě.“

„Zůstaňte u televizorů! Ihned po pauze se vrátíme s Jacqueline a doktorem Vendzilovičem!“

Další reklamní spot, tentokrát dlouhý, šestiminutový.

Celou dobu se na zbývající třetině panelu, vedle okna s televizí, střídaly sloupce záznamů. Od určitého okamžiku se v nich začaly opakovat informace ze saigonské burzy a v jisté chvíli upoutalo veškerou Dougovu pozornost tříbodové zakmitání v sektoru zemědělských strojů. Souviselo to s jeho hlavní odborností, kterou bylo obchodování s lékařskými přístroji, a navíc se mohlo týkat některé jiné souběžně realizované firemní záležitosti. Zmenšil televizní přenos do maličkého okénka v dolním rohu obrazovky a začal stahovat údaje ve snaze zorientovat se v situaci.

Než zjistil, že jde jen o nějaké potíže s indočínskou pobřežní dopravou, Jacqueline provedla televizní diváky konvojem a představila jim několik dalších osob, které se velice zasloužily o záchranu malých dětí. Kamera důkladně předvedla každý uzel elektronické spleti obklopující bledé děvčátko, uložené ve sněžné bělobě sanitky jako v sarkofágu. Potom kameraman ještě vecpal objektiv do dvou řidičských kabin, padlo několik pohnutých slov a program se vrátil do studia.

Doug se posléze spojil s kanceláří, slíbil, že se ozve za deset minut, sundal displejové brýle a strčil je do výklenku pod stolní deskou.

Za oknem bylo pořád stejně pochmurně sychravo. Bar byl ještě prázdnější než při jeho příchodu. Servírka, po které nikdo nic nechtěl, sledovala něco na malém monitoru u baru, loktem se opírala o výčepní pult v erotické pozici, s jednou nohou na příčce barové stoličky.

Představovala italský typ krásky. Měla půvabné tmavé oči a na identifikátoru připnutém na blůzičku jméno Paola. Usoudil, že to není špatné jméno.

„Platím, Paolo.“ Podal jí kartu a s předstíranou únavou vzdychl. „Je tu fajn, ale už musím jít. To víš, práce.“

Strčila kartu do štěrbiny pokladny a přikývla.

„Byznysman,“ řekla chápavě.

„Byznysman,“ potvrdil. „Pořád na cestách. Věř mi, že nemá smysl moc vydělávat. Stejně není čas si peněz užít.“

„Manželce se po tobě musí stýskat,“ usmála se a podala mu kartu.

Opravdu nemá špatné kozy a postavu… perfektní.

„Kdepak,“ pronesl vemlouvavě. „Se mnou by žádná žena nevydržela. Radši jsem to ani nezkoušel.“

Schoval kartu a chvíli otálel, aby patřičně podráždil její lovecký instinkt.

„Víš, Paolo,“ ozval se v okamžiku, kdy se už domnívala, že se otočí a odejde. „Kdyby nepršelo, vzal bych tě možná na Kosmickou jehlu.“

Perhat sledoval program na monitorech přenosového vozu. Začátek vlastně ani neviděl, jenom se potloukal kolem, přecházel kolem otevřených zadních dveří a jen jakoby náhodou koukal na monitory. Nakonec si však uvědomil, že se chová jako pitomec, vlezl dovnitř a postavil se realizátorům za záda. Při poslouchání všech těch keců se mu chtělo blít, ale statečně vydržel až do chvíle, kdy Jacqueline skončila. Pak zavrčel něco, co mělo být poděkováním, vyskočil ven a málem se přitom zabil, protože zakopl špičkou boty o tlustý kabel napájení reflektorů, který vedl z nákladáku k vozu Šípkové Růženky.

Jacqueline procházela na obrazovce zvláštní proměnou. Nedokázal pochopit, v čem spočívá, ale pokaždé se nestačil divit. Stejná žena – a přece jiná. Všechno, co ve skutečnosti vypadalo pokud ne přímo jako vada, tedy alespoň jako nedokonalost její krásy, měnila kamera v trumf. Tvrdé rysy tváře zmírnila, takže vypadaly harmonicky, a Perhat při pohledu na tuto hezkou tmavovlasou ženu na monitorech nechápal, jak ji mohl pokládat za obyčejnou ženskou. „Jistě, kamera ji miluje!“ sdělil mu s nadšením vlastním všem žabám včetně sebe Claude, když při prvním přenosu projevil Perhat nad tou neobvyklou proměnou překvapení.

Kdyby ji kamera nemilovala, asi by nebyla onou celé Evropě a polovině zbytku světa známou doktorkou Jacqueline, proslavenou četnými charitativními akcemi, vítězící v žebříčcích popularity, zvanou do nočních talk-shows a zobrazovanou na obálkách časopisů.

Rozzuřen nešťastným klopýtnutím – připadalo mu, že to všichni viděli a nebudou do večera mluvit o ničem jiném – zamířil ke svému vozu. Už tam na něj čekalo několik jeho mužů. Domyslel se, co chtějí, ale nechal je mluvit.

Samozřejmě si nedovolili žádný protest nebo kritiku. Když šéf rozhodl, že zastaví tady, tak zastavili. Šéf je proto šéfem, aby věděl. Řidiči přišli jen požádat, aby si mohli odskočit do Parachovky. Nečekali, že přenocují v poli, a někteří si chtějí i nakoupit. Jiní si chtějí zaběhnout do posilovny, prý tam otevřeli docela fajn cvičebnu – vždyť to znáte, šéfe, člověk nesmí zakrnět.

Samozřejmě to znal. Kdo neměl kamarády ani příbuzné, pro toho jedinou možností jak vzít život u huby a prodrat se nahoru k lepšímu životu, byly agentury. Pro děvčata – společenské, pro mládence – bezpečnostní. V obou vládla nelítostná konkurence. Nesmějí zakrnět, a to je za volantem hned. Dneska je zaměstnal on, a zítra, kdoví, co bude zítra, chraň Bůh. buď gatóv, vsegda gatóv. Mezi stánky, boudami, krámky, dočasnými kasiny a bordely, které obrůstaly dálnici strakatinou arabského suku, byly posilovny a sály bojových sportů jedním z hlavních oborů. Byla po nich taková poptávka, že o právo na jejich provoz probíhal mezi několika družstvy úporný boj s mrtvými, požáry a vyhazováním aut do vzduchu, než Exekutiva přesně nerozdělila, kdo, kde a za kolik. Trasa do Kyjeva byla při tomto dělení rozparcelována mezi Kuklatu a Volanovského.

Měl by jít s nimi. O tom, co bude zítra, tedy ne doslova zítra, ale za nějaký čas, věděl stejně málo jako ostatní. Vždyť mu nákladáky nepatří. V hierarchii Trasy se sice vyšplhal výš než silniční prostitutka nebo nájemný silák, těm mohl připadat jako bůh, ale v podstatě podléhal stejným rozmarům osudu jako oni. Stačilo, aby mu Stavišin z nějakého důvodu přestal najednou věřit.

Měl by jít s nimi, třeba jen proto, aby ze sebe zvedáním činky vymačkal tu zuřivost a bolestnou touhu rozpálenou slavnou paní doktorkou z jiného světa. A kdyby ani činka nepomohla, v Parachovce čekají houfy děvčat, aby za skromný obnos potřebnému ulevily.

Jenže právě šéf konvoje si nemůže dovolit odjet několik desítek kilometrů do posilovny nebo za holkama. Kdyby to udělal, určitě by to někdo oznámil Stavišinovi i s patřičným komentářem. Někdo, kdo se touží posunout v hierarchii družstva o jednu příčku nebo někdo toužící mít na tomto místě svého člověka. Při tomto pomyšlení Perhat zuřil na všechno a všechny. Něco mu našeptávalo a měl to už na jazyku, aby nedovolil – ne a basta, toto není obyčejný konvoj, ale důležitá událost, všichni musí být po ruce. Ani by nemukli. Ale nechtěl si tak zahrávat se svými muži jen proto, že zuří – nezuří přece na ně ani kvůli nim.

Souhlasil pod podmínkou, že z každého vozu tu zůstane alespoň jeden muž. Když je zájemců víc, můžou jet nadvakrát. Jedním vozem, na benzin se složí. Ani nemusel dodávat, že ráno musí být všichni svěží a fit.

Po jejich odchodu se vyšplhal do kabiny, minul beze slova střídače a mezi sedadly proklouzl dozadu, kde otevřel ledničku.

Věnička tiše proklouzl za ním a beze slova stanul před šéfem. Jezdil s Perhatem už skoro rok a nemohl se odnaučit mluvit bez ptaní.

Perhat otevřel balíček drůbežího guláše a strčil ho do mikrovlnky. Když Jacqueline viděla, že tu všichni používají mikrovlnné trouby, neskrývala opovržení. Nepříznivé pro organismus. Fólie? Ještě horší. Navíc nepodléhající biodegradaci. Ona nepochybně vozí s sebou francouzského kuchaře. Nasype si na papír – příznivý pro prostředí – pšeničné zrní a zobá je jako vrabeček.

„Tak se už přestaň křenit a pověz, o co jde,“ broukl konečně Perhat otočený k mikrovlnce. „Jak vidíš, je dnes den pro přírodu příznivý. Proste a bude vám dáno.“

Věnička se podrbal za uchem.

„Vono totiž, šéfe,“ začal. „Nebudete dneska potřebovat kabinu?“

Aha. První impulz je samozřejmě vynadat. Ale mlčel.

„Vono totiž, víte…“

„Která?“ hádal.

„Ta ošetřovatelka, taková… Říkají jí Kádinka.“

Kádinka. Budiž. Zajímavé. A vůbec.

„Totiž, napadlo mě, že když dneska to, tak já…“

Jasně – šéf přece bude dneska spát s paní doktorkou. Svět spočívá na hierarchii. Šéf s paní doktorkou v lepším autě čili u ní, šofér s ošetřovatelkou v nákladáku. Koho by vůbec napadlo, že on, Perhat, za celý den sám s doktorkou ničeho nedosáhl? A nejen to, stává se, že člověk ničeho nedosáhne nebo prostě dostane košem, ale on ani nezačal!

Stačí říct ne a hotovo. Nemusí mu vysvětlovat, že neuspěl. Sám se domyslí.

Do prdele, stejně se chystal s flaškou ke Skrebecovcům. Zvláštní, že sem ještě nepřišli sami.

„Ale dávej pozor, Věno…“

„Hryhor, šéfe. Tolikrát jsem prosil…“

„Ale dávej pozor, abys něco nechytil,“ pokusil se o otcovský tón.

„Ále, šéfe, vždyť je od věci. Zdravá holka. Vyste… sterilizovaná.“

Mikrovlnka cinkla. Vytáhl porci a pálícími prsty odtrhl zbytek fólie.

„Budiž, máš čas do dvou,“ řekl a sáhl do ledničky pro láhev, kterou si strčil do kapsy. Vystoupil z vozu a s plastikovým táckem v jedné, s vidličkou v druhé ruce začal obcházet parkoviště.

Vzduch byl stále modřejší. Než dojedl guláš a odhodil tácek do prořídlé trávy, setmělo se. Procházel prostranstvím a pozorně zjišťoval, jestli určení lidé zachovávají bdělost, kterou je třeba na cestě trvale zachovávat. Vlastně to ani dělat nemusel, ale opatrnosti nikdy nezbývá. Perhatova důvěra k lidem, stejně jako ke všemu ostatnímu, měla hranice. Dělali co měli jen tehdy, když věděli, že je někdo hlídá.

Stanoviště hlídky na pahorku dosud neprojevilo známky života. Trošku ho to rozčarovalo. Předpokládal, že se budou zajímat o konvoj nocující poblíž nich.

Zamyšleně obešel celé tábořiště a potom vstoupil mezí náklaďáky. Na rozdíl od toho, co bylo v televizi, jen několik z nich mělo na bocích onen charakteristický znak, který Perhatovi nejvíc ze všeho připomínal zelenou muchomůrku. Samozřejmě logo nadace, kterou vedla doktorka Tenardová, neznázorňovalo zelenou muchomůrku, ale list jinanu. Náhodou věděl, že právě tak se jmenuje strom, kterému Američané říkají „gingko“. V životě ho neviděl na vlastní oči, ale dříve, než udělal kariéru u Stavišina, vozil takové šampony, údajně americké, z Kozatina, kde je vyráběli, do Oděsy.

Jak se často stává, když člověk nejde na žádné konkrétní místo, najednou si uvědomil, že stojí u vozu Jacqueline, aniž ví, nač tu čeká.

Pomalu se otočil, nerad jako děcko, kterého nechca umíněná uvaděčka pustit na nepřístupný film. Z kabiny zaznívaly nějaké hlasy. Neudržel se a začal poslouchat.

Typický hluboký ženský hlas nepochybně patřil Jacqueline, mužský Claudovi. Mluvili o nějaké gorile a Perhat se svou mizernou francouzštinou hned nepoznal, že tou gorilou je on.

„Nepovídej, že nemůžeš tu gorilu přemluvit k vystoupení před kamerou,“ rozčiloval se Claude. „Před kameru chce každý. Čumí na nás miliony lidí. Seděla jsi u něj celé odpoledne a ani ses ho nepokusila ukecat…“

„Nech toho, nudíš. On prostě nechce, nechce a basta. A nevím, jestli nemá pravdu. Nehodlám ho ukecávat. Sama toho mám občas plné zuby.“

„Tak to mám zařídit já? Prosím. Jenom jsem si myslel, že když si ho hodláš přidat do kolekce, tak při té příležitosti…“

Opravdu se rozzlobila.

„Do toho, co dělám, s kým a kdy, tobě nic není! Nepatřím tobě ani nikomu jinému!“

„Tak se přece uklidni, drahoušku!“ mužský hlas zněl oním zvláštním smířlivým tónem vyhrazeným pro káráni někoho, kdo nepoznal báječný vtip. „Uklidni se, nic ti přece nevyčítám. Máš právo na svá dobrodružství, já také. Bez urážky. Chápu. V každé ženě jsou podobné atavismy: alespoň jednou na sobě pocítit takového silného, chlupatého, primitivního divocha…“

„Drž hubu, Claude! Okamžitě!“ Hlas se jí změnil v ledově chladné zasyčení a Perhat si uvědomil, že on na Francouzově místě by poslechl.

Claude poslechl také.

„Omlouvám se,“ ozval se po delší chvíli docela jiným, vážným tónem. „Opravdu jsem neměl tak žertovat. Promiň. Ale pochop, že o sobě nemůžeš tvrdit, že nepatříš nikomu. Patříš milionům lidí. Těm před televizory i těm, kterým pomáháš. Máš vůči nim závazky. A my se ti snažíme pomoci. Čím líp celá akce dopadne v televizi, tím více dosáhneš. Tak se na mě nezlob a přesvědči ho.“

„Proč jste se zaměřili právě na něho?“

„Rozhodli to v Pontoise. Po rychlém průzkumu vytvořili profil postavy, kterou budou diváci akceptovat jako tvého partnera. Romantický flibustýr, chápeš, ušlechtilý divoch podporující tvou věc… Hodil se k tomu nejlíp. Dokážu pochopit, drahoušku, že se bojí objektivu. Všichni takoví se nejdřív bojí. Pověz mu, že tady konečně není zadarmo…“

Dalo mu velkou námahu, aby se donutil odejít. Instinkt ho varoval, že tu je příliš dlouho. Někdo ho uvidí, jak tady trčí s našpicovanýma ušima. To si nemůže dovolit. Zajímal ho, nesmírně ho zajímal další průběh rozhovoru, ale přemohl zvědavost a zacouval do tmy za nákladáky. Šel dál.

Opravdu, na počátku cesty se zmínila, že chtěli, aby vystupoval v přenosech. Okamžitě a rozhodně odmítl a Jacqueline nenaléhala. Ze by opravdu přijala pozvání do jeho vozu jen proto, aby ho znova přemlouvala? Nemohl tomu uvěřit.

Uvědomil si, že si vůbec nepamatuje, o čem celý den mluvili. Nezbylo z toho vůbec nic konkrétního. Neuvěřitelné. Prostě blábol, o všem a ničem. A co hůř, měl dojem, že ho ten blábol těšil, prostě rád rozmlouval většinu dne s Jacqueline jen pro samotný zvuk jejího hlasu.

K čertu se vším. Musí se konečně napít, bez nějakých keců.

Už se úplně setmělo, jen lampy rozvěšené na autech vrhaly trošku světla na plácek uprostřed kruhu aut, kde jako obvykle bujel společenský život.

„On taky, stejně jako každý, do vozu cizí nebere. Nikdo přece cizí nebere, navíc potají…“ Cestou přes osvětlený plácek uslyšel Perhat hlas jednoho z řidičů najatých ve Lvově, který vyprávěl k vodce a uzenáčům. Zpomalil a natáhl uši. „A právě tehdy se ho něco dotklo, alespoň to tvrdil. Půlnoc a u silnice čeká jeptiška… Sama. Zvláštní, že? Tak zastavil a ona mu místo nasednutí povídá: Pane řidiči, ale já tady mám věci, budte tak laskav a pomozte mi. Tak vystoupil, kouká a udělalo se mu špatně, protože u silnice ležely tři rakve. Tak se jí ptá, co v nich veze. A ona je před ním otevírá. Otevře první, a ta je plná obilí. Jeptiška povídá: Zde je zrní pro chleba, který nebude. Otevře druhou, a ta je po okraj plná krve, opravdu, až po okraj. A ona: Zde je krev, která bude prolita…“

Perhat nečekal na to, co bylo ve třetí rakvi. Vždycky ho zajímalo, kdo vymýšlí historky, při kterých tuhne krev v žilách a které si večer vyprávějí vozkové a řidiči. Ostatně si myslel, že nejsou tak pitomé jako televizní seriály.

Zastavil u tiráku Velkého Pátka a zabubnoval klouby prstů na sklo.

„Vylez, Pátku, to jsem já!“

Po chvíli se dvířka otevřela. Pátek byl jen v šortkách, z nichž lezly faldy tuku. Na vyholené hlavě, velké jako vědro, se leskly kapky potu. Dobře mu tak, tlusťochovi, přál mu Perhat. Šetřil na klimatizaci a teď trpí vedrem víc než jiní.

„Co se děje?“

„Jdu nahoru ke Skrebecovcům,“ oznámil s pohledem upřeným na prázdnou cestu. Neměl Pátka rád, přestože byl ke Stavišinovi loajální a poslušný jako pes. „Než se vrátím, dohlídni na chlapy. Aby tady nenadělali bordel.“

„Jaký bordel můžou udělat?“ pokrčil Pátek rameny. „Vobtěžuje nás někdo?“

Samozřejmě měl pravdu. Nocleh u kyjevské silnice nebyl nejbezpečnější ani blízko velkých a hlučných středisek, jako byla Parachovka. Což teprve v takové samotě jako tady. Ale to se týkalo osamělých vozů nebo malých skupinek. Velký konvoj, s více než dvaceti tiráky a několika dodávkami, odrazoval potenciální vetřelce pouhou svou silou.

„Tak dobře,“ zahučel Perhat. „Ostříhaného Bůh ostříhá, jak říkají holiči. Dokud se nevrátím, zastupuješ mě.“

„Provedu!“ uslyšel z výše kabiny třináctitunového steyeru a po chvíli zaslechl za zády třesk dveří. Vydal se proschlým lesem nahoru, na vrchol pahorku, kde měli být Skrebecovi vojáci. Sáhl do kapsy u stehna a nahmatal láhev, studenou a mokrou. Při chůzi jí hladil hrdlo. Občas se ohlédl, aby shora zkontroloval svůj konvoj. Jen jednou zvedl hlavu k obloze. Posetá mraveništěm hvězd, bez nejmenšího mráčku, předpovídala další den neskutečného žáru.

Krasnodarský konvoj, o kterém se Kuzev dověděl z telefonického hovoru s Kyjevem, se nijak nelišil od desítek jiných, křižujících Trasu křížem krážem. Přinejmenším navenek. Několik velkých nákladáků, ne tak moderních jako byly Stavišinovy, ale se silnějšími motory a větší ložnou plochou, a neveliký džíp. Na rozdíl od Perhatova konvoje nespali o samotě, ale podle všeobecného zvyku v městečku.

Žádné podezření nevyvolávala ani skutečnost, že osádky nákladáků tvořili výhradně muži, jeden jako druhý svalnatí, urostlí, vytrénovaní. Hodně nákladů na Trase vyžadovalo právě takový doprovod. Někomu by snad mohlo připadat nápadné, že stejně vypadali i muži z druhého konvoje, který měl podobná auta a parkoval hned vedle. Hlavně s přihlédnutím ke skutečnosti, že byli v dokonalé shodě. Jednu chvíli si dokonce vyměňovali nějaký náklad, přenášeli bedny – zřejmě s elektronikou – z jednoho vozu do druhého.

Ale i to bylo pochopitelné. Muži Trasy, i když nepracovali pro stejnou dopravní společnost, se mnohdy znali a přátelili. Zřejmě se právě setkaly dvě skupiny takových přátel. Jedni jeli z Krasnodaru do Lvova a možná ještě dál do Evropy – a druzí na druhou stranu, do Ruska. Městečko, ve kterém se jedni i druzí zastavili na noc, už vidělo spoustu takových setkání.

Městečko se nazývalo Bojarka a jako všechna ostatní se skládalo z polorozpadlých posovětských paneláků a divoké zástavby kolem nich. Centrum bylo beznadějně šedé, s rozdroleným betonem, ze kterého trčely železné výztuže, s monotónními bloky domů a nesmyslně širokými ulicemi. Zato východní a severní periférie imponovaly pestrostí a rozmanitostí tamních budov – od disneyovských domečků z červených cihel po šedivé přízemní bunkry střežící svůj luxus vysokými zdmi se strážnými věžemi a kamerami.

Rozlehlá náměstí a široké ulice uprostřed města se změnily v království projíždějících transportů a všech, kdo z nich žili.

Kolem veliké haly už zbytečného nádraží, na zdupaných pozůstatcích bývalé promenády a parků se rozložily stánky, krámky a parkoviště. Od rána do noci tady vládl čilý ruch, páchly opékané klobásy a samohonka, lidé kšeftovali, hádali se a smiřovali, pracovali a odpočívali, mazali karty a proháněli holky.

Major Kokov dobře věděl, že v době, kdy zvědavé oči mohou ve dne v noci každého sledovat z oběžné dráhy, není lepší úkryt než bazarový dav. Proto zavčas zvolil jako zastávku pro oba konvoje nejhlučnější bod v městském parku, u paty zarostlého kopečku, skoro uprostřed velkého mlatu, ve který se toto místo už dávno změnilo. Na vršku kopce trčel do vzduchu zbytek betonového soklu jako pahýl zlomeného zubu. Kokov nevěděl, koho konkrétně připomínala svržená socha, ale zapomnění a ponížení, do něhož byla uvržena, byly pro něj dostatečným důvodem, aby vystoupil z vozu a na chvíli smekl. Tímhle ostentativním gestem tento čtyřicátník ve vojenské blůze a v pruhovaném námořnickém tričku pod ní vzdal hold hrdinům, kteří v jeho paměti zůstávali stále živí.

Major Kokov ve skutečnosti majorem nebyl. V armádě to dotáhl jen na podporučíka, pak ho vyhodili. Se svou přímostí a nenávistí ke korupci nemohl nenarazit na generálskou bandu. Hodnost majora si udělil sám po spojení s Lišněvem. Potřeboval ji, aby skryl své jméno a otčestvo, které nesnášel a nechtěl, aby mu je připomínali. Ostatně kromě něj samotného je málokdo znal. Podle jeho příkazu ho směli oslovovat výhradně hodností, popřípadě: „soudruhu veliteli“.

Na rozdíl od většiny lidí rojících se kolem Trasy, v přilehlých městech a vesnicích, peroucích se o vliv, peníze a ženy, Kokov dobře věděl, proč žije. Samozřejmě si to neuvědomil hned. Potřeboval k tomu mnoho životních rozčarování, utrpěných příkoří a křivd. Ale nyní už věděl, čemu má zasvětit poslední léta svého podle vlastního názoru promarněného života. Zasvětil ho pomstě.

Major Kokov nebyl malicherný. Život se mu moc nepovedl, ale co dělat, to se stává. Jiní měli ještě horší než on. Nebrečel a nehodlal se za to mstít.

Major Kokov ale nehodlal prominout, co udělali s jeho rodinou. S velkým, hrdým Ruskem. S největším národem, jaký kdy nosila Země a současně národem, který pořád spal, jako Ilja Muromec, a pořád si nechal ubližovat a pokořovat se každým, kdo po tom zatoužil.

Jako všichni Rusové Kokov miloval vlast a byl na ni pyšný, ale tuto pýchu trvale ničila hořkost, že jeho národ potkalo tolik podlostí a zrad. Vždyť Rusové vynalezli elektřinu, letadlo, parní stroj, první letěli do vesmíru, první měnili toky řek – ale o tom dneska nikdo nevěděl. To oni s nesmírným odříkáním zcivilizovali polovinu Asie, Kavkaz a střední Evropu – a nikdo jim za to neprojevil vděčnost. Velké vynálezy rozkradli, civilizaci zpustošili bandité… Kokov dobře věděl, že bída, kterou znal z dětství a kterou kolem sebe viděl dneska, pochází výlučně z obětavosti. Pamatoval si, že odjakživa všechno – stroje, drůbež, cukr, boty, dokonce i konfety – prostě všechno šlo do Polska, na Kubu nebo do Angoly jako bratrská pomoc. A teď ji ti hadi, ti prašivci, kteří od Máťušky Rusi dostali tolik dobrého, trhají, kazí její mládež a korumpují státníky.

Pokaždé, když Kokov myslel na tuto příšernou křivdu, která potkala jeho národ, zmocňovala se ho ledová, jako dýka ostrá nenávist. Nenáviděl Ukrajince, kteří se za dobro civilizace odvděčili Rusku tím, že se zaprodali cizině. Nenáviděl Poláky, kteří vytrvale pronikali do této země svými firmami, společnostmi a kapitálem, nenáviděl ljudi iz Zapada, sebevědomé a bezohledné, přijíždějící jakoby z milosti, jako by přiváželi divochům skleněné korálky. A nejvíc ze všeho nenáviděl jevreje, kteří za tím vším stáli. Nenáviděl je za to, že zosnovali bolševické spiknutí, aby za germánské peníze vtáhli Rusko do krvavé občanské války, i za to, že se potom zaprodali zrádcům a demokratům, aby zničili dílo velikého Stalina.

Kokovovi nešlo o peníze. Nepatřil k lidem, kteří toužili vyškrábat se co nejvýš, co nejblíž k vrcholu pyramidy. Kokov válčil se světem. Lišněv to věděl a právě proto mu svěřil tuto misi s vědomím, že major udělá všechno, co se udělat dá, aby ji patřičně naplnil.

Nemýlil se. Právě proto nyní, přesně ve chvíli, kdy Kuzev a Schlaf sledovali logo přenosu z konvoje nadace a muži z obou konvojů vtipkovali a popíjeli vodku, major promýšlel úpravy původního plánu.

Původní plán předpokládal akci v Čertově zákrutu. V tomto místě, třicet kilometrů za Parachovkou, byl před lety dlouhý úsek silnice zničen. Zůstal jen jeden pás, místy se zužoval na šířku kol nákladáku. Muselo se tudy projíždět v řadě za sebou, pomalu, tu po jedné, pak zase po druhé straně. Zablokovat konvoj bylo tedy docela snadné. Ale mělo to své nedostatky, z nich největší byla tlačenice. Krátce po zastavení v Bojarce měl Kokov hovor přes satelit. Jejich člověk v konvoji uvedl místo, kde zastavili na noc a plánovanou hodinu zítřejšího odjezdu. Naléhal na změnu původního plánu. Po delší úvaze Lišněv jeho žádost podpořil.

Kokov pozorně zkoumal mapu.

Dávalo to smysl. Bylo možné zablokovat konvoj na parkovištit ale pod jednou podmínkou. Že místo na kótě 657 vedle Čertova zákrutu bude velkorážný kulomet umístěn na kótě 323 nad parkovištěm. Dělilo je jen několik kilometrů. Problémem ale nebyla vzdálenost. Problémem byla hlídka, umístěná právě zde.

Zaútočit na ni znamenalo vyhlásit boj Mírovým silám. Budiž – to nebyla Kokovova starost. Papachem ví všechno líp, vyzná se v situaci. On, Kokov, potřebuje jen několik desítek sekund, než Delvej umístí na dodávku nálože. Potom už mu nemůžou nic udělat.

Bojarka neležela těsně u silnice, vedla do ní několikakilometrová odbočka, která se za městem měnila v polní cestu. Tudy bylo možné přijet k 323 z druhé strany. Pochopitelně shora bude vidět auto stojící u cesty. Jestli na kótě hlídají, jestli se Kokovovým lidem nepodaří nepozorovaně připlížit… Přemýšlel.

Zbývala ještě jedna možnost. Dobýt konvoj útokem, přímo z nákladáků. To až v případě nutnosti. Rychlý a překvapivý útok může také uspět.

To dávalo smysl. Při trošce štěstí se to může povést. Kokov vystoupil z auta a gestem přivolal své podřízené, pobíhající kolem. Chviličku vyčkával.

„Chlapci,“ oznámil, když se konečně seskupili kolem něj, „potřebuju pár dobrovolníků.“

* * *

Perhat seděl ve vyprahlé trávě a zády se opíral o ztrouchnivělý kmen před lety padlého stromu. Občas zvrátil hlavu dozadu, až se zátylkem opřel o lišejníky porostlý peň, a hleděl na oblohu posetou hvězdami. Chvíli tak nehybně zíral, potom hlavu zase sklonil, zvedl k ústům láhev a napil se zteplalé vodky. Držel ji co nejdéle v ústech a polkl až tehdy, když ho k tomu donutila zvýšená produkce slin podrážděných úst. Ani v takové chvíli, kdy popíjel a pohlížel na hvězdnaté nebe, nepřestal být sám sebou – odpovědným a na všechno myslícím vůdcem konvoje. Potřeboval alkohol, zoufale potřeboval jeho očistné působení, ovšem současně si uvědomoval, že zítra musí vyrazit hned po ranním přenosu a že v žádném případě nesmí projevit jakékoli známky kocoviny. Lokal tedy vodku po nepatrných dávkách, jako kočka lízající z talíře mléko, aby dosáhl požadovaného efektu minimálním množstvím. Dařilo se mu to. Hvězdy už opustily svá stálá místa a začínaly kroužit kolem něj.

Této noci neměl štěstí. Hlídku na pahorku minulý týden vyměnili, takže ji teď tvořili naprosto neznámí mladičcí, zřejmě z posledního náboru, hluboce zaujatí svěřeným posláním. Neměl si s nimi o čem povídat. Prozradili mu, že prý se někde poblíž potlouká samotný major Stupak. Za takové situace neměli hlídkující hoši pochopitelně sebemenší chuť porušit disciplínu, což by popíjení vodky se šéfem nedaleko parkujícího konvoje nepochybně bylo.

Nic takového nepředpokládal. Nepochyboval, že tu budou sloužit Kosturkevič a Hučko, s nimiž tu popíjel před necelými dvěma týdny. Oba kdysi jezdili v konvojích, oba znal z Trasy, než se nechali naverbovat. Neřekl by to nahlas, ale počítal s tím, že v případě potřeby nového zaměstnání mu pomohou přejít k nim a už jen z tohoto důvodu bylo žádoucí udržovat s nimi kontakt.

Jeho návštěva se tedy změnila v čistě zdvořilostní výměnu několika vět, vedenou z bezpečné vzdálenosti od hlídky svírající flinty. Hučko i Kosturkevič odjeli jinam, kam – do toho nikomu nic není, vojenské tajemství. Pověz, o co ti jde – poslední slovo strážný zdůraznil – a neotravuj vojáky.

Tím Perhata pěkně rozčílil. Jako „voják“ byl běžně označován každý, kdo sloužil syndikátu pěstmi a zbraněmi. Skrebecovi muži to pokládali za znevážení: označení voják podle jejich názoru patřilo výhradně jim, a jeho použití pro někoho jiného pokládali za smrtelnou urážku se všemi důsledky.

Šlo o to, že družiníci sice sloužili Skrebecovi, ale skutečnými vojáky nebyli. O nic víc než Kuklatovy gorily hlídající holky přivážené na parkoviště. Přesto se klikaři, kterým se podařilo do této služby vstoupit, pokládali za něco mnohem lepšího než ostatní a uzurpovali si stejná práva, jaká patřila vojínům mezinárodního kontingentu. Pochopitelně k nim měli ve skutečnosti daleko. Proti jejich výzbroji a přilbám nacpaným elektronikou neměl běžný samopalník žádnou šanci. Ale právě proto byli příliš cenní, než aby střežili mrtvé.

V každém případě plán na večer šel k čertu a Perhat se vydal zpátky s rukou na láhvi prahnoucí po otevření. Asi v jedné třetině svahu si uvědomil, že nemůže do auta. Vždyť v návalu velkomyslnosti přenechal kabinu nákladáku až do dvou v noci svému pomocníkovi, a na historky o jeptiškách s rakvemi, přízracích věštících neštěstí, stromech naříkajících hlasem nemluvňat a podobné nesmysly neměl náladu.

Řekl si, že zajde k Jacqueline. Zajde, zaklepe na dveře jejího vozu a až doktorka Tenardová otevře, s úsměvem jí oznámí, že nemá kde spát, a ať chce či nechce, musí ho vzít na noc.

Jenže nejspíš mu otevře Claude. Vzpomněl si na jeho slova o zarostlém divochovi a okamžitě myšlenku na návštěvu paní doktorky zavrhl. Bezva. Měl desítky hezčích děvčat, včetně takových, pro které byl vytouženým snem. Nakonec mu nezbylo nic jiného než usednout do trávy vedle pěšiny, opřít se o ztrouchnivělý kmen a popíjet o samotě.

A přesně to udělal.

Světélka u jeho nohou se houpala pořád víc a odplouvala. Odplouvalo i jeho podráždění, které ho trýznilo celý den. Každým dalším douškem alkoholu, rozplývajícím se na jazyku, narůstal pocit neuspokojení.

Už tak seděl hodnou chvíli, když na pěšince vedoucí z tábora spatřil pomalu se blížící postavu. Štíhlou, nevelkou, s blůzou přehozenou přes ramena.

Šla pomalu, našlapovala opatrně. Každou chvíli se zastavila a delší dobu pohlížela k vrcholu pahorku. Cím byla dál od tábořiště, tím častěji se zastavovala.

Byla to Jacqueline. Nehybně čekal a téměř nedýchal, až se jí málem mohl dotknout.

„Chodit samotná nocí je nebezpečné, madame le docteur,“ pronesl.

Měl dojem, že zahlédl v jejích očích záblesk úlevy. Došla k němu.

„Sám jste tvrdil, že je tu bezpečno. Že je nahoře hlídka.“

„Jistě. Jen jsem zapomněl dodat, že ta hlídka nestřeží živé, ale mrtvé.“

„Mrtvé?“

„Před dvěma měsíci tu byla přestřelka mezi Skrebecovými muži a krasnodarským družstvem. A hezkých pár mrtvých. Skrebecovci pochovali ty své tady a teď je hlídají. Jak prosté!“

Zavrtěla hlavou.

„Další věc, kterou nechápu. Proč hlídat mrtvé? Copak mohou utéci?“

„Proto, aby je kolchozníci nevykopali a neobrali,“ odvětil tónem, kterým se malým dětem vysvětlují samozřejmosti. „Voják se pohřbívá v uniformě, s botami, se spoustou cenných drobností. Takový je zde zvyk. Proto člověk slouží družstvu, firmě nebo společnosti, aby za to získal ono minimum privilegií, odlišujících vojáka od běžné lidské chátry. Každý komandir i ataman na to musí myslet, jinak ztratí tvář. Když někdo padne ve službě, velitel mu musí zajistit důstojný pohřeb. Vojáka prostě nejde hodit do díry a zahrabat jako nějakého nýmanda. A taky nelze připustit, aby mu potom místní hyeny narušovaly věčný odpočinek. Skrebec vždycky, když mu někoho zabijí, postaví k hrobu stráž, dokud mrtvola neshnije i se vším, co má na sobě. Což trvá asi tak tři měsíce.“

„Pil jste,“ pronesla nečekaně, jako by byli v zemi, kde je pití něčím neobvyklým.

Vyprskl, částečně smíchem, částečně podrážděním. „Pil, k čertu. Co si myslíte? Tady, v této vzdálené hrozné zemi, mezi tolika příšernými lidmi, si člověk často potřebuje loknout, jinak by nepřežil.“

Uraženě zmlkla. Ano, na tohle měl talent. Kdyby mu někdo platil za vyvolávání hněvu doktorky Tenardové, byl by zajištěný až do smrti.

Usedla vedle něj a také se opřela, stačilo natáhnout ruku a mohl jí pohladit koleno. Zvrátila hlavu a pohlédla na hvězdnatou oblohu.

„V televizi jste povídala hrozné pitomosti,“ pokoušel ho ďábel dál. „Divoká země, divocí lidé. K ďasu, u nás málokdo může makat za kytičku fialek, ale kvůli tomu ještě nejsme docela špatní. Jistě, když se nám někdo postaví do cesty, zabíjíme. Ale bez pokrytectví. Když u Svatého Mikuláše dojdou pacientovi peníze, vyhodí ho za dveře. Ale nedorazí ho se slovy, že má právo na důstojnou smrt. Lidé po sobě šlapou, utrhují si prachy od huby, nejradši by si vyškrábali oči, u nás stejně jako všude jinde. Ale u nás přitom přinejmenším nepřipomínají práva zvířat a neprožívají hluboce krutý osud bytostí na druhém konci světa. Rozhodně nelžeme od rána do večera. A neděláme ze všeho cirkus!“ Zvedl láhev k ústům a chvíli v nich držel zteplalou, pálící tekutinu.

Vydechl. „Povídala jste nesmysly,“ opakoval klidněji. „Víte to?“

„Vím,“ odvětila tiše.

„Cože?“

„Vím. Dejte mi také.“ Nečekala na dovolení, vzala mu láhev z ruky a napila se. Pochopitelně se zakuckala a rozkašlala. Po bradě jí stekl pramínek, odrážel vzdálená světla.

„Nestačil jsem vás varovat, že to není víno.“

„Nevadí,“ zavrtěla hlavou a na důkaz, že umí, se napila znovu. Tentokrát už odborněji, při vdechu.

Zhluboka vzdychla a setřela si slzy z koutku úst.

„Dobrá, je to všechno pravda. Cirkus. Nejsem tak hloupá, abych to nevěděla. Ale co dělat, lepší nápad jak získat víc peněz pro Nadaci nemám. Každá operace stojí miliony. Kde je brát, když ne od nějaké bandy, která chce reklamu pro svůj preparát na růst nebo likvidaci chlupů?“

„A musíte?“

Smutně a dojatě na něj pohlédla.

„Ano. Musím.“

„Pochopte, že to nemá žádný smysl. Přivezli jste tucet kontejnerů s potravinami a léky. A co? Dáte to nějaké charitativní nadaci, přičemž každá ta nadace je zástěrka mafie. Jediný užitek z těch darů bude mít nějaký bandita, který si za ně koupí velkou limuzínu a pár hošanů, kteří dají do držky jinému banditovi.“

„Vím, stává se to. Ale snažíme se je prověřovat.“

„Nebudte naivní. Vždycky musíte spoléhat na někoho odtud, a ten bude vždycky buď podplacený nebo zastrašený.“

Vzdychla.

„To všechno vím. Ale někdo musí lidem pomáhat.“

Zavrtěl hlavou.

„Nepomáháte jim. Jim nepomůže nikdo. To prostě nejde. Potřebují vás doma, na Západě. Prodáváte jim něco, co potřebují. Takový je svět: všichni něco prodávají. Svůj čas, práci, znalosti. Já prodávám ochranu transportů. Holky sex. Mí chlapci svaly a reflexy…“

„A já?“

„Klidné svědomí. Velice levně. Stačí symbolický krejcar vaší nadaci, morální podpora, pár minut před obrazovkou a už se člověk cítí ušlechtilý a dobrý.“

Znovu se mlčky napila.

„Víte co, paní doktorko? Asi je pravda, že tu jsou hrozní lidé. Krutí, žádostiví, bezohlední, primitivní, škoda slov. Tak to chodí. Jenže pořád ještě lidé! A u vás? Jakési lidské houby. Polypy. Takový… Takový chlápek celý den kmitá jako veverka v kole, aby si nabil magnetickou kartu, večer se pak rozvalí před televizí, strčí kartu do škvíry a platí lidem za to, aby žili za něho, protože sám nemá ani čas, ani potuchy jak žít. Platí politikovi, aby mu vládl. Platí herci, aby mu přinášel dobrodružství a emoce, bezpečné, rozžvýkané a strávené. Naučil se, že na všechno existuje pilulka, která všechno bezbolestně zařídí. Pilulka na zhubnutí, pilulka na nárůst svalů, pilulka na potrat… A vy jste pilulka na vykonání ušlechtilého činu. Proto jste se stala hvězdou.“

„A vy jste se stal…“ hledala vhodné slovo.

„Chlapem, který za peníze slouží gangsterům. Naposledy jistému Stavišinovi. Jen to klidně řekněte nahlas.“

„Uvažuji proč. Nejste tuctový člověk. Studoval jste, znáte jazyky. Nemusel jste se sem vracet. Teď asi chápu.“

Neodpověděl. Žena mlčela také. Potom se trpce usmála.

„Vůbec se nejmenuje Olga,“ pronesla náhle.

„Kdo…?“

„To děvčátko. Šípková Růženka, jak jste ji nazvali.

Jmenuje se Ina. Ale v Pontoise usoudili: co je to zájmeno, Ina? Děvčátko z Ruska se musí jmenovat Olga, jinak by to divákům narušilo komfort. Tak jsme z ní udělali Olgu.“

„Pontoise? Co je to Pontoise?“

„K čertu s Pontoise! Vy to nevíte? Centrála Digital Coded Interactive Six. Naše sponzorská televizní síť. Hlavní programová rada, centrum výzkumu sledovatelnosti, public relations, redakce programů a všechno to… Myslíte si, že stojím jen tak před kamerou a povídám, co mě napadne? Ty nesmysly, jak jste je pojmenoval, připravuje celý štáb. A připravuje je tak, aby vyšrouboval sledovanost na maximum. A já vím,“ hlas jí najednou posmutněl, „že vyšroubovaná sledovanost znamená maximální přínos do pokladny nadace. Pochopte, já přece nechci nic pro sebe. Pochopte mě,“ opakovala skoro prosebně.

„Má nějaký význam, jestli chápu?“ broukl s pohledem upřeným na hvězdy.

„Pro mě ano.“

„A co…“ nevěděl, jak se na to zeptat. „Co bude s děvčátkem? S tou Inou?“

„Co? Bude žít. Já vím, namítnete, že záchrana jednoho dítěte nic neznamená, když tolik jiných se zachránit nedá. Ale bude tu přinejmenším jedno zachráněné dítě. To mě omlouvá. Je tomu tak? Povězte, omlouvá mě to?“

Přisedla blíž a naklonila se k němu. Vlny jejích tmavých, hustých vlasů se leskly.

„Ano. Omlouvá,“ potvrdil, přestože si myslel něco jiného.

„A to je pro mě nejdůležitější,“ prohlásila a vzala mu z ruky láhev.

Delší dobu seděli mlčky. Osvětlené parkoviště u jejich nohou se pomalu chystalo ke spánku. Halas, který odtud zazníval v době, kdy Perhat otevíral láhev, se změnil v šum, chvílemi tichnoucí docela.

„A ty, Perhate?“

„Co já?“

„Co je nejdůležitější pro tebe?“

Dlouho přemýšlel. Cítil na sobě její pozorný pohled a nemohl sebrat odvahu, aby tento pohled oplatil. Nakonec s očima upřenýma na oblohu nad její hlavou tiše a zvolna recitoval:

„Ptáš se mě, co je v mém životě hlavní věc, povím ti to: smrt a láska – obojí stejně.

Jedněch černých, druhých modrých očí se bojím.

Obě jsou moje lásky a moje dvě smrti.

Hvězdnatým nebem, temnou nocí, ženou vichr meziplanetární, ten vichr, co zadul v zemi, až zrodila lidstvo, pro věčný smutek duše, krátkou rozkoš těla…“

„Věčný smutek duše,“ opakovala zamyšleně. Potom potřásla hlavou a dodala: „Kdepak. To není o tobě. Ty se přece smrti nebojíš.“

„Máš pravdu. Nebojím. Každému je souzeno co a kdy.“

„Ale to druhé…“ začala mírným, teplým hlasem.

Udivilo ho, že mu začal ve spáncích bušit tep, jako by mu srdce chtělo vyskočit z hrudi.

„Láska?“

„Ano, láska. Té se ve skutečnosti bojíš, Perhate.“ Vzala ho jemně za ruku. „Toužíš po mně, přece mám oči. Ale nic jsi neřekl. Přiznám se, že jsem si nejdřív myslela, že je to stejné jako s jinými. Dnešní muži už dávno zapomněli umění dobývat ženy. Odmalička čumí na porno a to z nich dělá impotenty, dokáží jen čekat, až jim děvče samo klekne před poklopec. Ale s tebou je tomu jinak. Myslím si, že se bojíš po mně toužit. Bojíš si to sám sobě přiznat.“

Hladila mu přitom ruku, stále rozhodněji, stále odvážněji. Nereagoval, zmítal se mezi bolestnou touhou a vědomím, že jde jen následek jejího nezvyku na silný alkohol.

„Nechci být tvým atavismem,“ odvětil. „Silnou chlupatou gorilou v kolekci památek z exotické cesty.“

Na okamžik znehybněla.

„Nenaslouchal jsem. Prostě jsem šel právě kolem. Víš, odpovídám za konvoj. Večer musím obejít parkoviště.“

„Je to jinak,“ zavrtěla hlavou. „Prostě se mě chtěl dotknout. Přiznávám, že mi kdysi trošku popletl hlavu, ale to je už dávno pryč, ale on si pořád představuje bůhvíco. Kdyby ho v Pontoise nejmenovali režisérem přenosu, vůbec bych s ním nemluvila.“

„V pořádku. Věřím ti.“

„Nemáš potuchy, jaký je to blbec,“ přímo prskla zlostí tak, že jí nyní doopravdy uvěřil. „On je přesně ta houba, o které jsi mluvil. Implantované vlasy, aby zakryl pleš. Silikonové svaly, aby mu ochable nevisely. Dva liftingy. Každé tři týdny ozařování, každého půl roku liposukce. Opravdu tě rozčiluje, co si takový chlap o tobě myslí?“

„Ne, zatraceně,“ natáhl ruku a pohladil jí tvář. Jednou, podruhé a znovu. Jemně a citlivě, jak nejlíp dokázal.

„Také po tobě toužím,“ šeptla rozechvěle tak hlubokým hlasem, že si nevzpomínal na žádnou ženu, která by na něj někdy tak promluvila.

Natáhl ruku, aby ji objal a přitiskl k sobě, ale Jacqueline vstala.

„Je mi zima,“ prohodila. „Pojď.“

Vydali se pěšinou dolů.

Už docházeli k autům, když Perhat najednou zaslechl od pahorku táhlý, tlumený výkřik, vlastně zachroptění. Automaticky se zastavil. Nezdálo se mu to? Chvíli pozorně naslouchal.

Ne, muselo se mu to zdát. Nic zvláštního se nedělo. Jacqueline zřejmě neslyšela nic, šla rychle ke svému vozu.

Přidal do kroku, aby ji dohnal. Ještě chvíli ho trápila nejasná myšlenka, že by měl prověřit, co se stalo, ale rychle ji odehnal. Řidič střežící parkoviště je už z dálky poznal. Perhat mu jen pokývl, když procházeli mezi těsně nastavěnými vozidly k vozu paní doktorky.

Měl zvláštní pocit, že všechno probíhá mimo něj. Jako by nevstoupil s Jacqueline do auta on, ale někdo cizí, v jehož těle se dočasně a náhodou ocitl, vyloupl její sportovní, do bronzova opálené tělo z drsné bavlny a jemných krajek prádla. Jako by nebloudil roztouženými rty po její kůži, nelíbal vzrušením ztvrdlé bradavky, nehladil jí špičkami prstů hrdlo.

Asi k tomu došlo příliš nečekaně, když už s ničím nepočítal. V každém případě se cítil, jako by na sebe hleděl z dálky, jako ve filmu, nechápal, co se s ním děje. Držel v náručí ženu, o které snil od prvního okamžiku, kdy ji spatřil. Ženu, která určitě nelhala, když říkala, že po něm touží. Cítil, jak se chvěje pod jeho laskáním, jak je její dech stále hlubší a žhavější. Držel ji v náruči, nahou, odevzdanou, čekající na ukojení.

A on jí je nemohl poskytnout.

Vášeň, která ho trápila celý den, zmizela beze stopy. Netušil, co se stalo. Toužil po ní dál, potřeboval ji, chtěl, ale najednou s úděsem zjistil, že mu organismus odmítá poslušnost. Zalila ho vlna paniky, že ne, ne v této chvíli, za žádnou cenu, a to ho vyřídilo docela. Ještě se zoufale snažil, dotýkal se míst, která ho musela vzrušit, ale mazleni bylo najednou jen mechanické, jen prázdná gesta. Už věděl, že jeho úsilí je jen uboze směšným pokusem zamaskovat, odložit definitivní kompromitaci, které se nijak nedá vyhnout.

Nakonec to vzdal. Chtěl se od ní odsunout, ale Jacqueline mu to nedovolila.

„Promiň. Nikdy v životě…“

„Nech toho,“ řekla mu. „To opravdu není nejdůležitější.“

Nepochyboval, že se zlobí, že se na něj musí zlobit, a divil se, jak skvěle to dokáže skrývat.

„To není tvá vina,“ řekl.

„To není ničí vina. buď klidný.“

Rád by věřil, že si to opravdu myslí. Jemně ho hladila po tvářích a hrudi.

„Neodcházej ode mne,“ usmála se mírně. „Přitiskni se ke mně, prosím. To mi postačí. Opravdu, věř mi. Pro dnešek to postačí.“

Bál se cokoli pronést, bál se pohnout.

Je to tak. Takhle Prozřetelnost připomíná člověku, že je už starý a zbytečný. Že mládí definitivně skončilo a teď už bude následovat jen delší nebo kratší sjezd pod kytičky. Obdržel jsi první znamení. Byl jsi formálně varován.

Přitulil se k ní, pevně ji přitiskl k sobě a tak mlčky leželi ve tmě kabiny.

Mrtvý, prázdný futrál naplněný smrtí. Byl tak mrtvý, že už ani nic necítil, pokoření, stud ani únavu. Kdyby nyní nastal konec světa, Perhatovi by to bylo docela fuk.

Ležel tam – zbytečný, trouchnivějící kmen, až si uvědomil, že Jacqueline přitulená k němu dýchá, tak pravidelně a klidně, jako by spala. Opatrně zvedl hlavu, aby jí viděl do tváře. Usmívala se, klidná a plná důvěry.

V nastalém tichu slyšel jen pravidelný šum elektrických hodin. Třeba ho opravdu neobelhala, třeba to není nejdůležitější? uvažoval, přestože věděl, že se nemá proč utěšovat.

Bál se sebemenším pohybem narušit její spánek. Uvažoval o ženách svého života. Najednou si uvědomil, že opravdu nemá nač myslet. Že je nikdy nechápal, že se jen otřel o jejich tajemství, že věděl, ale neviděl.

Zřejmě potřeboval takové pokoření, aby odhalil jejich neproniknutelné tajemství. V každé ženě, kterou v životě poznal, poté, když jemnými dotyky odstranil vrstvy sexu a okamžité vášně, pokaždé nalezl hluboko pod nimi malé, bezbranné děvčátko. Děvčátko zděšené světem, které nesmírně touží přitulit se k otcovým mohutným ramenům a alespoň na chvíli v nich získat pocit naprostého bezpečí. Poskytnout ženě takový pocit – to je povinností muže. A pokud muži tuto schopnost ztratili, ať už svou nebo cizí vinou, pokud to nedokáží, psychicky zmrzačení chybějícími otci, idiotskou výchovou, nemocným společenským systémem, pokud sami chorobně potřebují oporu, akceptaci, trvalé potvrzování vlastní ceny… Pokud takoví zmrzačení, nejistí neurastenici nejsou na světě výjimkou, ale normou – pak se svět prostě musí rozpadnout.

Proto se všechno posralo. Nemá význam, když ten či onen ataman naruší zájmy jiného, když se prezidenti dohodnou nebo nedokáží dohodnout, když dojde k rozporům mezi kulturami, civilizacemi, ekonomikami. Tak tomu bylo vždycky a svět se kvůli tomu nezhroutil. Ne, náš svět zešílel a rozpadá se proto, že muži přestali poskytovat ženám pocit bezpečí a ženy mužům něhu, že všechno je na prodej, všechno utonulo v křiklavé reklamě, ve víru barevných světel a rychlé, levné lásce, po které zbude ráno jen prázdnota, únava a pustina.

Zatoužil tak intenzivně, až se mu oči zalily slzami, aby byl najednou mimo tento svět, daleko od něj, někde mimo, kde neexistují družstva a Stavišinové, holky, Kuklati, interaktivní televize, Svatí Mikuláši, Hartovy bandy a všechny ty ničemnosti tvořící smrdutý, hnisavý vřed – kde by byl jenom on a tato žena, která nyní klidně a pravidelně oddechuje po jeho boku.

Táhlé, tlumené zachroptění, které dolehlo k Perhatovým uším z vršku pahorku, se mu nezdálo. Byl to zvuk, se kterým zemřel jeden z Skrebecových strážců. Polní lopatka vržená ze vzdálenosti dvou metrů mu prorazila hrudník v okamžiku, kdy se pokoušel sáhnout pro zbraň. Její ostrá hrana udeřila silou několika set kilogramů na čtvereční centimetr, zlomila čtyři žebra a u srdce přeťala aortu. Smrt nastala za několik sekund.

Druhý strážný zemřel o půl minuty dříve. I v jeho případě byl příčinou smrti úder polní lopatkou. Uder zblízka do krku byl tak silný, že přeťal míchu a nešťastník padl do nicoty v půli líné myšlenky, v půli znuděného kroku, ani si nestačil uvědomit, že se něco stalo.

Lze předpokládat, že tisíce filmů, prošlých televizními sítěmi, v honbě za zájmem diváků zužitkovaly všechny možné i nemožné způsoby zabíjení. Že se v nich vyskytly všechny, i ty nejabsurdnéjší vražedné nástroje. Přesto se ruská polní lopatka nikdy takového ocenění nedočkala. Filmařům připadala příliš všední. Těžkou, dvaatřiceticentimetrovou lopatkou se třemi ostrými hranami se před kamerou nedá malebně mávat jako nunčakem. Ve skutečnosti se tento zastupok, kordík, jak ji důvěrně nazývali, ideálně vyvážený a skvěle padnoucí do ruky, hodí k zabíjení mnohem líp než bajonet nebo dýka. Jenom je s ním třeba umět zacházet. A to Kokovovi muži uměli lépe než cokoliv jiného.

V Rusku se lidský život nikdy netěšil zvláštní úctě – někoho zabít nebo sám zemřít tam bylo vždycky stejně prosté jako sklenka vodky. Avšak Kokovovi podřízení byli i na ruské poměry výjimečně bezohlední. Pocházeli z veteránů různých družstev a už stačili zjistit, že člověk je jen různě maskované dobytče a že si zaslouží žít jen do okamžiku, kdy dokáže bez váhání útočit a zabíjet první. Vyznávali jen tři zásady: nikdy nevěřit, nikdy neprosit, nikdy se nebát.

Kokovovi muži se lišili od různých pitomců pachtících se v posilovnách stejně, jako se za sovětských časů lišily zvláštní oddíly od obyčejné potravy pro děla. Jedním z tradičních způsobů, jakým u Lišněva zkoušeli kandidáty, byl postup, kterému Skrebecovci říkali „ruské tajemství“. Kandidátovi nečekaně hodili do obličeje těhotnou kočku. Musel ji chytit jednou rukou v letu za krk tak, aby ho nepoškrábala, druhou rukou sáhnout rychle pro nůž, rozpárat kočce břicho a spočítat, kolik měla koťat.

Na omluvu družiníků lze říct jen to, že ani v nejhorším snu nečekali, že budou vzdorovat takovým protivníkům. Ke střeženi hrobů nebyli vysíláni nejlepší. Jejich úkolem bylo odradit od čerstvého hrobu hyeny – spodinu, která se skrývala ve tmě a nikdy neútočila, nanejvýš v naprostém zoufalství po zahnání do kouta. V boji s hyenami stačilo samotné Skrebecovo jméno. Ještě nikdy se nestalo, že by někdo zaútočil na hlídku střežící klid mrtvých a tato skutečnost dovolovala strážcům polevit v bdělosti. Naopak podvržená zpráva, že se někde poblíž vyskytuje samotný major Stupak, usnadnila útočníkům úkol, protože donutila strážné, aby se občas naoko prošli kolem svého stanu a mohyly nasypané na vrcholku. Pro Kokovovy muže by bylo horší, kdyby strážní ze stanu nevylézali a jako obvykle se spolehli na detektor, tvořící součást jejich výzbroje.

Tento detektor na dálku varoval před každým člověkem blížícím se k vrcholku kopce, ale jen tehdy, pokud onen člověk nevlastnil rušicí vysílač. Samozřejmě si lze jen stezi představit, že by hyeny měly o něčem takovém vůbec potuchy.

Kokovovi muži byli čtyři. Pátý zůstal v nákladáku, zaparkovaném v porostu vedle polní cesty, o několik set metrů níže. Velitel dobrovolníků se jmenoval Boris, ale z nějakého důvodu chtěl, aby mu říkali Vasil, a protože své přání mohl podepřít slávou nelítostného zabijáka, většinou ho poslechli.

Když si Perhat vyměňoval se strážnými formální zdvořilosti, Vasil ležel v porostu několik metrů od něj. Byl svědkem dlouhého rozhovoru s Jacqueline, ale nerozuměl, protože neznal jazyk. Dokonce uvažoval, jestli je nemá zabít, ale to by mohlo upoutat něčí pozornost. Nakonec se tedy rozhodl počkat, až odejdou. Jakmile vyrazili dolů, dal pokyn k zahájení akce.

Ted si Vasil otíral zpocené čelo. Hojný pot byl důsledkem plášťů z fólie, naplněných žlutozelenou látkou, které měli členové jeho skupiny na sobě. Byl to velice nešikovný úbor, ale člověk, který jej měl na sobě, prakticky zmizel z obrazovky infračervených detektorů, a na obrazovce radaru vypadal jako bledý, snadno přehlédnutelný přelud.

Tlumeným hlasem udělil důtku jednomu ze svých podřízených – tomu, který zabil druhého strážného. Lopatkou minul o několik milimetrů, oběť měla zemřít okamžitě a tiše. Po akci mu to spočítá. Mezitím pokáraný a jeden z jeho kolegů na Vasilův příkaz shodili pláště a od zabitých převzali opasky. Byly na nich malé krabičky z černého plastu, v nichž se spojovala funkce operátora a radiomajáku.

Od této chvíle to ze satelitů vypadalo tak, jako by strážní najednou opustili své stanoviště a sestoupili z pahorku na stranu odvrácenou od parkoviště k odstavenému nákladáku. Přinesli odtud barevný plastikový kontejner s modrým znakem firmy Sendai. Tuto cestu opakovali ještě dvakrát a dopravili nahoru další dvě bedny. Potom usedli ke stanu, v němž zbývající dobrovolníci zahájili montáž součástek postupně vyjímaných z beden. Z první vyňali části podstavce, které po složení vytvořily asi metr vysokou třínožku s masivní hlavicí, kterou bylo možné obracet všemi směry, a s vyhloubenou opěrkou pro střelce. Z druhé bedny vybalili hlaveň rychlopalného kulometu s již připevněným tubusem laserového zaměřovače. Třetí bedna obsahovala munici v jednom dlouhém pásu.

Půl hodiny před úsvitem byl kulomet připraven a čekal na příslušný okamžik, až jej Vasil nechá postavit na vrchol mohyly. Jeden z mužů se opřel o lafetu a jako děcko v lunaparku se vesele opájel lehkostí, s níž se hlavně i bez posilovače bleskově obracely z jedné polohy do druhé.

Zvuk motorů v dálce sílil a sílil, až posléze začal zase slábnout a vzdalovat se. Po silnici kolem parkoviště projela první skupina toho dne. Pět nákladáků a dvě osobní auta s přívěsem, odhadl podle sluchu. Pospíchali, aby neuvázli v zácpě před Čertovým zákrutem. Správně.

Tento zvuk a slunce, pražící předním sklem nákladáku, Perhata přesvědčily, že další pokusy usnout nemají smysl. Vylezl z úzkého lůžka za sedadly, celý bolavý, jako by měl ve svalech olovo a místo hlavy dělovou kouli. Z Jacquelinina vozu vyklouzl ještě před úsvitem a sám ani nevěděl proč – chtěl zachovat dekorum, uchránit ji před pomluvami nebo se obával, že ráno, až ho už docela střízlivá vedle sebe uvidí, nebude tak milá jako předchozího večera.

Věnička spal naznak, s rukama široce rozhozenýma, a Perhat se při tomto pohledu cítil ukřivděně žárlivostí a studem. Aniž ho vzbudil, vmáčkl se do miniaturní kabiny sprchy. Spotřeboval o něco víc vody, než radil zdravý rozum, potom vylezl a začal obcházet parkoviště. U každého strážného se zastavil, vyptával se, kdo se kdy vrátil, zajímal se o stav vozidel, opravy drobných závad, z nichž některé mu nahlásili, a když podobná témata došla, tak se prostě ptal, jaké to bylo včera v Parachovce a vůbec, jak se vede. Perhat mohl být po opici, nervózní, plný starostí nebo trpět stokrát jinak – jeho muži ho však vždycky museli vidět křepkého, klidného a sebevědomého. Pokládal to za jednu ze svých povinností.

Skutečný ruch nastal na parkovišti až tehdy, když ožily televizní vozy stojící uprostřed. Viděl, jak se Claude dobýval Jacqueline do vozu a jak ho tam nepustila. Po chvíli vyšla ven a dlouze rozmlouvali, Perhat k nim však došel až ve chvíli, kdy se přípravy na ranní přenos začaly soustředovat kolem vozu Šípkové Růženky.

Uvědomil si, že se ještě nikdy nepřiblížil k tomuto bílému vozidlu, ve kterém vystlali děvčátku hnízdečko z hektarů běli a kilometrů trubiček a kabelů. Ani jednou si neprohlédl ji samotnou – drobnou, krátce ostříhanou dvanáctiletou blondýnku s věčně zakaleným, omámeným pohledem, jemuž vděčila za jméno, které jí dali šoféři. Měl pocit, že kdyby nedostávala z kapačky do žíly chemikálie, oči by jí ožily zájmem o svět. Když v televizi ukazovali nějaké děti z Východu, vždycky měly smutné oči uštvaných zvířátek. On sám měl dojem, že zdejší děti jsou ráznější než dospělí. To bylo zřejmé. Děti vždycky považují svou situaci za normální, protože ji ještě nemají s čím srovnávat, a neztrácejí vrozenou duševní radost. Z jeho hlediska byly děti vřeštivé, bezohledné a dotěrné. Neprobouzely v něm ani za mák dojetí nebo jiné pozitivní city.

Jedna ošetřovatelka, ne Kádinka, ale ta druhá, tmavovláska, děvčátko právě česala. Při tomto pohledu si Perhat vzpomněl na Věničku, slastně rozvaleného na lůžku. V poslední chvíli si uvědomil, že se nesmí k děvčeti přiblížit, zapamatovat si ji nebo nedejbůh v ní hledat něco lidského.

Ať mu zůstane v paměti jako předmět, televizní loutka, jeden z nákladů, kterých převezl v životě už tolik –nic víc. Bude to tak lepší.

Jacqueline ho uvítala něžným úsměvem – úsměvem „nic se nezměnilo“, což stačilo, aby Perhat najednou pocítil bezbřehé, přímo bláznivé štěstí. Na chvíli zapomněl, že jeho obličej nesmí projevovat žádné city a ihned se za to pokáral, ale ta chvíle byla dostatečně dlouhá, aby i ona postřehla na jeho tváři letmý úsměv. Pokynul hlavou s hranou nedbalostí a snažil se, aby se toto kývnutí nijak nelišilo od podobného, určeného Claudovi.

Ten vypadal užasle. Zřejmě byl přesvědčen, že se Perhat nemůže dočkat, až vyjde z Jacquelinina vozu, kam – jak nepochyboval – právě proto nebyl dnes vpuštěn. Navzdory tomuto údivu Claude nepromeškal příležitost, aby Perhatovi okamžitě nesdělil, jakou úlohu pro něj zvolil v dnešním přenosu.

„Jděte se vycpat,“ přerušil ho Perhat. „Už jednou jsem řekl jasně, že se toho cirkusu nehodlám účastnit.“

„Pane Perhate,“ vzdychl Claude a rozhodil rukama. „To není možné, pokazíte celý program!“ Pořád ještě s rozhozenýma rukama se otočil k Jacqueline s teatrálním: „Přesvědči ho, drahoušku, tobě určitě neodmítne.“

Perhat byl dokonce líný poslat ho ke všem čertům.

„Myslím, že tuhle záležitost jsme už definitivně uzavřeli, Claude,“ prohlásila paní doktorka tónem šéfa velké nadace a hvězdy obdivované miliony diváků… „bud tak laskav a nech nás o samotě, musím panu Perhatovi něco sdělit.“

„Jděte do hajzlu oba,“ pokrčil Claude rameny a odcházel. „Jak mám s takovými lidmi pracovat?“

Vlastně ani nemusela mluvit. Hleděli si do očí, a to úplně stačilo odstranit jeho trápení. V té chvíli si Perhat uvědomil, co ho už několik dní trápí, co si nechce připustit. Byl to tak úžasný objev, že se o něj musel okamžitě rozdělit.

„Zamiloval jsem se do tebe,“ prohlásil nekonečně udiven.

Ta chvíle trvala celou věčnost.

„Tak máme oba podobný problém,“ zasmála se.

Uchopili se za ruce a mlčeli.

„Musím ti říct ještě něco,“ protrhla ticho posléze Jacqueline a Perhatovo štěstí skončilo jako uťaté. V hrudi se mu začal šířit ledový chlad.

„Ano?“

„Toto je můj poslední konvoj. Tedy takový konvoj jako je tenhle. Už jsem to ohlásila v Pontoise, ale… Teď jsem se rozhodla definitivně. Máš pravdu. Chci, abys věděl první, že jsem se už rozhodla, definitivně a neodvolatelně.“

Chlad v nitru neustupoval.

Nevěděl, jak začít.

„Říkala jsi, že máš dojem, jako bys tu něco nechápala, vzpomínáš? Nejdřív jsem si myslel, že to víš…“ Tato slova pro něj opravdu nebylo snadné říci. „Víš, ty humanitární konvoje jsou u nás vždycky pod ohledem nějakého družstva. To je báječná zástěrka, vždycky se s tím svezou nějaké další zájmy…“

„To jsem už zjistila. Je to jeden z důvodů…“

„Jacqueline! Pojď rychle, nemáme čas!“ dolehl k nim Claudův hlas od sanitky.

„Povíš mi to později.“ Kývla hlavou a vydala se ke kameře, zamířené na dveře sanitního vozu.

Perhat se otočil. Druhá kamera stála na zesílené střeše televizního trucku – speciální, širokoúhlá, zabírala tři čtvrtiny okolí a předávala obraz ke zpracování počítači, který vybíral patřičný výřez, modifikoval, přibližoval či vzdaloval. Právě tato kamera zahajovala přenos a končila jej širokým panorámováním. Tentokrát měla na závěr ukázat, jak nákladáky jeden po druhém odjíždějí z parkoviště na silnici. Takové bylo zadání. Určil k tomu několik aut, mezi jinými i své s Věničkou za volantem. Za nejbližší zatáčkou měla počkat na zbytek konvoje.

Ještě chvíli sledoval přípravy k přenosu, pak se otočil a šel dohlédnout, aby určené nákladáky byly připravené k cestě.

U hlavního terminálu obrněného transportéru nebylo moc místa, ale zároveň byl uspořádán tak, že při práci nic nepřekáželo, na nic se nenaráželo lokty ani hlavou, ani nic netlačilo do zad. To byla jedna z oněch udivujících vlastností západních zařízení, kterým se Pavlik nestačil divit. Zvyklý na ruská spartánsky hranatá otéčka, ve kterých získal kvalifikaci druhého střelce, se zpočátku ztotožňoval s názorem, že péče o vojákův komfort nevypovídá o Západu nic dobrého, ale naopak prokazuje, že jeho dekadence a rozklad neminuly ani armádu. Nyní, po čtyřleté službě v Mírových silách, si o tom myslel něco jiného. Ergonomie znamenala menší únavu a tedy větší účinnost obsluhy, tedy o zlomky sekundy rychlejší reakci, což mohlo v boji rozhodnout o životě a smrti.

Už podruhé toho rána vklouzl Pavlik za pult, aby ověřil polohu krasnodarců. Druhý střelec zastával ve vozu také funkci spojaře a navigátora a jako takový patřil k velitelské sekci. Palebné prostředky vozu přebíral až po vysazení druhé sekce. Do značné míry šlo ovšem o čistou teorii, protože všichni čtyři byli vycvičeni tak, aby se v případě potřeby mohli navzájem zastoupit. Ostatně k opravdovému boji, takovému podle pravidel a školení, prakticky nedocházelo. Protivníkem nebyly pravidelné vojenské oddíly, ale více či méně neuspořádané bandy, s nimiž si dokázali poradit družiníci. Transportéry zajišťovaly pouze průzkum a v případě potřeby palbu.

Pavlik denně dělal to první. Nebylo to příliš obtížné, zejména pokud se zaměřili již dříve sledovaní a zapojila automatika.

Stejné to bylo i teď.

Po celou noc každou půlminutu počítač lovil ze změti stejných frekvencí digitální signály z jednoho amerického teledetekčního satelitu, dekódoval je a zaznamenával do operační paměti. Pavlik se nezatěžoval úvahami, jestli využívají tento signál legálně nebo protiprávně – když vlastnili patřičné programy, tedy jim je někdo dal. Dekódované signály satelitu šly ke zpracování a potom k analýze. Když analytický program nezjistil změny, které by naplnily poplachové podmínky specifikované v návodu, zkomprimoval výsledky a odeslal je do archivu. V opačném případě vyhlásil poplach.

Pavlik se do toho vůbec nemusel míchat. Bylo časné jitro, většina oddílu se ještě probírala z ospalosti nebo se věnovala ranní přípravě, a major ještě pořád přecházel loukou. Nešlo o zvlášť důležitou výpravu. Běžná ťafka krasnodarcům – někomu v Chortici připadal konvoj podezřelý, přikázal ho tedy zastavit a prohledat, a pokud by porušili mírové podmínky, například pašováním narkotik nebo jiných zakázaných materiálů, náklad spálit. Nejsnadnější by bylo zastavit je v Čertově zákrutu. Vyslání dvou transportérů s osmi vojáky na tak banální záležitost, kterou mohli zajistit družiníci, a osobní účast majora Stupaka působily přehnaně.

Pavlik přejel prsty po klávesnici a vyžádal si okamžitý stav. Náhodou věděl, proč se major vydal na výpravu osobně. Sekční vždycky ví hodně, před ním je těžké něco skrýt. Major se ještě nevyrovnal s povýšením a přechodem z lužanské stanice do štábu a využíval každé možnosti, aby se na pár dní vypravil do pole. Tvrdil, že mu chybí pohyb. Pavlik věděl, o jaký konkrétní pohyb mu jde, ale s nikým o tom nemluvil. V četě to ostatně věděli všichni. Major Stupak byl šťastným otcem tří malých dědiců majetku a čím víc Skrebec posiloval svou moc na Jihu, tím víc vnucoval svému okolí zásady viktoriánského dvora. Na druhé straně bylo Pavlíkovi jasné, že muž jako Stupak, který je dvakrát silnější, dvakrát víc jí i pije, se nadlouho nespokojí s jednou ženou, navíc stále méně přitažlivou.

Prohlédl si obrazovku. Připadalo mu, že krasnodarský konvoj dnes nehodlá vůbec vyjet. Nákladáky i čelní vůz stály jako včera na vyštěrkovaném parkovišti.

Kolem nepozoroval žádné známky příprav na další cestu.

Něco ho zaujalo. Přejel kurzorem seznam příkazů, otevřel další menu a vyžádal si všechny záznamy z poslední hodiny.

Na snímcích pořizovaných po půlminutách mělo přibývat lidí. Přece nemohou spát tak dlouho, musí připravovat snídani, vycházet z vozů, třeba jen kvůli močení. Ale na snímcích viděl dohromady jen pár lidí. Včera jich tam byla spousta. Ovšem mohli být z druhého konvoje, který už odjel.

„Sakra!“ málem se chytil za hlavu. Už věděl, že naletěl jako cucák na ten nejprimitivnější trik, jaký si jen lze představit. Podvědomě zadával počítači další příkazy, z centrální paměti nechal stáhnout údaje, prohledat trasu a najít auta včera zaparkovaná vedle krasnodarského konvoje. Nepochyboval, že nepojedou na východ ke Kyjevu, jak vyplývalo z jejich včerejšího pohybu. Zamířily ke Lvovu.

Aniž přerušil pátrací procedury, zavolal Stupakovi.

„Vypekli mě,“ přiznal otevřeně. „Vyměnili auta, už budou na cestě.“

„Vyhlásit poplach,“ přikázal krátce major.

Jediný pohyb prstu a všechny lidi na louce zasáhlo pronikavé elektrické kvílení, linoucí se ze sluchátek, osobních komunikátorů, busterů a reproduktorů v šoférských kabinách. Pavlik věděl, že za chvíli bude kolem živo jako v úlu, že už všichni pádí na svá místa, že co nevidět naskočí motory a do dvou minut kolona zběsile vyrazí polní cestou směrem k Čertovu zákrutu.

Za Pavlíkovými zády se otřásla podlaha vozu, jak jeden z jeho kolegů těžce seskočil přímo z horního průlezu.

Spěšně se zapínal a nespouštěl zrak z obrazovky, na které stále pulzoval zelený rámeček: „Decoding… please wait“. I beztoho věděl, co uvidí, jen ho zajímalo, jestli ti parchanti už stačili dojet k Čertovu zákrutu a pokud ne, jak jsou od něj daleko.

Když Perhat spatřil na postranici vozu Velkého Pátka rudou skvrnu, nemohl dělat už vůbec nic.

Program končil. Vendzilovič pronesl své, dívenka zarecitovala francouzské poděkování, kterému se naučila nazpaměť, aniž rozuměla jedinému slovu, a Jacqueline s pozadím otevřené sanitky za zády právě pronášela poslední apel tohoto přenosu k divákům, aby se zapojili do charitativní činnosti.

Claude, se sluchátky spojenými s mikrofonem připomínající leteckého dispečera, stál na střeše televizního vozu u širokoúhlé kamery. V okamžiku, kdy prompter ukázal Jacqueline poslední odstavec jejího textu, zvedl ruku a sekl jí dolů.

Motor vozu Velkého Pátka zahučel a hned nato spustily další. Po několika sekundách se veliký vůz zakymácel a náhlým poskokem vyjel z kruhu směrem k výjezdu na dálnici. Pátek se před kamerou předváděl. Vyrazil se zataženou brzdou ve vysokých otáčkách, nepochybně na Claudovo přání.

I bez pohledu na monitory Perhat věděl, co na nich je. Jacqueline se vzdalovala, potom se obraz zatřásl, když splynuly záběry obou kamer, až se nakonec uprostřed obrazovek objevil ostře jedoucí Pátkův truck.

A právě tehdy, když se tirák chystal ke skoku, ještě před výjezdem na dálnici, postřehl Perhat na jeho postranici krvavě červené světélko, ne větší než mince. Věděl, co to je. Pouze nechápal, jak k tomu mohlo dojít, ale zato věděl, co se stane za okamžik, chtěl vykřiknout, zvednout lidi k akci, ale současně si dobře uvědomoval, že nic, ale naprosto nic už nestihne. Stačil jen otevřít ústa.

Než vyrazil jakýkoli zvuk, postranice Pátkova vozu najednou spadla a rozlétla se na všechny strany v kouscích kovu drobných jako konfety. Zdálo se, že do ní udeřil vichr, dost silný na to, aby nadul několikamilimetrový žebrovaný plech jako lodní plachtu. Vůz se zakymácel, jako by ho zastavila silná ruka, a naklonil se na bok tak, že několik okamžiků desítky tun jeho váhy spočívaly jen na polovině kol.

Lidé v televizi ještě několik sekund nechápali, co vidí. Vypadalo to, jako by se v tiráku zrodil velký ohnivý červ a bleskovými pohyby ovíjel kontejnery, kabinu i návěs, při každém závitu zavadil planoucími boky o postranice, až z nich létaly hořící kousky. Motor, zasažený ocasem hořícího červa, se zakuckal a rozlétl na tisíce jisker. V řidičské kabině zasel červ ohnivé zrnko, které se ve zlomku vteřiny rozrostlo v ohnivou kouli, vyrazilo zevnitř skla a dveře z rámů. Děsivé těleso, řádící v nákladáku, bleskově rostlo, jakoby sycené ohněm a kouřem, který způsobilo, až nakonec proniklo na ložnou plochu a vůz doslova rozmetala mohutná exploze, ve které bylo možné zahlédnout černý, zuhelnatěný skelet karosérie a návěsu, stále ještě se sunoucí vpřed.

Teprve nyní si Perhat uvědomil ohlušující řev i to, že se zády opírá o přenosový vůz, na který ho vrhla žhavá vlna.

Ohnivý červ mezitím nezahálel. Zhltl Velkého Pátka i Tlustého Čtvrtka, vyskočil ze spáleniště a aniž čekal, až vůz dohoří, přeskočil na další nákladáky. Perhatův truck přeťal v půli a potom už jen přebíhal po kabinách dalších vozů, zapaloval střechy a rozséval ohnivá zrna všude, kde byli ozbrojení lidé.

Než si Perhat stačil dát dohromady, co se vlastně děje, hořelo už všude. Mezi plameny zahlédl přijíždějící nákladák a za ním další. Teprve později pochopil, kde se vzaly – jely směrem na Lvov, takže jim nikdo nevěnoval pozornost, a ocitly se u odbočky přesně v okamžiku, kdy začala vražedná palba z pahorku. Lépe řečeno naopak, palba začala ve chvíli, kdy první nákladák prudce zatočil, přejel dělicí pás dálnice a zamířil doprostřed parkoviště. Za několik sekund se ocitl před sanitním vozem. Ještě ani nezastavil a už z něj vyskakovali muži se samopaly, stříleli do vzduchu a pronikavě rusky křičeli: „K zemi! Všichni k zemi!“

Perhat si uvědomil, že jeho karabina hoří i s Věničkou v kabině. U sebe neměl ani nůž. Nanejvýš se mohl na útočníky vrhnout holýma rukama.

I kdyby měl zbraň, nejspíš by ji nepoužil. Ne z rozumu. Ze strachu. Vždycky si myslel, že tento pocit nezná a opravdu tomu tak bylo, ale teď se zřejmě všechno změnilo. Nechtěl umřít. Ne teď. Ne dnes. Ani za nic. Nechtěl.

A opět jako by se ocitl mimo své tělo, jako by na všechno hleděl nejen zdálky, ale i obráceným dalekohledem. Viděl bandity bezohledně vnášet do sanitky nějaké bedny. Viděl ječícího muže, jak se puškou pokouší srazit Jacqueline k zemi. Vyrazil k nim, ale právě v tom okamžiku před ním jako ze země vyrostla postava, kterou potom ještě mnohokrát spatřil v neklidných snech – špinavý, neoholený chlap kalmyckého vzhledu ve vojenských kalhotách a špínou zešedlém, kdysi růžovém tričku s dosud patrným brokátovým nápisem: FAST GIRL. Bez ohledu na vedro měl na hlavě špičatou, stejně jako všechno ostatní špinavou koženou ušanku se zvednutými náušníky, trčícími jako ďáblovy rohy. Oběma rukama držel samopal. Pohyboval ústy, ale Perhat jeho slova neslyšel. Ještě postřehl, jak se útočník rozmáchl, a hned nato zasáhl pažbou Perhata do brady. Ten ztratil na několik milosrdných desítek sekund vědomí.

Režisér v přenosovém vozu nepropadl panice a nepřipustil, aby tanec ohnivého červa opustil záběr. Kameraman snímající Jacqueline zachytil nákladák přijíždějící k sanitnímu vozu. Než ho spolu s ostatními srazili k zemi, zablokoval kameru na stativu. Díky tomu mělo vysílací studio DCI 6 v Pontoise celou dobu k dispozici v obrazu i zvuku vynikající kvality všechno, co se dělo na vzdáleném parkovišti mezi Parachovkou a Čertovým zákrutem.

Ve vysílacím studiu v Pontoise měli v tom okamžiku službu tři pracovníci. Šéf směny se jmenoval Pierre Buyoma a měl dobrý reflex, v tomto povolání nezbytný. Specifika jeho práce spočívala v tom, že mohl v křesle proklímat řadu nudných služeb, ale když se začalo něco dít, když bylo potřeba bleskově zorganizovat coverage nové události, propojit se na další sítě nebojím zpřístupnit retransmisi, nesměl ztratit ani vteřinu. Každá promarněná chvíle znamenala ztrátu peněz a také patřičné důsledky pro osoby, které ji zavinily.

Buyoma neměl žádný čas na rozmyšlenou. Vteřinu poté, co se Pátkův vůz zasažený palbou zastavil, byl už u hlavního terminálu a křikem popoháněl podřízené k akci.

První věc, kterou musela vysílací směna udělat, byla příprava materiálu pro další sítě, které – jak se dalo očekávat – se za několik desítek vteřin ohlásí s nabídkami převzetí programu DCI 6. První budou informační sítě. A pokud se informace změní v delší živé představení, začnou se hlásit operátoři regionálních a tématických sítí, využívající různé sektory Kokonu – všudypřítomné houštiny infostrád, počítačového universa, prolínajícího se v mnoha bodech se skutečností a tvořícího její skrytý rozměr. Bylo třeba co nejrychleji pronajmout nové domény a gejty a současně co nejrychleji aktivizovat veškerou potenciální sílu mainframů studia.

Buyoma ihned poznal, že všechno, co má k dispozici, stejně nepostačí. V okamžiku, kdy NewsNet a jeho mutace vyšlou do světové sítě trailery aktuálního vysílání, počet žadatelů o převzetí poroste exponenciálně, a každý nový žadatel bude kromě aktuálního obrazu požadovat archivní záznam. Když tedy zahájil rutinní proceduru a přenechal její pokračování počítači, přešel Buyoma k druhému terminálu a začal vyhledávat a zabukovávat pro předpokládané potřeby vysílání všechny volné veřejné oblasti infostrády a komerčních sítí, které dokázal najít. Během dvou minut tím zvedl cenu gigabajtu v nejbližších uzlech o padesát procent, ale hledal dál v přesvědčení, ostatně správném, že se jeho kroky záhy beztoho ukáží nesmírně výhodné.

To bylo prvořadé – zajistit očekávaným klientům přístup k materiálu, než to udělá na své konto některá síť pronajímající si jejich signál. Hned na dalším místě bylo co nejrychlejší zpracování tohoto materiálu. V době, kdy Buyoma řešil první úkol, na druhém už pracovala jedna z jeho podřízených. V tomto případě bylo nejdůležitější vyvolat z paměti studia ViMakera, program zpracovávající obraz a zvuk, který by podrobil počátečnímu rychlému zpracování záznam vybuchujícího Pátkova nákladáku, aby informační sítě mohly do svých zásob uložit obraz už patřičně zpracovaný, převyšující rozmachem a poutavostí všechno, co v téže době mohla nabídnout konkurence. Samozřejmě, až bude čas a pustí se urychleně do práce další lidé, bude tento úvodní obraz zpracován ještě jednou, tentokrát s maximální pečlivostí. ViMaker od okamžiku spuštění pracoval na několika úrovních – kromě přípravy archivního záznamu převzal i aktuální vysílání a automaticky je upravoval podle zadaných instrukcí. Od chvíle, kdy Buyoma potvrdil příslušné rozhodnutí stiskem ikony na svém panelu, se právě tato verze stala základním signálem předávaným do sítě. Protože byla nepatrně opožděna proti základnímu signálu, dala se na monitorech studia ihned rozpoznat. Několik z nich dál ukazovalo tento obraz, většina ostatních jej opakovala s krátkou prodlevou. Třetí ze sloužících pracovníků studia měl ještě chvíli na přípravu opravdové práce. Na rozdíl od ostatních nepatřil k obsluze programu, ale k accountingu, zahrnujícímu skoro polovinu pracovníků DCI 6, který se zabýval marketingem, reklamami a veškerou finanční stránkou firmy. Jeho úkolem bylo patřičně využít růstu sledovanosti. Speciální střediska Kokonu neustále monitorovala činnost v sektorech interaktivní televize a údaje předávala k rozhodnutí reklamním agentům. Pokud nějaký program na tomto kontinuálním trhu strmě stoupal, pokud se počet k němu připojovaných diváků prudce zvyšoval, což právě začalo probíhat u DCI 6, a bleskově vypočtené statistické profily obecenstva začaly odpovídat zadavateli reklam hýčkanému portrétu spotřebitele – bylo jasné, že co nevidět bude tento program zasypán nabídkami, že se na něj agentury vrhnou jako supi na mršinu a budou se snažit utrhnout svůj deal dříve, než cena reklamní vteřiny stoupne ještě výš. Třetí muž vysedával ve studiu právě proto, aby se v případě potřeby s tímto přívalem nabídek vypořádal a vymačkal z něj pro stanici maximální zisk.

Když si Buyoma konečně mohl dovolit věnovat část pozornosti obrazovkám, zmocnila se ho děsivá obava, že se už nic dalšího nestane. V záběru kamer přebíhali ozbrojení muži, přenášeli nějaké bedny a napojovali je na kabely, mikrofony ohlušovala kanonáda a neartikulované výkřiky, ale to všechno byly jen nahodilé scény, které netvořily celek schopný upoutat pozornost diváků na delší dobu. Šéf vysílací směny pocítil blížící se paniku. Jestli zhodnotil situaci chybně, jestli přenos nyní skončí, budou v háji a navíc s astronomickými účty na blokaci nepotřebných portů Kokonu.

Buyoma však už zpanikařit nestačil, protože na obrazovce se místo Jacqueline objevil Claude. Byl bledý a kousal se do rtů, ale zřejmě se už vzpamatoval. Předstoupil před kameru nejistým krokem, v zádech hlaveň chlápka s tak banditským vzhledem, že žádný hollywoodský specialista na casting by nenašel lepšího.

„Vážení… drazí,“ začal Claude rozechvělým hlasem. „Nevím, jestli mě slyšíte. Hovoří Claude Finois, vedoucí přenosu. Náš konvoj přepadli teroristé. Zatím nevíme, kdo jsou. Nevíme, co chtějí. Neznáme rozsah našich ztrát. Ale vím, že určitě budeme potřebovat pomoc. Prosím, neopouštějte nás v této těžké chvíli. Podařilo se mi vyjednat, že přenos nebude přerušen. Věřím, že se zachráníme. Věřím, že nás neopustíte…“

Hovořil krátkými, přerývanými větami plnými emocí, strachu, ale i naděje, současně jasně i stručně. V této situaci to nemohl udělat líp.

„Ještě něco,“ dodal, šťouchnut mimo záběr hlavní do žeber. „Jejich velitel prohlásil, že za pět minut oznámí své požadavky.“

Buyoma se jako bodnutý vrhl k terminálu, aby firemním interkomem ihned zajistil tlumočníky z ruštiny, ukrajinštiny, arabštiny a polštiny, jeden z nich bude určitě za chvíli muset okamžitě pracovat.

Tentokrát už na tom Buyoma byl o to líp, že se neustále hlásili do práce další pracovníci DCI 6. Poplašný signál je zvedal od stolů, vytahoval z bazénů, přerušoval flirty a kšefty. V lokální firemní síti bylo stále těsněji jejich přihláškami – virtuálními fantomy oznamujícími kontrakty požadovanou připravenost k práci.

V souladu s firemními pravidly až do doby, než se ohlásí někdo z členů vedení, byl nejvyšším vládcem v DCI 6 Buyoma. Bez váhání začal rozdělovat práci a určoval každému jeho úkoly.

Podle Claudova oznámení se přesně pět minut po jeho vstupu – Buyoma zaplnil tuto dobu připomenutím scény přepadu konvoje zpracované ViMakerem v různém pojetí a různých tempech a krátkým klipem z historie Nadace Jinan – před stále ještě na stativu zablokovanou kameru předstoupil asi čtyřicetiletý, nakrátko ostříhaný Rus v maskáčích, námořnickém tričku a s modrým baretem nasazeným na stranu.

„Jsem major Kokov,“ prohlásil s ledovým, nehnutým pohledem upřeným do kamery. „Velím oddílu, který zkonfiskoval tento konvoj. Ještě než přejdu k věci, chci říct toto: nechci, aby ještě někdo zemřel. Doufám, že se dohodneme. Pokud se ovšem někdo pokusí proti nám zakročit násilím, nebudeme váhat ani okamžik.“ Kokov odstoupil stranou a ukázal kameře zadní otevřené dveře sanitního vozu. Ke spleti lékařské aparatury, obklopující děvčátko, přibyla kupa tmavozelených beden, ostře kontrastujících s lékařskou bělostí.

„To jsou výbušniny, jak se jistě domýšlíte,“ vysvětlil Kokov a ukázal na ně prstem. „A teď se podívejte sem,“ poklepal na krabičku z drsného černého plastu, připevněnou ke svému opasku. „To je vojenská biomedicínská souprava, všeobecně nazývaná buster. Sleduje tep, tlak a životně důležité funkce. Má ho každý z nás, a rádiový signál z našich busterů přijímá palubní počítač vozu, napojený na roznětky. Pokud bude někdo z nás zastřelen, ohlušen, paralyzován elektrickým výbojem nebo jinak napaden, vůz vyletí do vzduchu i s holčičkou. V těch bednách je dost výbušnin na to, aby ze sanitky zůstala jen hrstka popela. Doufám, že jsem vás přesvědčil, že bude lepší se s námi dohodnout než bojovat. Nyní dávám majitelům tohoto konvoje dalších pět minut na přípravu, než oznámím naše požadavky.“

Kokov se otočil a odpochodoval ze záběru. Buyoma přepnul přenos na druhou kameru. Monitory zaplnil pohled na parkoviště, obklopené dvojitým špalírem mužů v maskáčích a přiléhavých tričkách, stejných, jako měl Kokov. Část z nich stála na vnější straně a odháněla stále početnější čumily z aut a nákladáků parkujících poblíž. Několik dalších hlídalo u sanitního vozu členy konvoje ležící obličeji k zemi. Buyoma mezi nimi vyhledal Jacqueline a přikázal ViMakerovi pořídit detailní záběr na ni. Po několika vteřinách záběr ukončil a pustil ID stanice a první z připravených reklamních spotů. Potom se narovnal a během čekání, než se ve studiu objeví dodatečně povolaní pracovníci, poprvé od okamžiku přepadení konvoje našel čas, aby si setřel pot z čela.

Dougovi Schlafovi bylo fajn. Ve chvíli, kdy Perhat po Kalmykově úderu omdlel, Doug pomalu usínal s hlavou na ňadrech děvčete z baru, tak odolávajících zemské tíži, že tu nepochybně zapracoval chirurg. Jeho myšlenky stále pomaleji kroužily kolem faktu, že ve světě určitě existují země, kde se ženy oddávají mužům z nejrůznějších důvodů. Někdy z lásky, jindy z nudy, z neuspokojení nebo jinému muži naschvál… Američanky byly z tohoto hlediska příšerně nudné, znaly jen jeden náležitý důvod k pěstování sexu – investice. Šly do postele stejně, jako se nakupují akcie, pokud muž dokázal zajistit patřičné společenské postavení a prestiž. I přes tvrdé zvyky, které příchozí ze Staré pevniny udivovaly, nebylo obtížné stát se tady Donem Juanem. Zejména ne pro profesionálního managera.

K čertu, copak je možné mít výčitky svědomí při hře, kterou hrají všichni? Zítra bude muset jemně vysvětlit Paole, že investovala chybně, že on, Doug, je volný a nehodlá se ženit. Udělal to už mockrát, a přesto mu bylo pokaždé v takové chvíli nepříjemné, že musí děvče zklamat. Zejména když se dívka snažila tolik jako Paola. V odlesku světla z přivřeného okna zpozoroval ochabnutí kůže na jejím krku a síť drobných vrásek kolem očí. Muselo jí být už přes třicet. Každé ráno se určitě probouzela s vědomím, že doba na životní úspěch se rychle krátí a je třeba si pospíšit, než se ukáže, že je na všechno už pozdě.

K ďasu, za to on přece nemůže. Občas ho napadlo, jestli není moc slušný na to, aby v tomto světě měl opravdový úspěch.

Nemusím jí to říct hned ráno, pomyslel si ospale v pádu do hebkého zapomnění. Všechny zdejší záležitosti šly skvěle a určitě v Seattle stráví ještě pár pěkných dní.

Právě v tomto okamžiku se ozval telefon.

Zvuk, který vydával tento neveliký přístroj, integrovaný s hodinkami, organizérem a základními funkcemi síťové stanice, museli dlouhé měsíce vytvářet nejlepší otolaryngologové a psychologové. Tento zvuk, modulovaný jako cvrkot trhající vnitřnosti, kdesi na hranici slyšitelné frekvence, by vzbudil i mrtvého. Doug by nedokázal vysvětlit, jak se tohoto efektu dosáhlo, ale dobře věděl, a každý, s kým o tom mluvil, to potvrdil, že poplašný signál naprogramovaný do jejich telefonů vzbuzoval několikavteřinový záchvat iracionálního, panického strachu.

Vyskočil z postele jako opařený, s bušícím srdcem, a šátral po zdroji děsivého zvuku. Nakonec přístroj našel na židli v hromadě pohozených šatů. Přitom zahlédl Paolu – seděla na posteli s prostěradlem křečovitě přitisknutým k hrudi plné silikonu a s tak úlekem vytřeštěnýma očima, že za jiných okolností by při tom pohledu vyprskl smíchy.

„Li Mitcher, centrála,“ ozval se hlas v telefonu. „Dougu, máme vážný problém.“

„Opravdu?“ Doug se už oblékal. Telefon si přidržoval mezi uchem a ramenem.

„Aha. Jsi v hotelu?“

„Ano.“

„Nejlíp tedy bude, když hned vyrazíš do kanceláře. Vzbudím všechny, které budeme potřebovat, aby se připravili. Krizový štáb zahájí činnost za třináct minut. To je vše.“

Doug nechtěl být tím, kdo se opozdí.

„Počkej!“ vzpomněl si v poslední chvíli, když se muž z centrály už odpojoval. „O co vlastně jde?“

„Kontrakt se Santa Clausem je vážně ohrožen. Pusť si televizi.“

Našel ještě chvilku času, aby pohladil děvče po dlouhých černých vlasech a pronesl pár omluvných slov, ale to byla jen mechanická gesta. Nebyl už schopen myslet na nic jiného než na nedokončenou operaci.

Šlo o to, že tento kontrakt řídil od začátku do konce. Ať se stalo cokoliv, nesmí se prokázat, že udělal nějakou chybu.

Dříve občas reptal na tento poměrně malý, nepříliš luxusní hotýlek s reklamou Tomkinových pirohů nahlížející do oken. Ale zvolil si ho právě kvůli podobným situacím, jako byla tato. Dosažitelnost patřila ke třem základním požadavkům, které musel splňovat manager jeho úrovně. buď s sebou musel vozit spoustu vybavení, nebo se nesměl vzdálit od komunikačního centra na víc než vyžadovaných deset minut. Doug měl špatné zkušenosti s centry velkých hotelů, kde se v kritickém okamžiku vždycky ukázalo, že něco chybí, něco se nedá zregulovat a jediný opravář, který se v místním šrotu jakž takž vyzná, právě kamsi zmizel i s kartou umožňující přístup k panelu kontrolního systému. Z dvojího zla si vybral desetiminutovou smyčku u místní kanceláře.

V pobřežní čtvrti bylo touto dobou, na začátku noci, už skoro liduprázdno. Rozjel se dlouhou úzkou ulicí směřující k oceánu, potom odbočil vlevo a za chvíli dojel k velkému stříbřitému administrativnímu věžáku, připomínajícímu rozkrojený pomeranč.

Trvalo to jen pár minut, takže ani neměl čas zapojit v autě přenos.

Bezpečnostní systém v hale nahlédl Dougovi do aktovky, naskenoval papilární linie a až potom akceptoval jeho magnetickou kartu. Výtah už na něj čekal, stejně jako ve třiadvacátém patře v kancelářích NFG aktivované komunikační centrum a stále ještě trošku ospalý dozorčí. Doug neztrácel čas pozdravem, padl do křesla, jednou rukou strčil do štěrbiny pultu svou kartu, druhou spustil procesy identifikace a napojení k telekonferenčnímu virtuálnímu stolu.

Vzduch za Schlafovými zády potemněl a přepážky, mezi kterými seděl, ho zaclonily černou blánou neproniknutelného pole. Počítač potvrdil jeho přítomnost. Vězel v úzké kabině jako v buňce medové plástve, před sebou měl jen obrazovky, klávesnici se zabudovaným glide-boxem a skleněné oko kamery zamířené přímo na něj.

Od telefonátu uplynulo sedm minut a padesát vteřin, ale neměl čas vychutnat si z toho plynoucí satisfakci, protože ho pohltila počítačem mezitím připravená prezentace nedávných událostí na kyjevské dálnici.

Teprve po seznámení s hlášeními NewsNetu začal zjišťovat, kdo se účastní porady. Čtyři osoby z Centra dobře znal, prošedivělý druhý šéf správy, který zásluhou eliptických drátěných brejliček vypadal jako z devatenáctého století, dva vedoucí programů a opálená šéfka politického oddělení, zoufale se snažící zamaskovat své stáří. Od vidění znal i několik expertů. Dva z nich nebyli připojeni plně, měli k dispozici jen zvuk. Projížděl další obrazovky, až posléze narazil na tmavovlásku středního věku, s krátkým jednoduchým účesem, v zelenomodrém kostkovaném kostýmu. Ještě předtím, než dotykem klávesnice zjistil, kdo to je, věděl, že tato osoba tu má klíčový význam. Teprve mnohem později si uvědomil, jak to poznal. Žena byla příliš pečlivě upravena na hlubokou noc, která nyní vládla na východním pobřeží. Makeup, bezvadný oděv i účes dokazovaly, že nebyla přivolána náhlým poplachem.

„Myslím, že dál už čekat nebudeme,“ pronesl druhý šéf.

Počítač promítl Dougovi informaci, z níž vyplývalo, že modře a zeleně oblečená žena, Lana Schuyskyj, je zplnomocněná zástupkyně newyorské právnické firmy VanderOne. Doug tuto firmu pochopitelně dobře znal. Zastupovala v Americe zájmy hlavních ruských mafií a nikdo, kdo zařizoval cokoliv s Východem a Střední Evropou, ji nemohl neznat. S Lanou Schuyskyj se však dosud nesetkal.

„Všichni zhruba vědí, oč se jedná, nebudeme tedy ztrácet čas,“ pokračoval druhý šéf. „Dougu, vysvětli přítomným, jaký je náš podíl na této transakci.“

Nepromarnil ani okamžik. Na postranní obrazovce už měl veškeré záznamy ze své soukromé paměti, ale zatím do ní nemusel sáhnout.

„V kontraktu vystupujeme jako zmocněnec… hm, říkejme mu prostě klient. Tato osoba hodlá zachovat anonymitu, což je ostatně pochopitelné, protože by mohla být poškozena její dobrá pověst. Stručně, náš klient potřebuje dárce ke transplantaci nervové tkáně a buněk podvěsku pro těžce nemocné dítě. Tato operace, umožňující plné vyléčení mozkové mrtvice, je už proveditelná a má dobré prognózy, existují však velké potíže se získáním transplantátu. Podmínkou pro úspěšný zákrok je totiž nalezení dárce s téměř identickými neurologickými charakteristikami. I minimální odlišnost hrozí nepřijetím transplantátu s letálními důsledky. Při tradičních postupech získávání materiálů pro transplantaci to prakticky znemožňuje léčení. Omlouvám se za ty lékařské detaily, ale připadají mi nezbytné pro vysvětlení mimořádné nákladnosti kontraktu.“

Nebyla to pravda. Přednášel je především proto, aby se předvedl druhému. Zřejmě úspěšně, protože ten jen souhlasně přikývl.

„Hledání vhodného dárce a jeho přípravu k operaci jsem svěřil koncernu Laboratoires d’Yvelines, což je francouzská agentura s převahou státního kapitálu. Vytypovali nemocnici na ruském území, tedy vlastně na Ukrajině, o čemž patrně rozhodly jejich meziministerské kontakty. Tato nemocnice, vedená v našich archivech pod názvem Santa Claus, vlastní deset procent transakce, tři procenta obdržela z titulu vyhledání dárce. Dalších dvacet procent patří Evropské charitativní radě, která převzala organizaci transportu a zajištění lékařské stránky až do okamžiku předání dárce klinice určené klientem. Poměrně nízká provize ERC vyplývá ze dvou skutečností. Za prvé, jako instituce přičleněná k ústředí Evropské unie funguje na poněkud odlišných právních principech. Neskrývám, že jsme byli donuceni použít jejích služeb. Za druhé, snížení této provize bylo součástí dohody, kterou jsme uzavřeli. Část strategických partnerů je spojena s televizní stanicí DCI 6, která je hlavním sponzorem Gingko Foundation. Nižší provize byla cenou za náš souhlas s mediálním využitím transportu.

Pro nedostatek času neuvedu několik menších účastníků, jejichž celkový podíl na akci nepřesahuje deset procent. Proto, abych už přímo odpověděl na předsedův dotaz, náš podíl na kontraktu činí šedesát procent jeho hodnoty, jsme tedy nesporně jediným reprezentantem klientových zájmů, plně zmocněným k přijímání strategických rozhodnutí.“

Druhý opět souhlasně přikývl.

„Další dotaz,“ oznámil, „který si nyní musíme položit, zní: do jaké výše se vyplatí nést další náklady spojené s tímto kontraktem? Kdo z vás…?“

Promluvil jeden ze stálých expertů a odhadl náklady na opakování celé operace. Doug mu věnoval pozornost jen okrajově, promítal si totiž na postranním panelu obraz a komentář z NewsNetu, kde průběžně běžely události na trase. Vsadil by se, že částka, ke které expert dospěje, bude menší než ta, kterou budou požadovat teroristé. Výrazně menší, ale přesto taková, aby stála za vyjednávání.

Všechno směřovalo právě sem a zbývalo jen čekat na nabídku.

Byla přednesena v patnácté minutě porady.

„Vážení,“ zavrtěl se druhý šéf u svého pultu. „Nyní, kdy se už rámcově orientujeme v celé záležitosti, dovoluji si požádat o hlas paní Schuyskyj. Firma, kterou reprezentuje, se na nás obrátila s nabídkou, která určitým způsobem souvisí se současnou krizí. Paní Schuyskyj, prosím.“

„Děkuji. Náš klient, kterého tu zastupuji, také chce zachovat anonymitu, přinejmenším do okamžiku uzavření oboustranného kontraktu. Mohu však sdělit, že jde o významné konsorcium, které má zkušenosti s obchodováním na Východě, disponuje nezbytnými vazbami a příslušným kapitálem, což ostatně garantuje naše účast. Konsorcium, o kterém mluvím, vlastní určité přesvědčovací prostředky, které by mohly účinně zadržet teroristy a přesvědčit je, aby se spokojili s rozumnou částkou. Náš klient však při tomto nátlaku riskuje určité ztráty. Přesto je připraven nabídnout svou pomoc.“

„Rozumím.“ Druhý přikývl. Doug nikdy nechápal, proč Rusové musí všechno tak zaobalit. „Pokračujte.“

„Dovoluji si poznamenat, že při organizování konvoje Gingko Foundation udělal váš francouzský kontrahent několik fatálních chyb, pokud jde o zajištění bezpečnosti operace. Byla svěřena někomu, kdo na takový úkol nestačí. Poslední události jsou toho nejlepším důkazem. Stanovisko Evropské charitativní rady je tu bohužel mimořádně nevstřícné. Možná by to nebylo důležité nebýt skutečnosti, že váš francouzský partner připravuje mnohem širší charitativní program, zahrnující mimo jiné přesídlení dětí z oblastí se zvlášť obtížnou situací do západních zemí. Tento konvoj byl pro zmíněný program pilotní.“

Lana Schuyskyj se odmlčela, aby všem došel význam jejích slov.

„Náš klient by pokládal za dostatečnou kompenzaci svého úsilí,“ navázala, „kdyby NFG ovlivnila evropského partnera, aby se právě on stal v tomto programu hlavním místním partnerem.“

Nastalo ticho.

„Názory?“ objevil se nápis na jedné vedlejší obrazovce, určené k přímým konzultacím.

Doug se posunul ke kameře tak, aby její zorné pole nezabíralo prsty na klávesnici. Vždycky byl přesvědčen, že pro dosažení úspěchu v životě je nejdůležitější schopnost přijímat rychlá rozhodnutí.

„Vysoké riziko, vysoký zisk, zajímavé,“ psal. „Trh s vysokým stupněm kriminality. Nevyjadřovat souhlas před pečlivým prověřením, koho zastupují. Podmínka transakce: pozitivní názor Východních mírových sil, bez jejich souhlasu je riziko nadměrné, lépe je dokonce obětovat konvoj. Doug Schlaf.“

Pohodlně se opřel a čekal, až se druhý seznámí se všemi názory a odpoví paní Schuyskyj. Po očku sledoval na postranní obrazovce přenos z konvoje.

Major Stupak musel sebrat veškerou vůli, aby nevybuchl vztekem.

„V pořádku,“ opakoval. „Rozumím. V této záležitosti nejsme účastníkem a jednáme podle přání Svatého Mikuláše.“

„Pochop, Tlusťochu,“ vzdychl hlas ve sluchátku. Znali ho tam dost dobře, než aby z jeho tónu nepoznali, co si myslí. „Máme s nemocnicí smlouvu a musíme ji dodržet…“

„Chybělo mi pár minut! Ale i tak je můžu zlikvidovat za patnáct vteřin.“

„Jestli se ti to povede tak, aby nevyhodili sanitku do vzduchu, bude to skvělé. Ale jestli ji vyhodí, bude k nám nemocnice mít vážné výhrady a odskáčeš to ty osobně.“

Nemohl neuznat oprávněnost těchto slov. Za své lidi se mohli pomstít kdykoliv, ale nemocnice v tom zřejmě měla pěkný balík a nesměli jí překážet.

Od Čertova zákrutu uháněli na plný plyn, výstřely do vzduchu vyháněli auta ze silnice. V okamžiku, kdy se ukázalo, že strážci na pahorku neodpovídají na signál a kdy Pavlík získal z počítače satelitní snímek s kulometem na mohyle, bylo vše jasné.

Jenže už bylo pozdě. Sebevětší spěch nemohl situaci změnit. Než stačily transportéry spustit palbu, Kokov pohrozil, že děvčátko vyhodí do vzduchu.

„K čertu,“ broukl Stupak, ukončil spojení a promítl si v přilbě nárys situace. Oba transportéry postavil na protilehlé strany konvoje, aby jejich střely mohly co nejrychleji zasáhnout všechny cíle. Z každého vozu vysadil jednu sekci. Obě už zaujaly určená postavení pod pahorkem tak, že parkoviště bylo obklopeno čtyřmi palebnými stanovišti rozmístěnými do čtverce, navzájem vzdálenými jeden kilometr. Během několika minut počítač všechny cíle zaměřil, identifikoval, rozčlenil a zanesl do programu. V bojových přilbách výsadku a na obrazovkách střelců v transportérech probíhaly průběžně zanášené opravy, jakmile se některý z krasnodarců pohnul o krok. Nebylo to ostatně nijak obtížné, protože se vůbec nekryli v přesvědčení, že nyní, když se zmocnili rukojmí, jim nikdo neublíží.

Major Stupak měl málem dojem, že ústí kulometů i samopalů se třesou nedočkavostí, aby zasypaly Rusáky ohněm a železem. Nastala by kanonáda jako na cvičeních, vzorová salva – a za dvě vteřiny by bylo po všem.

„Poslyšte, chlapci,“ zapojil major všeobecnou frekvenci. „Ti ruští tchoři si s námi hrají na kočku a myš. Budiž. Počkáme. Uvidíme, kdo má silnější nervy, jestli my nebo ta banda. Až přijde čas, smeteme je jedinou salvou. Budte bdělí.“

Poslouchal potvrzení příjmu z jednotlivých sekcí.

„A vozy drž v pohotovosti,“ přikázal Pavlíkovi. „Ať po naší salvě vjedou na plný plyn na parkoviště a vyčistí terén. A ať dají pozor na rukojmí,“ dodal po chvíli zamyšlení.

„Jak jen můžou!“ Jacqueline klečela vedle něj a tiskla mu ruce drobnými pěstičkami. Malými, bezmocnými pěstičkami děvčátka, jehož svět se najednou změnil v peklo. V koutcích očí se jí leskly slzy. „Lotři! Jak jen můžou!“

Pořád mu třeštila hlava.

Když ho pohodili mezi ležící, ještě napůl v bezvědomí po obdrženém úderu, Jacqueline vstala. Pokusil se jí dát znamení, aby to nedělala, ale nepochopila nebo možná nechtěla pochopit. Naštěstí zřejmě dostali přísný zákaz střílet do filmařské skupiny. Mohutný chlap, který přiskočil k Jacqueline, s ní pouze smýkl a mával jí samopalem nad hlavou. Potom se objevil druhý, mírnější, a kolegu uklidňoval.

Nakonec jí dovolili, aby přešla k Perhatovi a usedla vedle něj.

„Ty, chaza,“ opakoval několikrát ten druhý. „Nevstávat. Nělzja. Poňala?“

„Chaza“ znamenalo v jidiš podvazek. Z nějakého důvodu tak muslimové nazývali každou bílou ženu a od nich přešlo toto slovo do žargonu Trasy.

„O co jim jde? My přece žádné peníze nemáme.“

Neodpověděl. Mezi vězni sehnanými na jedno místo a střeženými zahlédl jen několik svých mužů. Bože, to byl obyčejný masakr. Nestačili vyskočit z aut, ba ani pochopit, co se děje.

Bušení v hlavě a pocit omámení neustupovaly.

Ještě několikrát uslyšel dávky výstřelů. To útočníci z vnějšího kruhu plašili příliš dotěrné čumily. Potom začal Kokov dělat na parkovišti pořádek. Nejprve strážci vyhledali režiséra přenosu. Když Claude vstal a dostal od šlachovitého čahouna, který Kokovovi tlumočil, patřičné pokyny, odvedli ho před kameru.

Potom začali z ležících vybírat kameramany a obsluhu přenosového vozu.

Perhat přihlížel s tupou zuřivostí, jak zpupný Rusák žvaní do kamery o své připravenosti vyjednávat. Když přeložil jeho slova Jacqueline, vypadala trošku klidněji. Neřekl tedy nic.

Rozzuřila se teprve při druhém Kokovově vystoupení, ve kterém požadoval peníze a určil termín pro jejich předání.

„Zbláznili se?“ neudržela se a škubla Perhatovi bundou, aniž si uvědomila, že ho to bolí. „Copak si ten blbec myslí, že můžeme sehnat tolik peněz?!“

„Obávám se, že vědí, co dělají,“ pronesl posléze.

„Kdo jim zaplatí tolik? Takový nesmysl! Vždyť je to obyčejné chudé děvče a ne dcera miliardáře… Vždyť…“

Opakovala to pořád dokola, až to nevydržel a pověděl jí, od koho ty peníze očekávají.

Ale hned litoval, že to udělal.

Jako by jí dal facku.

„To není možné… To není možné…“ opakovala dokola a bezděčně si rozmazávala po tvářích černý škvárový prach.

Mlčel.

„Jak to víš?“

„Od Stavišina. Řekl mi to, když mi dával tuto práci. Vlastně ne, neřekl. Jenom naznačil. Oni nikdy nemluví přímo, člověk si musí domýšlet. Když to neumíš, je to tvůj problém.“

„Růženka,“ šeptla. „Šípková Růženka… Za co může…“

Jistě. Dobrá otázka. Za co může? A za co můžeme my? Za co mohl Věnička a ostatní? Proč se lidé pořád nedovedou zbavit naivní víry, že má význam, jestli něco zavinili nebo ne.

„To je boj, Jacqueline. Nějaké družstvo vyčenichalo šanci na nové, velké zisky a usoudilo, že stojí za to riskovat a vyrvat je jiným. Ona je jenom záminkou.“ Věděl, že mluví moc a zbytečně, ale chtěl nějak upoutat její pozornost. „Někdo chce vystrnadit z trhu Stavišina, tak mu zničí kontrakt. Normálka. Když se dříve pohádali dva baroni, vypalovali si vesnice a vraždili jejich obyvatele…“

Jako by ho neslyšela.

„K čemu… K čemu jim je? Co jí chtějí udělat, Perhate?“

„Nevím. Ty jsi doktorka. Někdo významný, slavný a bohatý chce žít nebo chce, aby žil někdo z jeho blízkých. Potřebuje náhradní díly. Zřejmě vzácné. Tedy zaplatil, aby mu vyhledali někoho, kdo se hodí a koho nebude nikdo litovat. Nic si nenamlouvej, Jacqueline – člověk přežívá jen díky smrti jiných. U Svatého Mikuláše by určitě žádný lapiduch neměl nejmenší výčitky svědomí, tam zheblo lidí…“

Konečně ztichl, protože si uvědomil, jak nesmyslné jí to všechno musí připadat. Co řekne? Že by tu ta maličká stejně neměla žádnou budoucnost, žít celý život v bídě, schovávat se před lupiči nebo dělat silniční prostitutku? Že její rodiče nepochybně děkovali lékařům, kteří ji chtěli odvézt a ještě jim dát pár krejcarů? Ze to udělají ve vybavené západní klinice, kde ji to určitě nebude bolet?

Nač mluvit. O čem vůbec mluvit.

Mechanicky pátral pohledem po doktorovi od Mikuláše, ale nikde ho neviděl, přestože obě ošetřovatelky byly v hlídané skupině.

Jacqueline plakala. Uchopil ji za ruku a pevně ji stiskl. Neodporovala, ale ani nereagovala. Seděla se svěšenou hlavou, slzy jí stékaly po špinavých tvářích a tvořily brázdy v černém prachu. Jen čas od času nevěřícně zavrtěla hlavou.

Nevěděl, jak dlouho to trvalo. Slunce pálilo pořád víc, na modré obloze nebyl sebemenší mráček. Byla ideálně modrá, čistá, krásná jako na staré, hodně staré krajince.

Potom uviděl, jak se Kokov, přecházející mezi svým nákladákem a sanitkou, zastavil a s úsměvem hledí na Jacqueline. S ošklivým úsměvem. Potom něco řekl dlouhánovi a šli dál.

Perhat opět začal věnovat pozornost dění u sanitního vozu.

Technická skupina už pracovala skoro jako obvykle, jen s tím rozdílem, že pod dohledem a hlavněmi krasnodarců. Kokov dokonce velkopansky dovolil kameramanovi obejít parkoviště a nafilmovat to, co zbylo z Perhatových nákladáků. Teprve z obrazu na monitorech přenosového vozu se dověděl, že všichni jeho lidé nezemřeli v kabinách vozů. Někteří stačili vyskočit a pokusili se bránit. Jejich mrtvoly ještě pořád svíraly v rukou zbraně.

Správní chlapci. Přece jen z nich dokázal udělat lidi.

Kokov opět na delší dobu zmizel v kabině svého nákladáku. Teď vystoupil a usadil se uvnitř sanitního vozu, nonšalantně se opřel o jednu bednu s výbušninou a nohy vystrčil ven. Z přenosového vozu si nechal přinést monitor a postavit ho tak, aby mohl průběžně sledovat přenos. Potom Claudovi naznačil, že promluví. Chvíli počkal, aby mohli všechno připravit.

„V pořádku,“ řekl studeně. „Dost žertů. Vidím, že mě nehodláte brát vážně. Řekl jsem: za půl hodiny se předseda Evropské charitativní rady přihlásí pro konkrétní pokyny o formě předání peněz. Místo toho se mě pokoušíte zmást a nastrkujete nějaké nýmandy. Nehodláme tady trčet další hodiny.“

Kokov kývl na dlouhána a něco mu zašeptal do ucha. Ukázal přitom na Perhata a dlouhán se k němu vydal.

Když byl od něj vzdálený několik kroků, Perhat se nadechl a zavřel oči. Uslyšel, jak dlouhán povídá: „Ty! Vstaň!“, ale už to neopakoval. Něco se vedle něj pohnulo.

Teprve nyní pocítil Perhat opravdový strach. Otevřel oči. Dlouhán odváděl Jacqueline.

Šla se sklopenou hlavou, bezmocně, jako omámená.

Hleděl za ní a prosil nebesa o slitování, přestože věděl, že tady, na téhle Trase, neexistuje slitování ani nebesa.

Kokov ji uchopil za bradu, přitáhl k sobě a něco zaskřehotal. Zahvízdání.

Kokov obrácený ke kameře divákům čímsi vyhrožoval. Potom vytáhl pistoli.

Jacqueline vypadala nepřítomně. Když jí dlouhán smýkl, poklekla, přitom ještě jednou zahlédl její obličej, plný utrpení a rezignace.

Nevzdorovala. Nebránila se. Nekřičela, netrhala katům uniformy.

Byla bez sebe.

Kokov, stále pohlížející do kamery, přiložil Jacqueline teatrálně pistoli k hlavě.

To byla poslední věc, kterou Perhat viděl. Zoufale, křečovitě vyskočil jako pružina a vrhl se k sanitce.

Neměl šanci. Vedle něj stojící Kalmyk ve špinavém růžovém tričku jako by na to čekal. Srazil ho jediným úderem do břicha. Perhat na něj neměl štěstí. V posledním okamžiku vydechl z plic zbytek vzduchu a napnul svaly, ale úder ho přesto zlomil v pase. Padl na kolena a dlouhé vteřiny zoufale bojoval o dech.

Když po celé věčnosti konečně dokázal zvednout hlavu, zdálo se, že scéna před sanitním vozem se nezměnila. Perhatův zoufalý pokus vedl jen k tomu, že nyní na ně všichni Rusové mířili samopaly připravenými k palbě.

Kokov končil svůj proslov, hlaveň stále přiloženou Jacqueline k hlavě. Prohlásil, že každých patnáct minut zabije jedno rukojmí, přičemž začne cizinci.

Chvíli počkal a potom stiskl spoušť.

Stiskl spoušť.

Jacqueline padla naznak, bezmocně jako pytel brambor. Krev.

Spousta krve.

Ticho.

Kokov ještě chvíli nehnutě stál, potom strčil pistoli do kapsy a volným krokem se vrátil na své místo v otevřených dveřích sanitního vozu.

Perhat ještě žil. Připadalo mu to nemožné, ale bylo tomu tak. Žil.

Nechtěl.

Teď mu záleželo už jen na jediném. Uvažoval nesmírně jasně, jak se stává jen v takových okamžicích. Ve zlomku vteřiny si uvědomil, že existuje jen jediná šance, aby to učinil – právě teď.

Ještě jednou se připravil a skočil.

Kalmyk tentokrát udělal chybu. Přecenil svůj první úder, nebo možná nedocenil Perhatovu odolnost – v každém případě zaváhal. Stiskl spoušť o zlomek vteřiny později.

Kdyby se Perhat pokusil vstát a rozběhnout k Jacqueline, Kalmykova dávka by ho rozsekala. Kdyby se chtěl vrhnout na něj a sevřít mu krk, dostal by kulku do hrudi a umřel dřív, než by dopadl na zem.

Perhat si však zvolil jiný cíl.

Skočil naplocho, těsně u země, ne na strážného, ale za něho – takže než se Kalmyk stačil otočit, Perhat ho uchopil za pás a strhl k zemi. Padli do štěrku. Kalmyk nemohl v této pozici použít samopal a ostatní nestříleli, aby nezasáhli svého člověka.

Kalmyk reagoval správně – pažbou vší silou udeřil do místa, kde měla být soupeřova hlava. Ale těžká pažba se místo rozdrcení Perhatova obličeje zaryla do štěrku. To nebyla chyba strážného – vedl úder tak, jako by mu Perhat skočil po krku, což měl podle všech pravidel přímého boje učinit.

Jenže Perhatovi nešlo o Kalmyka. Ten ho v tomto okamžiku vůbec nezajímal. Už ho nezajímalo nic, dokonce ani on sám – věděl, že zahyne a nijak ho to nevzrušovalo, chtěl jen, aby Kokov zemřel dřív než on sám.

Uspěl, protože udělal přesně to, co nikdo nečekal. Nezaútočil na protivníkovo obnažené hrdlo nebo jiný životně důležitý bod. Zajímala ho jen malá černá krabička u jeho pasu. Zaryl do ní prsty a vší silou, v nelidsky smrtelném vzepětí, škubl busterem k sobě.

Krabička se utrhla a táhla za sebou zpod Kalmykova trika vyrvané kabely zakončené plochými kovovými čidly, připevněné ke kůži v dolní části páteře.

Trvalo to jen zlomek vteřiny. Teprve později, analýzou záběrů zaznamenaných kamerou na střeše přenosového vozu – bližší kamera nevydržela žár – rekonstruovali v DCI 6 průběh událostí vteřinu po vteřině, na zpomalených snímcích a počítačových animacích.

Kokov musel v poslední chvíli pochopit Perhatův záměr, protože na záznamu bylo vidět, že se pokusit vytrhnout pistoli a vystřelit v naději, že Perhata zasáhne, aniž přitom zraní Kalmyka. Odborníci vyhodnotili, že mel třicetiprocentní naději, byl to tedy pokus dost zoufalý, nicméně racionální. Na posledním zachovaném snímku prozrazovala Kokovova tvář extrémní napětí, ale beze stopy strachu nebo paniky.

Stačil zvednout ruku s pistolí do výše břicha, když tu v sanitním voze na několika místech vyrazily plameny a bleskově se rozrostly v ohnivé tornádo. Jejich žhavý dech rázem Kokova zalil, proměnil v uhel jako hadrovou panenku a potom jeho pozůstatky rozmetal do větru.

Kokovovi muži použili výbušniny určené pro průrazné protipancéřové granáty a kumulativní munici určenou k probíjeni neprůstřelných vest. Tento materiál vytvářel krátký impulz vysoké teploty s poměrně malou tlakovou vlnou. Vlnu, která srazila k zemi Kokovovy muže, způsobil následný výbuch sudů s benzinem. Vendzilovič, který celou tuto dobu dozíral v sanitce na lékařskou aparaturu, ani děvčátko už v té chvíli nežili.

Záběr vybuchujícího automobilu ViMaker automaticky zastavil a podrobil elektronickému zpracování. Z perspektivy pozorovatele od silnice neměl výbuch zvláštní diváckou hodnotu – prudký, oslepující záblesk. Než se pozorovatelovo oko dokázalo přizpůsobit, bylo už po všem.

Počítač především záběry velice zpomalil, upravil pro vnímání lidskýma očima a korigoval jejich jas tak, aby televizního diváka neoslepovaly. Záznam v paměti byl rozčleněn na jednotlivé snímky, které počítač promítal po desetinách vteřiny. To protáhlo výbuch sanitky na celých pět vteřin a umožnilo divákům obdivovat jej v celé jeho okázalosti jako ve filmu – od zjevení prvních plamenů přes kulminaci v ohnivém sloupu až do okamžiku, kdy plameny v žárem doběla vypáleném vraku docela uhasly.

Výbuch upravený ViMakerem v televizním přenosu teprve začínal, když na parkovišti za Parachovkou začínalo poslední dějství dramatu. Dvě vteřiny po smrti Kokova a Šípkové Růženky promluvily kulomety vojáků Mírových sil, čekající na tuto chvíli už několik desítek minut. Počítač, který je řídil, dávno vybral cíle a rozčlenil je, a potom průběžně udával střelcům opravy. Nyní jako by celé baterii spjaté jednotným velením sňali náhubek. Dvouhlavňová výmetnice PPK na věži Stupakova obrněnce táhle zavyla a samonaváděcí střela, táhnoucí za sebou ohon bílého kouře, zamířila k pahorku. O půl vteřiny později mohutný výbuch na jeho vrcholku zvěstoval zánik rychlopalného kulometu, který zmasakroval Perhatův konvoj. V první chvíli to málokdo postřehl, výbuch zanikl v zuřivé kanonádě desítek hlavní. Jehlové střely vojáků rozervaly těla krasnodarců dříve, než stačil kterýkoli z nich něco podniknout. Jen tři, které vichr vybuchujícího benzinu odmrštil natolik daleko, aby na chvilku vypadli z mířidel, stačilo vypálit, víc naslepo než na nějaký konkrétní cíl. Jen jeden žil déle než několik vteřin, skryt ve vraku sežehlého vozu – kde ho posléze zasáhla střela z děla druhého obrněného vozu, přivolaného počítačem na pomoc.

Když v televizi končil ViMakerem zpracovaný výbuch, na parkovišti nastalo ticho. Chirurgicky přesná palba Stupakovy čety prolétla nad devastovanými troskami vozů a strnulými lidmi jako očistný plamen a naráz utichla.

I v této nepříznivé situaci, kdy měl k dispozici jen jednu kameru, s využitím snímků z paměti a částečné animace ViMaker dokázal rekonstruovat devítivteřinovou sekvenci záhuby krasnodarců, vysílanou po výbuchu sanitního vozu, ve chvíli, kdy na silnici zavládlo hrobové ticho, narušované pouze motory Stupakových vozů blížících se k parkovišti.

Pierre Buyoma to vše sledoval ze svého křesla umístěného uprostřed sálu vysílacího centra, odkud řídil práci skupiny, která se už rozrostla na sedm osob. Naklonil se a pravou rukou stiskl rameno prvního realizátora sedícího před ním.

Napjatě porovnával záběr kamery se sekvencí pořízenou ViMakerem. Čísla v levém spodním rohu monitorů odpočítávala čas chybějící k jejímu konci.

„Střih, ID a reklamní spot,“ nařídil. Téměř současně křikl na děvče u vedlejšího mixážního stolu, napojeného na paměťový archiv: „Fejeton o Jacqueline Tenardove, na tři, pět a sedm minut, ihned. Nejdříve tříminutové verze pro news.“

Teprve po vydání příkazů se opřel dozadu, zhluboka vydechl a tiše, téměř neslyšitelně zašeptal:

„Můj Bože.“

Perhat ještě pořád žil.

Ze spousty kulek létajících kolem ho žádná ani neškrábla. Žádná z desítek hlavní chrlících oheň ho neuznala za vhodný cíl. Z neznámého důvodu na něj zapomněli v nebi i v pekle.

Seděl omámeně na zemi a tupě zíral na krvavou Kalmykovu mrtvolu, která se mu válela u nohou. Na boku, kterým byl v okamžiku výbuchu obrácen k sanitnímu vozu, špinavě růžové triko zuhelnatělo a smrdělo spáleným plastem. Perhat měl dojem, že rukáv jeho bundy potkal stejný osud. Sežehlá kůže levé ruky pálila, ale zatím si toho nevšímal. Hleděl na podivně změněný Kalmykův obličej, dokonce do něj strčil botou, protože nedokázal pochopit příčinu tak náhlé proměny, až si konečně uvědomil, že Kalmyk přišel o vlasy.

Jeden z najatých řidičů se neovladatelně rozchechtal. Chvílemi až ztrácel dech, a zase začínal znovu. Do řidičova hysterického smíchu pronikalo Kádinčino lamentování. Ošetřovatelka naříkala skoro jako vesnická bába nad rakví, někdo jiný bláznivě vykřikoval své pocity, aniž si uvědomil, že o ně nikdo nestojí.

Normální, učebnicové projevy. Nevěnoval jim pozornost. Nezvedal zrak. Víc cítil než věděl, že se na parkovišti objevili vojáci a Skrebecovi družiníci, že opodál zastavil další nákladák, že po štěrku kolem něj pobíhají nesčetné nohy ve vojenských botách.

Nezvedal zrak v obavě, že by mohl uvidět Jacquelinino tělo. Nechtěl ji teď vidět – takovou. Věděl, jak vypadá člověk, kterého zblízka střelili mezi oči, a věděl, že pokud ji nyní uvidí, nikdy ho ten pohled neopustí. A že si ji nikdy nedokáže připomenout takovou, jaká byla v jeho náruči, už nikdy nespatří sladký, důvěřivý úsměv, s nímž se mu stulila do náruče, ale uvidí jen příšernou masku.

Taky by se chtěl hystericky smát, blábolit nebo naříkat jako ostatní, ale nedokázal to.

Seděl se svěšenou hlavou. Nikdo ho nepotřeboval.

Nějakým omylem smrt zapomněla na přichystanou oběť a teď už pro něj na světě nezbývalo místo.

Těsně vedle něj stanul pár těžkých kožených bot s ovinovačkami.

„Perhat? Člověče, podívej se.“

Přinutil se zvednout pohled na družiníka.

„Kosturkevič,“ pronesl namáhavě.

„Zacvičil jsi s nimi parádně, chlape. Sledoval jsem přenos.“

Perhat ho dál neposlouchal. Najednou pochopil. To nebylo přehlédnutí. Smrťák se nemýlí. Nechal ho, protože musí ještě něco zařídit. Nemá důvod vyčkávat. Čím rychleji to zařídí, tím rychleji si ho vezme.

Prudce vstal.

„Kde je ten hajzl?!“ zeptal se a aniž počkal na odpověď, vyrazil bez ohlédnutí, zaplaven stále silnější touhou zabíjet.

„Kde je ten hajzl?“ řval cestou k přenosovému vozu.

Claude tam stál s cigaretou v třesoucí se ruce a s někým hovořil. Otočil se k Perhatovi a při pohledu na smrt v jeho tváři ucouvl co nejdál a přitisknut k ožehlému, žárem zčernalému boku auta se rozhlížel bezradným, vyděšeným pohledem, plným úpěnlivé prosby o pomoc.

Perhat si až teď uvědomil, že nemá zbraň. Nijak mu to nevadilo. K čemu zbraň? Rozmáčkne tu hnidu prsty. Holýma rukama ho uškrtí, aby pocítil, jak svoloč chroptí a chcípá ve smrtelných křečích.

Rozmáchl se, ale těsně předtím, než pěstí rozdrtil ten udržovaný ksichtík, něco těžkého dopadlo Perhatovi na záda, nějaká síla zablokovala úder.

„Pusť, pitomče!“ zařval a zoufale dozadu bušil druhou rukou, ale hned přiskočil někdo další a třebaže se Perhat pokusil vytrhnout, poznal, že je vyřízen. Drželi ho odborně a pevně.

„Bestie!“ ječel příšerně z plných plic. „Co to děláte! Pusťte mě! Nechtě mě zabít tu svoloč, oni za to můžou, chápete? Pochopte, že ji zabili! Chtěla s nimi skoncovat, s celým tím cirkusem, řekla mi to, a všechno by skončilo, rozumíte? Rozumíte?!“

„Jen klid, hochu, klid!“ funěl mu do ucha Kosturkevič.

Zvoral to. Měl sebrat Kalmykovu zbraň, ležela přece před ním, a naprat to tomu hajzlovi do hlavy dřív, než se někdo vzpamatuje. Teď se už nedalo nic dělat. Sklapl, ale držení nepovolilo.

„Rozumíte?“ opakoval bezmocně, téměř plačky. „Už nežije. Už neuteče. Nebude jim odporovat. Měli přijít o svou hvězdu, a teď ji mají navždy, navíc jako mučednici… Budou na ní vydělávat, nastrkovat ji, a ona chudinka nežije, ti hajzli ji zabili, děvčátko, holubičku mou, a co teď udělá? Nic nechápete, pitomci, docela nic?“

Teď už brečel doopravdy, po tvářích mu tekly slzy. „Ubohé, ubohé děvčátko,“ opakoval stále nesrozumitelněji, jak se slova nemohla prodrat hrdlem sevřeným zoufalstvím.

„Tak se přece uklidni, jen klid, hochu,“ utěšoval ho Kosturkevič.

„Ale já ho chytím,“ hořekoval. Teď ho drželi spíš proto, aby neupadl, než aby nezabil Clauda. Plakal.

„To je ten Perhat?“ uslyšel hluboký, dunivý hlas muže, který přicházel. Na rameni pocítil tlapu těžkou jako bochník.

„Zrovna se sesypal, pane majore,“ odpověděl Kosturkevič. „Ale jinak je to chlap jaksepatří, čestné slovo, znám ho.“

„To je šok. Je v šoku, mluví z cesty,“ ozval se Claude, kterého už děs přešel.

Stupak ho krátce a mlčky přejel pohledem, jakým se díváme na mršinu.

„Táák… Nu, bratříčku, u Stavišina máš teď utrum. A u Mikuláše ještě víc.“

Perhatovi připadalo, že slyší v tom zvučném hlasu pochopení, ale měl tak sevřené hrdlo, že nemohl mluvit.

„Vyřídil je pašácky. Říkal jste, Kosturkeviči, že ho znáte?“

„Jezdili jsme spolu.“

„Když bude chtít, smí se přidat k vám. A postarejte se o něj. Ať ho v tomto stavu nikdo nevidí.“

„Rozkaz, pane majore.“

Perhat, stále naříkající a opakující: „Ubohé, ubohé děvčátko“, se nechal odvést k nákladáku. Kosturkevič ho tam usadil na bednu, pak se rozhlédl, jestli se nikdo nedívá, sáhl do kapsy a nenápadně z ní vytáhl tabletku, zabalenou do voskovaného papíru jako bonbon. Vybalil ji a nacpal ji Perhatovi přímo do úst, jako by dával koni kostku cukru.

„Jen klid, hochu,“ pronesl. „Ještě ho chytíš. Ještě chytíš všechny.“

Perhat přikývl a zalapal po dechu. Tabletka měla příchuť čerstvého chleba, právě vytaženého z pece. Věděl, co to je. Strčil si ji pod jazyk. Ústa mu zaplnilo příjemné teplo a potom narůstající chlad, rozplýval se postupně do celého těla, které trnulo blahem. Jazyk, dásně i patro se změnily v ledově studený kov. Dýchal stále klidněji.

Kosturkevič ještě chvíli čekal, potom ho poklepal po rameni a odešel.

Perhat zůstal sám. Opřel se o vůz a kalný zrak upřel do místa, kde dvojitá nitka silnice mizela na obzoru. Zpod těžkých víček tupě zíral na konvoje ujíždějící oběma směry. Trasa se nijak nezměnila. Vůbec. Byla stejná jako každý den, se svým rykem obrovských nákladáků, se smradem spalin ve slunečním žáru, s vřeštivými pestrými trhy podél krajnic a na parkovištích, s holkama a bary, s potem, kletbami, olejovými skvrnami, rvačkami… Trasa. Živel. Leviathan.

Trasa, opakoval ještě jednou a zavřel oči. Nemohl se dočkat, až třeba jen na pár hodin, na pár milosrdných okamžiků, padne s úlevou do bezvědomí.

Přišlo náhle, jako by mu někdo jediným prudkým trhnutím odebral mysl. Padl do vlídného barevného moře a později si nikdy nedokázal vzpomenout, co se mu tenkrát zdálo.

Nikdy se o to ani nepokoušel.

září 1996

Divoch

Adam Wiśniewski-Snerg

1.

Narodil jsem se na nástupišti metra, což není právě obvyklé místo pro takové události. Zní to možná nevěrohodně, ale od prvního okamžiku, kdy jsem otevřel oči, jsem dokázal o všem uvažovat – jako psychicky dospělý člověk. Okamžitě jsem se stal kritickým pozorovatelem událostí, z čehož ovšem neplyne, že jsem se cítil bezradněji než jiné děti. Má bezmocnost vyšla najevo hned po porodu, kdy jsem se rozplakal jako novorozeně. Měla to být vlastně nadávka, nekompromisně hodnotící zjištěnou skutečnost, přitom však byla nespravedlivá, přímo podlá, ale i tak nebyla dost silná k tomu, aby vyjádřila hrůzu z otřesu, který jsem zažil.

Na mramorové podlaze vedle matky ležela také má malá sestřička. Proto jsem nemusel pohlížet do zrcadla, abych si představil vlastní vzhled. Oteklý a modrý obličej se plačtivě stáhl, vyjadřovala tím nesouhlas s osudem. Uprostřed svého bříška jsem viděl pahýl překousnuté pupeční šňůry, a po jeho obou stranách maličké nožičky, které se třásly chladem a na protest proti nelidským podmínkám kopaly do vzduchu. Byl to děs! Mobilizoval jsem všechny síly do pronikavého výkřiku: Nechci!

Kromě nás nebyl na nástupišti nikdo. Nikdo také nevyhlédl z okna vagónu ani z kabiny strojvůdce, když nás míjel první elektrický vlak. Jako odpověď na můj křik jsem uslyšel skřípot brzd a šum řady otevíraných dveří druhé automatické jednotky. Stanula na místě první a než se hnula dál, několik sekund setrvala v tichu a klidu, jakoby zaposlouchaná do našeho vřískotu. Okna zářila, otevřené dveře zvaly dovnitř, prázdné lavice čekaly na cestující – metro fungovalo i bez obsluhy. Z tunelu osvětleného tabulemi velkých reklam se každých několik minut ozval hluk a na volnou kolej u prázdného nástupiště přijel nový vlak. Vagóny se leskly novým nátěrem, jejich kyvadlový pohyb nepřetržitě pokračoval a zřejmě nikomu nesloužil. Chlad podlahy nástupiště už mnou pronikl docela, když se v dálce objevilo několik záhadných lidí. Nejprve mě zaujalo, že jsou všichni nazí, stejně jako má omdlelá matka, která na sobě také neměla žádné šaty. Udivovalo i jejich chování: přestože shora mohli jednoduše sjet po jezdících schodech – aby nás vynesli z metra, sestoupili dolů po konstrukci reklam. Toto krkolomné šplhání, hlavně při dopravě matky, vyžadovalo opičí obratnost a sílu, pohodlná jízda po jezdících schodech však zřejmě v přesvědčení nudistů nepřicházela v úvahu.

Po výstupu z podzemí na chodník zalitý ostrým světlem naši zachránci zamířili k blízkému náměstí. Na silnici bylo horko. V průhledu osvětlené ulice stálo několik vysokých budov. Přes rameno muže, který mě nesl, jsem nahlížel do prodejen, které jsme míjeli. Nikde jsem neviděl lidi.

Spatřil jsem je až uprostřed náměstí, kde se soustředila početná skupina mužů, žen, starců a dětí. Jedni leželi na asfaltu ve stínu nedalekého věžáku, jiní seděli na schodech vysoké budovy. Všichni byli nazí a opálení, ale možná jen špinaví, jako by nikdy nepoužívali mýdlo. Dorozumívali se gesty a pomáhali si přitom hrdelními, úsečnými hlasy. Neupravené vousy, dlouhé zcuchané vlasy a hrozivé výrazy i gesta, mnohdy i tupé pohledy, z nich činily pravěké divochy.

Než jsme dorazili do jejich tábora, asi tucet těchto naháčů nám vyběhl vstříc. Vůdce naší skupiny jim něco oživeně sdělil a ukázal přitom několikrát za sebe směrem ke schodům vedoucím do metra. Na jeho pokyn se ženy postaraly o matku, která se probrala, když jí vpravili do úst trochu vody. Ani jsem nezaznamenal, že mě něčí silné ruce položily vedle ní na rozpálený chodník – vedle mého dvojčete.

Tito lidé neznali slitování! Jsou snad natolik primitivní? Zděšeně jsem se opět pokoušel dorozumět se svými pěstouny a současně katy, abych jim vysvětlil, k čemu povede takové zacházení, ovšem místo srozumitelných vět jsem znovu zanaříkal hláskem rozmazleného nemluvněte. To dovršilo mé utrpení v první hodině života: nejprve jsem byl vystaven chladu mramorového podzemí, potom týrán sevřením zrohovatělých dlaní, pak vydán působení horkého větru, nato opět spalován žhoucími slunečními paprsky, bolavý a vyčerpaný – jakmile jsem pocítil kontakt s prsem matky, okamžitě – jako v poslední naději záchrany – jsem usnul, přestože sestra (která si také určitě uvědomovala nepatrnou naději na přežití) nadále vřískala těsně u mého ucha.

První týdny života jsem spal až třiadvacet hodin denně, tedy neustále, probouzel jsem se jen k jídlu nebo v případech zvlášť bolestivých nepříjemností, kterými mi okolí ubližovalo. Sestra měla zápal plic, matka kurděje, mně nejvíc vadily důsledky slunečního úžehu. Nastala obtížná doba adaptace ke krutým, přímo zvířecím podmínkám existence.

V každou denní i noční dobu vládlo kolem náměstí ticho, pro mě tím hrozivější, že vzhledem k neustálému provozu automatického metra mi připadalo záhadné. Ve dne ozařovalo náměstí slunce, které svítilo z naprosto jasné oblohy. Nikdy ho nezakryly mraky. Proto jsem siluety několika okázalých věžáků, které stály za nízkou zástavbou, ze svého stabilního stanoviště u pomníku viděl vždy na pozadí různých odstínů modři. Od rána do večera dlouhé stíny těchto staveb jako obrovské ručičky slunečních hodin putovaly po okolí, z toho dva po rozpálené dlažbě náměstí, kde mírnily důsledky celodenního vedra. Nejteplejší bývala odpoledne, zato v noci klesala teplota tak nízko, že pod širým nebem se bez oblečení nedalo vydržet. Z tohoto důvodu nudisté (někdy jsem je tak v duchu nazýval bez přesvědčení, že si nahotu sami zvolili) trávili noci u ohně. Zapalovali jej pozdě večer, načež se shromáždili a dřímali do rána v záři vysokých plamenů. Pohled na tuto divokou, často opilou skupinu, která čítala asi sto dvacet jedinců, připomínal pohled na hordu pralidí.

Většina obyvatel náměstí, jakoby v obavě před neznámým ohrožením, pobývala na jeho ploše. Zřejmě těmto lidem poskytovalo pocit bezpečí. Samostatnější děti po něm volně běhaly z jednoho konce na druhý. Matky se zabývaly jen nejmladšími, které všude nosily s sebou – k ohni, na sluncem rozpálené schody a při velkém horku do stínu. Starci trávili čas ve stínu, kde seděli zdánlivě nečinně, zatímco zdraví a silní muži kroužili ulicemi, kde hledali jídlo a otop. Nudisté, kteří opouštěli náměstí, se ozbrojovali primitivními klacky, zhotovovanými nejčastěji ze smetáků. Ze svých dlouhých výprav se vraceli za soumraku, někdy s prázdnýma rukama, obvykle však naloženi stoly a židlemi, které se hned lámaly nebo rozbíjely, aby mohly být v noci přikládány do ohně. Zásobovači občas přinášeli celé kartony žvýkaček, kakaa, kostkového cukru, slaných oříšků, limonád a zrnkové kávy, hodně čokolády a jiného cukroví, také krabice s nějakými krémy a prášky, občas plechovky kondenzovaného mléka, málokdy rybí nebo masové konzervy, ale skoro vždycky láhve nejrůznějších alkoholických nápojů – všechno však v množství nepostačujícím k uspokojení potřeb početné tlupy. Sortiment těchto dodávek a jejich malé množství naznačovaly, že naši živitelé pomíjejí prodejny potravin a plundrují jen malé nádražní bufety a kavárny.

Noční chlad a nemoci způsobené chronickou podvýživou spolu s ostatními obtížemi této primitivní existence – navzdory udivující, snad vrozené odolnosti mých rodáků – je systematicky decimovaly, hlavně nemluvňata. Když za několik dní zemřela má sestra, neustále jsem očekával, že i mě záhy potká její osud, protože jsme onemocněli současně, ale potom nastaly snesitelnější měsíce a přestože jsem přetrpěl mnoho nepříjemností, starostlivě mírněných matkou v mezích jejích skromných možností, žil jsem dál. Trvalá péče této milované ženy mi poskytovala pocit bezpečí.

Mým otcem byl onen fyzicky zdatný muž, který nás vynesl z podzemní dráhy – mimo jezdící schody, jako by se bál jejich mechanismu. Nezaznamenal jsem hned, že ho s mou matkou něco spojuje, protože se u ní vyskytoval sporadicky. Pobýval převážně ve městě – na výpravách, které organizoval vůdce naší hordy. Zato matka, po své osamělé a tak nešťastné výpravě do metra, kde mě porodila chvíli předtím, než na nástupišti omdlela, nepochybně vylekána přijíždějícím vlakem – dlouho neopouštěla náměstí.

Vyrůstal jsem v přesvědčení, že jednou – až se dokážu vlastními silami vypravit do města – se okamžitě rozptýlí všechny mé pochyby. Věřil jsem v takový závěr tohoto příšerně dlouhého čekání, ovšem prozatím, kdy jsem chodil po čtyřech v okruhu několika metrů, jsem okolní svět nechápal. Nikdy jsem příliš nepřemítal o smyslu zvláštního způsobu živoření svých příbuzných. Od začátku mě nejvíc zajímala záhada města a zvláštní oblohy, která byla ve dne trvale modrá a v noci absolutně černá, bezhvězdná a bezměsíčná. Tuto oblohu ani v noci určitě nezakrývaly mraky, protože nikdy nepršelo. V okolí jsem nezahlédl ani jediného ptáka, samozřejmá mi však připadala nepřítomnost jakýchkoli rostlin – stromů, květin nebo alespoň stébla trávy, vždyť tady nemohlo nic růst – na tvrdé zemi beze stopy hlíny. Náměstí obklopovala komfortní, ale naprosto neživá poušť, zbudovaná z ocelových konstrukcí a zastavěná věžáky i nízkými pavilony, někde betonová, ale nejvíc mramorová a skleněná. Nečetné lampy nad promenádami mezi klikatými viadukty, efektní fasády domů v ulicích dlouhých až k obzoru s cyklicky svítícími mozaikami, bohaté výklady pod pohyblivými reklamami, to vše zářilo jasně od západu slunce až do úsvitu.

Celou dobu mě trápila otázka, kdo tato světla ovládá, pro koho je zháší a rozsvěcuje, a pokud nikdo – proč se to děje. Později, když jsem povyrostl a spal méně, pozorně jsem sledoval lidi ve svém okolí a záhy jsem pochopil, že důvody jejich zaostalosti hodnotím nesprávně. Jistě, přestože nenosili šaty, neměli s nudisty nic společného. Nebyli totiž programovými přívrženci návratu k přírodě ani nahoty na čerstvém vzduchu kvůli tělesné a duševní hygieně – což jsem se zpočátku domníval po zavržení domněnky, že je k takovému způsobu života něco donutilo. Ne, byli to autentičtí divoši.

Tento objev jsem učinil s nemalým překvapením v době jednoho jídla, to probíhalo vždy večer, okamžitě po dlouho očekávaném návratu zásobovačů a po rozdělení kořisti. Tentokrát přinesli konzervy – což byla v jednotvárné dietě s převahou cukroví opravdová rarita, zvláště pro dospělé. Nenazval bych je „autentickými divochy“ jen proto, že jedli či spíše žrali jako opice, protože to odpovídalo jejich zvykům (které s oblibou předváděli při každé příležitosti). Když jsem však viděl, jak jsou bezradní při otevírání obyčejných konzerv (navíc opatřených otvíráky), jak je pilují třením o beton a jak jimi tlučou o zdi, dokud plech nepraskne, jak na nich opakovaně zkoušejí sílu svých zubů, pochopil jsem, že jejich primitivnost je naprosto upřímná. Proč (a hlavně před kým) by totiž měli předstírat, že jsou idioti?

Příště, když matka opět měla potíže s otevřením plechovky sardinek, ječel jsem tak dlouho, dokud mi ji nepodala – podle svého přesvědčení na hraní, mně však šlo o provedení pokusu. Měl jsem už mléčné zuby, ale pořád jsem nebyl dost šikovný, ostatně jako průměrné dítě tohoto stáří. Bojoval jsem tedy s nešikovností rukou, hlavně prstů: ochromené nedostatkem koordinace odmítaly poslouchat, nakonec se mi však podařilo zasunout do klíče přečnívající okraj a několikrát jím otočit, takže vznikla malá skulina. To stačilo, matka se domyslela a překvapena na mě uznale pohlédla, potom sama navinula na klíč zbývající část plechového víčka, které znemožňovalo přístup k sardinkám. Okamžitě se obrátila k ostatním, aby jim předvedla použití klíče. Zakrátko se všichni naučili otvírat konzervy tohoto typu a dokázali tak, že vlastní nevyužité schopnosti. Autorství objevu připsali mé matce, ta však ukazovala na mne v přesvědčení, že jsem na to přišel náhodou.

Mí příbuzní tedy nejsou ideovými odpůrci techniky ani rozenými idioty, neschopnými využívat její úspěchy. Vegetují snad na nízké úrovni prostě proto, že vůbec neznají výsledky lidské civilizace a proto je neumějí používat?

Ale kdo tedy jsou a odkud sem přišli? A co se stalo stavitelům měst?

Zaujat záhadami, znervózňovalo mě pomalé plynutí času. Musel jsem čekat řadu měsíců, než jsem trochu povyrostl a po batolení se naučil chodit, abych samostatně hledal odpovědi. Přestože jsem se podle svého názoru narodil s hodně vysokým kvocientem inteligence, nemohl jsem prokázat skutečnou převahu nad svými příbuznými, protože tělesně jsem se rozvíjel obyčejně – to znamená stejně pomalu jako jiné děti. Spolu s nimi jsem dělal první krůčky a mnohokrát upadl. Na udržení rovnováhy mi záleželo nejvíc, protože jim postačila hra vedle matek, kdežto já snil o průzkumu města. Navzdory četným modřinám jsem se donutil vstát z asfaltu po každém pádu, až jsem konečně bez jakékoliv pomoci dokázal ujít vzdálenost dvou set metrů. Tehdy jsem riskl průzkum okolí.

První noci (hodně tmavé) jsem se nepozorovaně vzdálil od ohniště, které ohřívalo tlupu nahých lidí. Zřejmě jim nevadil nedostatek oblečení, když dokázali spát za takových podmínek. Mimo těsný kruh bylo chladno a šero, z ulic sem tuto noc doléhalo málo světla. Jasněji bylo dál – za náměstím, kde záře z výkladů osvětlovala přízemí a chodníky. Nejistými kroky jsem zamířil k supermarketu. Zřejmě mě zaujala čísla neonových hodin na jeho fasádě.

Tento velký obchodní dům stál hned vedle a byl – jak mi připadalo – docela dobře zásoben, a to textilním i potravinářským zbožím (vždyť jsem je viděl ve výlohách!), nikdy jsem v něm však nespatřil oblečené ani nahé zákazníky.

Toužil jsem nalézt teplé oblečení na holé tělo a obával jsem se nebezpečí, které podle zpráv zkušenějších číhá skoro v každém zákoutí města. Od doby, kdy jsem ovládl nepatrnou zásobu slov jazyka naší hordy, matka mně mnohokrát varovala před nebezpečím, které se tam skrývá. Pokoušela se je popsat různými způsoby, přesto jsem nechápal jeho podstatu. Důsledkem toho bylo, že mi fantazie nabízela děsivé obrazy, a o to víc jsem se s ním chtěl seznámit.

Ústí ulic vedoucích na náměstí a všechny silnice i chodníky až k denní modři oblohy na vzdáleném obzoru byly pořád stejně prázdné stejně jako temná okna domů. Když jsem uvažoval o celku tohoto zvláštního světa podle obrazu našeho nejbližšího okolí, usoudil jsem, že ho obyvatelé buď opustili, nebo – což bylo stejně pravděpodobné – v něm docela vymřeli. Zbyla jenom tato bezradná a degenerovaná tlupa. Samozřejmě jsem nedospěl k příčině událostí, také jsem nechápal, proč mí příbuzní umírají hladem, praží se na slunci nebo třesou zimou v situaci, kdy jsou domy prázdné a police v obchodech se prohýbají pod spoustami báječného zboží.

Brzy se ukázalo, že prostředky proti hladu a zimě, které je trápí, nemusím hledat daleko. Postačila krátká procházka. Hned za rohem nejbližší ulice jsem prošel kolem řady elegantně zařízených a velice dobře zásobených obchodů. Přestože mi byla velká zima a pociťoval jsem strach před opuštěním náměstí, který do mě vtloukali, pomalu jsem je míjel, prohlížel skla výkladů a zvažoval, jestli obsahují něco hodnotného z hlediska divochů. Nepochybně by se jim spousta zboží hodila, hlavně jídlo a oblečení, nikde jsem však neviděl rozbitou výlohu, neboť –jak jsem později zjistil – byly z nerozbitného skla.

Nejpodivnější však na této záhadné záležitosti bylo to, že ve všech dveřích byly klíče. Nacházel jsem je v zámcích do ulice a pokud byly dostatečně nízko, postupně jsem jimi otáčel a dveře se bez odporu otevíraly. Tak jsem pronikl do prodejen potravin i oděvů. Uvnitř bylo příjemné teplo. Potraviny v první prodejně vypadaly čerstvě, a oděvy pro dospělé v policích a na stojanech druhé prodejny by postačily k oblečení celé naší hordy.

O několik domů dál jsem našel dveře bez klíče. Byly zavřené jen na závoru a náležely k ruině baru, ze které divoši odnesli všechno jídlo, stoly a židle. Vytrhali desky u bufetu i poličky nad nimi. Zkrátka sebrali všechno, co se hodilo k jídlu nebo spálení.

Mí příbuzní tedy umějí udržovat oheň (přinesený nepochybně od nějakého požáru), zvládli i problém závory. Dosud však neobjevili tajemství klíče! Další potvrzení tohoto závěru jsem získal u dveří supermarketu, také zamčených na klíč. Vnitřek byl netknutý. Napadlo mě, že problém klíčů, vytvořený pro divochy, jim má znemožnit demolování velkých obchodů. Neposkytovalo to ovšem odpověď na mnoho zbývajících otázek.

Ze supermarketu jsem neodnesl nic. Druhého dne jsem přivedl matku a ukázal jí, že dveře jsou otevřené. Velice se podivila a hrdelním výkřikem přivolala ostatní členy hordy. Když přiběhli, hromadně jsme vtrhli dovnitř. Bohatství na policích je přímo omráčilo.

Právě zde jsem se poprvé přičinil o vzestup své hordy na vyšší stupeň civilizace. Když jsem v mezích svých nepatrných možností zkoumal s ostatními vnitřek supermarketu, ocitl jsem se v úseku s oděvy, o který mí příbuzní nejevili zájem. Sáhl jsem pro bundu, která spadla na zem z nějakého stojanu. Byla mi velká – sahala až k podlaze, nejhorší byly rukávy, které jsem pracně ohrnul. Při průzkumu supermarketu však matka sledovala, co dělám. Udivena ke mně přišla. Po chvíli si sama oblékla velkou pánskou bundu. S kalhotami byly určité potíže, chvíli trvalo, než jsem ji přemluvil, aby si je oblékla. Když si tak doplnila garderobu, prohlédla se v nejbližším zrcadle. Prohlídka zřejmě dopadla zdařile, protože na její výkřik přiběhlo několik naháčů, které sice její vzhled nejprve zaskočil, ale zakrátko ji napodobili. Od té doby byli členové naší hordy oblečeni.

Dokud jsem potřeboval péči, matka se mi velice věnovala. Když jsem se unavil, nosila mě na zádech, krmila mlékem z prsu, pod jejím dohledem jsem dělal první krůčky. Později, kdy už jsem dokázal dobře chodit po schodech a byl samostatnější, naučila mě pít vodu z nádržek, otevírat ledničky a nalézat v nich potřebné jídlo. Než k tomu došlo, musel jsem se seznámit s polohou prázdných místností v typickém patře a s umístěním různých gastronomických podniků.

Dovednost nalézat správné hospody a prodejny potravin (správné – to znamená zavřené čili ještě nedotčené) měla značnou hodnotu v prvobytném boji o přežití: rozhodovala o osudu divocha. Obsah každé lednice zapínané automaticky teprve v okamžiku prvního otevření dobře těsnících dveří, kdy do sterilního nitra pronikly první mikroorganismy, byl postupně zmražen, což brzdilo proces zahájeného rozkladu potravin. Přesto – navzdory nízké teplotě – se po několika letech a tím spíše staletích nehodily k jídlu.

O bakteriích jsem nikdy neslyšel. A nic o nich nevěděl. Neznal jsem žádnou teorii. Avšak zásadě vyhýbat se lednicím už jednou otevřeným vděčím za dobré zdraví. Zkušenosti generací potvrzovaly správnost tohoto jednoduchého pravidla, a kdo je nedodržoval, riskoval otravu a smrt, nebo přinejmenším nemoc.

V útlém dětství jsem často potřeboval pomoc. Matka to dobře chápala. Ukázala mi tedy, kde v labyrintu chodeb, prázdných pokojů a kuchyní jsou koupelny, čím na ulicích rozbíjet skla výloh, pokud nejsou nerozbitná, kam vedou četné dveře, schody a tunely – zkrátka kudy jít, abych bez obav došel ke zdrojům vody a čerstvých potravin. Přitom mě varovala před nebezpečími, která číhají na cestě k cíli, díky tomu jsem poprvé v životě věnoval pozornost mnoha zajímavým úkazům, které probíhaly v našem prostředí.

Horda, ve které jsem se narodil, patřila mezi menší společenství existující v panenském prostoru mnohaúrovňové konstrukce, zhotovené z betonu, oceli, mramoru a skla. Skládala se z několika desítek lidí různého stáří, spojených spoluprací při neustálém hledání, stejně jako bezpečnostními důvody a – což bylo nejdůležitější – více či méně příbuzenskými svazky. Podobně jako jiné skupiny, které jsme občas potkávali, vedla kočovný způsob života diktovaný nutností získávat potravu.

Hlavním problémem všech byl trvalý nedostatek vody, který nutil k častým změnám místa pobytu. Alkohol – jistě: toho bylo dost – v malých kavárničkách i v restauracích. Pod tíhou lahví plných záhadných tekutin se prohýbaly i police v prodejnách. Etikety s nejrůznějšími obrázky poutaly zrak pastelovými barvami. Láhve vklouzly snadno do rukou, jejich tvar dlaním vyhovoval. Skrývaly něco fascinujícího: už pouhé pomyšlení na to dokázalo roztřást a vedlo k tomu, že jeho vlivem děti – v předstíraných bojích – vrhaly láhve na stěny. Této zábavě dospělí přihlíželi s lhostejností ke všemu, co nevede k cíli vyznačenému rychlou konzumací. Jen občas některý z nich, méně otupělý se sklonil nad louží rozteklou kolem střepů láhve, důkladně ji očichal a hned se zase narovnal. Jako obvykle s neživým výrazem v obličeji.

Existoval mlhavý názor, že z hojnosti naprosto neužitečných tekutin, nejčastěji voňavek a rozpouštědel, a potom ze všech ostatních, od barev a olejů přes šampony na myti vlasů, řídká lepidla a léky až po tekuté prací prostředky, jednou – v daleké budoucnosti – jako výsledek velice složitého rafinačního procesu, bude možné získat vodu nezbytnou k životu. O šíření těchto odvážných názoru se staral hlavně vzdálený příbuzný mé matky Mizenagek. Každou volnou chvíli trávil v papírnictvích, kde se snažil získat vodu z inkoustu jeho filtrací nadvakrát přeloženým pijákem. Protože však jeho denní výtěžky nepřesáhly rozsah laboratorních pokusů, jediným zdrojem pitné vody zůstávaly klozetové mušle v koupelnách, mimochodem velice komfortně zařízených a stejně čistých jako stěny a lesklé podlahy obytných místností, do kterých (před příchodem prvních lidí) nepronikl žádný prach. Standardní klozetové mušli dala příroda podobu rafinovaného podstavce. Když se před něj postavil homo sapiens, podstavec mu sahal stěží ke kolenům, ovšem pokud se sklonil k hladině vody, zakryl mu porcelánový límec i uši. V oválné mušli byly dvě vodní nádržky v různé výši. Dno horní končilo prahem v podobě mírně prohnuté poličky. Obě nádržky zaplňovala voda a právě tento detail se stal podnětem k duševnímu rozvoji lidí.

Horní nádržka byla sice dostatečně široká pro hlavu, ovšem současně mnohem mělčí a obsahovala méně vody než dolní, která se podobala malé studánce, byla ovšem příliš úzká pro přímé použití. Z toho se dalo vyvozovat, že příroda dala horní nádržce tvar široké vaničky, aby pračlověka udržela při životě. Zato lákavá existence nedosažitelné vody v nádržce číslo dvě ho nutila k duševní námaze tak dlouho, až po staletích pokusů vzal do ruky první nástroj ve svých dějinách: hrnek nebo sklenici. Tento pohyb měl průlomový význam pro rozvoj lidské činnosti: ukončil dlouhé období nevědomého chlemtání a zahájil éru rozumného čerpání, tím otevřel správný směr dalšímu hledání na cestě k odhalení tajemství KOHOUTKU.

K vyřešení tohoto tajemství se má tlupa ve svých dějinách dvakrát přiblížila. „Přiblížila“, protože dvakrát byla blízko jeho objevu a dvakrát o tuto velkou šanci přišla, aniž si to uvědomila. A co hůř, v obou případech přehlédnutí možnosti uskutečnit civilizační skok zaplatila lidským životem.

První šance vznikla v době, kdy lidé trpěli výjimečným nedostatkem vody, horda procházela úrovní zastavěnou domy s naprosto suchými mušlemi. Příčina této skutečnosti byla banální: plováky v nádržkách nad mušlemi uzavíraly průtok velice těsně – vlastně fungovaly správně. (Zpravidla malý přebytek vody, způsobený netěsností uzávěru rezervoáru, pomalu protékal trubkou do mušle, kde nahrazoval úbytek vody způsobený odpařováním.)

Vzhled suchého okolí pozorovaný kočovníky se nelišil od vzhledu krajin dostatečně zásobených vodou. I zde mnohapatrové věžáky podpíraly vysoký strop s barvou oblohy a svou masou zaplňovaly většinu prostoru mezi dvěma dalšími úrovněmi, které vyznačovaly hranice jednoho z mnoha gigantických pater. Pátrání probíhalo stejně jako jinde: lidé chodili ode dveří ke dveřím – po linii určené pořadím místností zkoumaného lokálu, aby mačkali kliku po klice, ovšem jen tam, kde to mělo smysl, protože do velkých sálů, jako třeba do kina, nemělo smysl nahlížet. Nenašly se stopy nikoho cizího, což vůbec neudivovalo. V domech vládlo ticho. Jako všude byly byty prázdné a obchody plné. Výlohy měly nepoškozená skla. V noci zářily barevnými reklamami, ve dne záplavou světla přicházejícího shora. V pedantickém uspořádání ležely na policích nejrůznější průmyslové výrobky. I silnice si zachovaly původní podobu: kroutily se kolem stanic metra jako čistotou se lesknoucí pásy nebo z mnohaúrovňových křižovatek ubíhaly do dáli – do neprozkoumaného nesmírna…

Vše by dále existovalo v tichu nikým nerušeného spánku, kdyby prázdné ulice nezaplnila tlupa vyčerpaných lidí, kteří se po stovkách schodišť – vedle fungujících výtahů – pracně šplhali do vyšších pater a cestou únavou klesali. Čas umocňoval jejich žízeň a vědomí děsivé situace. Pravidelný cyklus změn jasu modrého stropu už odměřil čtvrtý den marného hledání, když se v jedné z tisíců navštívených koupelen událo něco neobyčejného.

Byla tam nalezena voda. Pohled na ni vyvolal pochopitelné oživení: několik netrpělivých rukou současně napřáhlo nádoby do vnitřku mušle, někdo ztratil rovnováhu a náhodou uchopil řetízek visící z rezervoáru. Překvapivý hluk, který se ozval nad hlavami lidí shromážděných v koupelně, zmrazil všem krev v žilách a bleskově je vyhnal na ulici. Nahoře zůstal jen jeden muž. Čím déle se nevracel, tím bylo jasnější, že nějakým neobvyklým způsobem zemřel.

Našli ho teprve ráno, když několik odvážlivců zašlo do podezřelého patra, aby záhadu vyjasnili. Už před zavřenými dveřmi bytu ucítili neznámý zápach. Uvnitř měl takovou sílu, že se nedalo dýchat. Muž nejevil známky života. Ležel v kuchyni pod otevřeným výduchem plynové trubky. Syčení u jejího ústí by možná připoutalo pozornost přítomných ke zdroji odporného smradu, kdyby se jejich pozornost nesoustředila na koupelnu. Nemohli odtrhnout pohled od mohutného proudu vody, vytékajícího z uzávěru nad vanou plnou po okraj. Šťastnou náhodou zůstaly dveře do chodby otevřené dokořán, což zajistilo přívod čerstvého vzduchu.

Několik desítek následujících dní tlupa pobývala v blízkosti mimořádného pramene. Věční tuláci – kteří v něm viděli příslib doby hojnosti – se rozhodli zůstat zde navždy. Záhy se však objevily pochybnosti: na jedné straně všechny lákalo nevyčerpatelné množství vody, na druhé je odrazovala nutnost stále delších výprav za potravou. Když vyprázdnila lednice v okruhu několika kilometrů od místa, kde stála zázračná vana, horda se s lítostí vydala na další cestu. K tomuto rozhodnutí přispělo i podezření, že nalezená voda škodí zdraví. Při čekání u pramene některé lidi bolela hlava. Jiní zvraceli. Nikdo nespojoval tyto projevy v přítomností plynu, který neustále unikal v kuchyni. Bystrý proud vytékající ze zdi v koupelně přitahoval pohledy jako plameny prvního ohniště. Okolnosti mužovy smrti nikoho nedonutily přemýšlet o objeviteli tajemství vodovodního a plynového uzávěru. Ten si je vzal do hrobu jen proto, že po otevření prvního kohoutu v geniálním oslnění pokračoval a posunul páku i druhého. A potom se příliš dlouho radoval z výsledků. To ho zahubilo.

Otevření uzávěru plynové trubky se stalo příčinou tragické nehody ještě jednou. Tentokrát přišla o život má starší sestra. Její smrt byla důsledkem výjimečné shody okolností: ocitla se u záhady syčícího uzávěru právě v okamžiku, kdy odhalila tajemství elektrického vypínače.

Významnou úlohu při nehodě hrál umělý kožich – oděv předváděný manekýnem v obchodním domě, kam na chvíli vešla aby se převlékla. Kožich byl velice hezký, ale příliš těžký v celodenním vedru, zanechala jej tedy v jednom bytě, když tam pila vodu. Protože nikde neviděla žádný hák, pověsila ho na uzávěr plynu. Na kožich si vzpomněla až za několik dní, během chladné noci, a protože z náměstí bylo mnohem blíže do bytu než do obchodního domu, vrátila se tam. V uzavřené kuchyni se nahromadil plyn. Po překročení prahu smrad uvnitř donutil děvče k okamžitému útěku. Určitě by utekla bez kožichu i bez nehody, ovšem v noční tmě při tápání rukou po zdi, zatímco hledala dveře, které se zabouchly o sekundu dříve, stiskla elektrický vypínač.

Kdoví, jestli ve zlomku příští sekundy zahlédla jiskru mezi kontakty. Pokud ano, mohla by se divit, že na pokyn jejího prstu zalévá vnitřek kuchyně svit známý jen z výloh a pouličních lamp. V posledním okamžiku života nalezla klíč k miliardám takových světel a – stejně jako objevitel kohoutku – si ho vzala na věčnost.

Jakmile jsem se naučil běhat, většinu času jsem trávil mezi vrstevníky a staršími hochy. Rychle jsem postřehl, že děti se zajímají o tajemství okolního světa mnohem více než dospělí. Jakmile se tlupa zastavila na delší dobu, chodil jsem s ostatními po okolí.

Hoši šplhali do nejvyšších pater budov a zkoumali rozsáhlá přízemí a sklepy. Často nacházeli jezdící schody a pomalu či rychle běžící pásy. Třebaže tyto mechanismy se opakovaly v obchodních domech i ve stanicích metra, u schodů se pokaždé zastavili, protože měly v sobě něco neobyčejného. Udivoval je počet schodů, které se stále objevovaly na jednom konci a mizely na druhém. Sledování nepřetržitého průvodu kovových desek nabízelo myšlenku nekonečna. Jinou její podobu přivolával pohled na koleje. Nástupiště stanic metra měla určitou délku, kdežto koleje ležící mezi nimi vedly do temných tunelů – neznámo odkud a kam.

Vzpomínám si na den, kdy jsem poprvé spatřil vlak. Na stanici metra mě přivedli dva starší hoši při zpáteční cestě ze železářství, ze kterého odnesli velký svitek drátu. V bojích hord hrála velkou roli kovová kopí. Vyráběla se ze silného pružného drátu, právě takového, jaký hoši našli v obchodě. K obraně i útoku byly nejlepší kusy dlouhé dva metry. Muž vyzbrojený kopím měl převahu nad útočníkem, který vládl jen nožem nebo sekyrou: nepustil ho k sobě, a pokud před bojem nacvičil hod, mohl nepřítele zabít na značnou vzdálenost. Mí předkové kdysi dobyli několik kopí. Zůstala v rukou nejschopnějších bojovníků, kterým všichni záviděli hrozivou zbraň. Materiálu k jejich výrobě bylo dost. Ostří kopí bylo možné vytvořit broušením o drsný beton, ovšem nikdo nevěděl, jak dělit drát na kusy potřebné délky.

Nalezený drát měl tloušťku prstu, a celý svitek tvořil kolo větší než já. Když jsme procházeli kolem schodů vedoucích do metra, jeden k hochů poznamenal, že drát je možné přeříznout položením svitku na koleje – pod kola vlaku. Tento nápad se druhému velice zalíbil, protože mockrát viděl, jak vagóny rozřezávají na své cestě vše s výjimkou kolejí.

Jejich rozhovoru jsem se nezúčastnil. Přestože jsem nechápal, co chtějí udělat, cítil jsem nebezpečí. Brzy po sestupu na nástupiště jsem spatřil první vlak ve svém životě. Nejprve mě vyděsilo skřípání brzd a pohled na vagóny, které nečekaně vyjely z tunelu do osvětlené stanice. V motorovém oddílu nikdo nebyl. Všechny dveře se otevřely současně. Zkameněl jsem před otevřeným vchodem do osvětleného vnitřku, neschopen útěku ani křiku. Čekal jsem, že se stane něco strašlivého, ale dlouhá řada oken a dveří se nehýbala. V podzemí vládlo hluboké ticho. Do vagónů nikdo nenasedal. Vlak stál u nástupiště několik sekund, potom se najednou hnul a zmizel v tunelu stejně rychle, jako se objevil. Po chvíli na vedlejší koleji stanul další – přijížděl z opačné strany. Také prázdný.

Matka mi povídala o smrti, která čeká na kolejích neposlušné děti. Cítil jsem proto značný zmatek, pochopitelný každému, kdo se poprvé setkal přímo s věčným tajemstvím vlaku. Jeho obraz mi zmrazil krev v žilách. Přesto bych příští léta chodil po nástupištích beze strachu, kdybych nespatřil ještě jednu scénu, jejímž popisem – po osamělém návratu do hordy – jsem udivil i ty nejzkušenější.

Když druhý vlak zmizel v tunelu, ticho se vrátilo. Hoši na tento okamžik čekali. Věděli, že příští vlaky přijedou do stanice za několik minut. Seskočili na koleje i s drátem. Položili ho symetricky na koleje tak, aby kola dvakrát přejela podél jeho osy. Poněvadž závity byly složené čtyřikrát, přeříznutí ve dvou protilehlých bodech muselo vést ke vzniku osmi kopí. Ovšem, aby se drát nezapletl do kol vagónu, bylo třeba svitek připevnit k podkladu kolejí. Hoši z něho proto sundali kousek tenkého drátu, kterým byl svázán.

Stihli by to, přestože výsledek nebyl jistý. Jakmile však rozpletli několik smyček, ocelová spirála se jim nad hlavami najednou rozvinula. Sekundu se ji snažili stáhnout dolů, ovšem udeřila volným koncem do stropu tunelu. Tento konec se oslepivým bleskem spojil s vedením elektrické trakce, a protože druhý konec uvolněné pružiny hoši nadále drželi a cloumali jím, zatímco stáli bosí na kolejích, oba ztuhli v pozicích, v jakých jim proud vysokého napětí sevřel dlaně a napjal roztřesené svaly – kdoví, možná až do příjezdu dalšího vlaku. To nevím.

Trápil mě problém nekonečnosti světa. Celý život jsem s tlupou chodil věčně prázdnými ulicemi města, jehož hranice ležely v nedostižné dáli. V tomto městě každá čtvrť přímo sousedila s ostatními: jedna sevřenými sloupy domů pronikala periférií druhé a ta zase zaujímala místo u následující, za ní se rozkládala další a tak dále všemi směry – jak se zdálo – bez konce.

Rozsáhlý prostor těsné zástavby měl jen dvě viditelné hranice. Byly to ohromné kopule dvou dalších schodišť, mezi kterými bylo celé gigantické patro. Těmito hranicemi byl zdola osvětlený modrý strop ve výši šedesátého patra, kam sahaly všechny věžáky, a úroveň jejich základů s labyrintem chodníků a silnic. Jen tyto hranice byly dosažitelné: horní – vysoko nad hlavami! – (lidé se jí někdy dotýkali, když vystrčili ruce z posledního patra), a dolní – hned pod nohama. Ostatní, pokud vůbec existovaly, mizely v hlubinách dlouhých ulic za vzdáleným obzorem.

Občas jsem míval dojem, že tam daleko, kde se ocelová obloha zdánlivě spojuje s betonovou zemí, je modř trošku světlejší. Pokoušel jsem se uhodnout, jaké obrazy skrývá zakřivení oblohy. Její nesmělý lesk – viditelný mezi věžáky – poskytoval lidem naději na lepší zítřek a povzbuzoval je k hledání legendární země dostatku, kdežto ve mně vzbuzoval touhu poznat nepředstavitelnou hranici světa.

Jak jsem rostl, tajemství horní a dolní hranice a nesmírno všeho, co existovalo kolem, mi přinášelo stále víc zneklidňujících myšlenek. Kromě problému prostorového konce světa mě vzrušovala nejistota, co zakrývají povrchy nebe a země. A přestože jsem si to pokoušel představit, byl jsem ve svých domněnkách stejně bezradný jako při malování vize nekonečného města.

2.

Zatčen za rozbití výlohy a krádež v samoobsluze, kde jsem nacpal do tašky menší zásobu potravin, obviněn z potulky a krádeže – během noci strávené ve společnosti dozorčího důstojníka – jsem mu vypověděl příběh svého krátkého života, typického pro dítě vychované v hordě.

Svého otce jsem skoro neznal, nemohl jsem ho proto přesně popsat, zato o matce jsem hovořil jen v dobrém. Přestože se věnovala hlavně výchově dalších, mladších dětí a – jako jiné ženy – hledání vody a jídla, do doby, než porodila dvojčata, mi věnovala hodně pozornosti. Byl jsem jejím jedenáctým, možná dokonce patnáctým potomkem – pokoušel jsem se spočítat všechny děti na prstech, ale nebyl jsem si jistý, kolik jich vlastně bylo: několik jich zemřelo hned po porodu a do počítání později zemřelých nebo ztracených bratrů a sester (přestože jsem použil i prsty bosých nohou) se mi vkrádaly pořád nové chyby.

Narodil jsem se na peronu metra, kam se matka schovala při útoku nepřátelské bandy. Období, kdy mě matka nosila na zádech a tím spíše ani den, kdy jsem přišel na svět a který byl pro hordu tak děsivý, jsem si samozřejmě nepamatoval. Řekl jsem „samozřejmě“, ovšem po krátké úvaze jsem se podivil, že se mi tak rychle všechno vykouřilo z hlavy, hlavně obraz boje, o kterém mi vyprávěli, jinak bych totiž získal pocit, že tato fakta patří do nedávné minulosti. V každém případě jsem znal několik podrobností ze svého raného dětství.

Vypadal jsem na osm, možná devět let. A nepochybně mi tolik také bylo, což zaznamenali do protokolu, který potvrdil lékař z rehabilitačního ústavu, poněvadž při vyšetřování jsem nedokázal svůj věk určit. Zjistilo se, že jsem se narodil v Nakaženém pásmu – kdesi hluboko mezi povrchem zeměkoule a jejím středem, tedy v oblasti snížené gravitace, což výrazně ovlivnilo stavbu mého těla. Přestože jsem byl na svůj věk vysoký, měl jsem tenké kosti a málo vyvinuté svaly, které mi tady, těsně pod povrchem, kam jsem se náhodou dostal, nedovolovaly dlouho stát. Policista si už předtím povšiml mého tělesného vývojového opoždění a celkové slabosti, chytit a odzbrojit takového zloděje nebyl žádný problém.

Byl jsem podivně oblečený, špinavý, vyděšený. Takový divoch vzbuzoval zájem policistů, kteří přicházeli na komisařství, občas se mě některý více či méně přívětivým tónem pokoušel přimět k hovoru. Tématem byla má zbraň, láhev od vína, naražená ústím na smetákovou tyč a v polovině rozbitá tak, aby skleněné střepy odrazovaly útočníky. Posmívali se jí.

Mluvil jsem archaickým jazykem a postrádal základní vzdělání. Nos jsem si utíral rukávem košile. Poručík, který předvídal různé možnosti, mě odvedl na služební toaletu a pro všechny případy ukázal na klozetovou mušli. Citlivý policista podle svého přesvědčení gestem naznačil její použití. Záhy však při výslechu spatřil na podlaze u zdi podezřelou louži, k určení jejího původu nebyl třeba výslech ani laboratorní výzkum. Udiven tímto zjištěním a o to zuřivější, že předtím – při pohledu na porcelánové zařízení – jsem vyjadřoval pochopení, popadl mě tedy za ucho a znovu odvedl na toaletu. Tam mě rozhodným tónem, a když to nepomohlo tak osobním příkladem, který byl výmluvnější než ostrá slova, poučil, kde tyto věci (v době lavinovitého rozvoje znalostí o světě) dělá dobře vychovaný člověk.

Zrudl jsem až po uši. Nepříjemný obraz zkaženosti civilizovaných lidí, který muž svým chováním u mě vyvolal, jsem prostě nedokázal pochopit. Jak mě vůbec mohou nutit znečišťovat jeden z tak cenných zdrojů křišťálové vody, z nichž odjakživa po vzoru četných generací já i všichni mně známí obyvatelé Země vždycky hasili žízeň?

Termín „rehabilitační ústav“ jsem poprvé uslyšel na policejním komisařství a hned následující den (po nočním výslechu) jsem se dozvěděl, co znamená. Ráno se jeho smysl vyjevil jedním z patnácti lůžek v sále se zmrzačenými a defektními dětmi, kam mě umístili. V poledne obohatil svůj obsah o hlučnou jídelnu a přecpaný pokoj s televizí. Za několik dní tento termín doplnila tělocvična s nářadím pro cvičení invalidů a po měsíci, kdy jsem vyšel před budovu – o hřiště u zdi ústavu.

Stáří kluků, se kterými jsem sdílel ložnici, se pohybovalo v rozmezí několika let. Skoro všichni tu trávili rekonvalescenci po pobytu v nemocnici a přestože jsem byl mezi nimi jediný docela zdravý člověk, odlišoval jsem se výjimečnou tělesnou slabostí. Navzdory tělesným defektům, někdy hodně vážným, které měli od narození nebo od nehody ukončené operací, mě převyšovali silou i vytrvalostí. Pohlížel jsem na ně s obdivem a nechápal, proč nemocné dítě nebo kluk chodící o holích se udrží na nohou déle než já, stojí volně vzdálen od stěny nebo bez cizí pomoci uběhne nevelkou vzdálenost. Pro mě – dokud jsem pociťoval bolest v přetížených svalech – to bylo mnoho dnů nedosažitelné.

Dříve jsem chodil lehce a běhal bez větších potíží, neměl jsem ani problémy se zvedáním břemen přiměřených mému věku. V nových podmínkách jsem nedokázal ani zvednout židli, přesunout lůžko nebo stůl zatížený talíři. Defektní děti, nijak neztrápené zmrzačením a přesvědčené o absolutní ceně zde získávané převahy, s dětským optimismem mezi sebou soupeřily a neustále mi dávaly najevo pohrdání. V tělocvičně jsem se jim nevyrovnal ani při nejjednodušším cvičení: rychle jsem se unavil, často jsem padal, všude jsem byl poslední a vždy jsem měl problémy, které nechápaly.

Mezi vrstevníky jsem nepotkal nikoho, kdo by mi vysvětlil, proč jsem najednou tak zeslábl. Vzpomínám si, že k tomu došlo před zatčením, přesně ve chvíli, kdy jsem vystoupil na chodbu z dálkového výtahu. Dříve, ještě před vstupem do této rychlé zdviže, jsem se zastavil na chodbě a nasadil rozbitou láhev na hůl, přitom jsem omylem vzepřel její konec o jedno tlačítko na stěně. Tu jsem zaslechl šelest dveří, které se vedle mě otevřely. Výtah jsem viděl poprvé v životě. Protože jsem tudy šel s cílem najít lůžko, zaujaly mě měkké lavice uvnitř nevelkého prostoru. Kabina byla klimatizovaná. Sotva jsem zalehl ke spánku, dveře se za mnou zavřely a když jsem se potom probudil, odpočinutý a zdravý, byly otevřené.

Přestože jsem se cítil docela dobře, neměl jsem sílu vstát. Z výtahu jsem vyšel se značnou námahou. Udivila mě změna vzhledu chodby, pamatoval jsem si totiž okolí vstupu do výtahu. Ale ještě víc mě vylekala nemohoucnost mých svalů. Od té doby jsem se neustále potácel pod tíhou vlastního těla, jehož váha vzrostla několikanásobně. Záhy jsem zjistil, že nejen tělo, ale i všechny ostatní, dobře známé předměty, zde váží víc. Navíc – a tato skutečnost byla předmětem posměšků ostatních dětí – jsem na sebe upozorňoval nenormální pomalostí reakce při chytání padajících předmětů. Dosud jsem dokázal chytit každý předmět vypuštěný z ruky ještě předtím, než dopadl na podlahu. Teď jsem byl v podobných situacích bezradný, protože všechno padalo neuvěřitelnou rychlostí. Důsledky této skutečnosti se zvlášť ostře projevovaly při hře s míčem: pokoušel jsem se ho chytit nebo nakopnout v nesprávné chvíli, kdy už byl na jiném místě. Marné chytání nebo kopání do vzduchu vyvolávalo zlomyslné poznámky nebo salvy smíchu úspěšnějších kolegů.

Na důvod změny tíže jsem se zeptal lékaře už při prvním vyšetření v přijímací místnosti nových rekonvalescentů. Potom jsem se dotkl tohoto tématu při dalším setkání s vychovatelem skupiny. Lékař i vychovatel měli snahu, ale jejich vysvětlení mě neuspokojilo. Používali stejně nesrozumitelné výrazy jako při každodenní terapeutické a didaktické praxi.

Několik důležitých informací jsem získal až po třech měsících pobytu od staršího invalidy z vedlejšího sálu. Hoch mi vysvětlil, že budova rehabilitačního ústavu se nalézá v šestnáctém podlaží, kdežto já pocházím z Nakaženého pásma, které je blíž středu planety. „A to je důvodem, že jsi takový, jaký jsi,“ řekl mi.

V ústavu jsem vedl život podle schématu určeného týdenním plánem činnosti. Vyplňovala je výuka jazyka, spánek a jídlo, vyčerpávající gymnastická cvičení a hodiny oddechu trávené v sále her nebo u televize.

Zpočátku mě možnost ovládat proud vody v umyvadle nebo světla v pokoji udivovaly stejně jako pohyblivé obrazy na skleněné obrazovce či hlasy uchované na desce nebo pásce. Roztáčel jsem tedy kohoutky, mačkal tlačítka, měnil kanály a pásky, naplněn obdivem k objevům civilizovaných lidí. Záhy však – co bylo přirozené – tyto zábavy pro mě ztratily původní kouzlo. Zůstal po nich pocit nenasycenosti spící v hlubinách vědomí, a do popředí pronikla nechuť k jednotvárným dnům, které se jeden za druhým ukládaly do rámce rozvrhu činnosti, který zajišťoval personál. Monotónnost tohoto života, cyklické opakování a prázdnota vět pronášených z televizní obrazovky ve mně kromě odporu k současnosti vzbuzovaly touhu po otevřeném prostoru a svobodě jednání.

Nejvíc mě trápila nejistota mého dalšího osudu. Nikdo mi nedokázal nebo nechtěl odpovědět na otázky, a že jich bylo hodně. Jednoho dne se do ústavu vrátil z dovolené mladý rehabilitační instruktor, který si rychle získal mé sympatie. Byl jiný než ostatní, lidštější. Zjistil jsem, že mi věnuje zvláštní pozornost, zabýval se mnou častěji než jinými chlapci. Vypověděl jsem mu svůj příběh. S pochopením přikyvoval a řekl:

„Netrap se, uděláme z tebe zdravého kluka, ale musíš mít trpělivost. Hlavně musíš hodně cvičit.“

„Jak dlouho?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že dva roky,“ odpověděl.

„Kolik je to?“ otázal jsem se, protože tento termín mi nic neříkal. Ostře na mě pohlédl, jako by se domníval, že si z něho střílím, ale po chvíli se usmál.

„Nu,“ řekl. „Zapomněl jsem, že pocházíš z Nakaženého pásma. Zapomněl jsem, že jsi vyrostl v jedné z hord, které tam kočují, a proto nic nevíš a máločemu rozumíš, jsi zkrátka divoch.“

„Nechci být divoch!“ zvolal jsem. „Ptal jsem se kluků, instruktorů, lékařů, ale žádný se mnou nechce mluvit.“

„Dobře,“ přerušil mě. „Přijď sem večer po zaměstnání, odpovím na všechny tvé dotazy.“

Když jsme se večer setkali na dohodnutém místě, vyzval mě, abych usedl, a předešel mé otázky slovy:

„Nejprve ti povím, kde jsme, o místě, ve kterém žijeme a jak k tomu došlo. Tím mnohé pochopíš a pak se budeš ptát.“

Přikývl jsem na souhlas.

„Bydlíme a žijeme v šestnáctém aglomeračním gigapodlaží planety jménem Země. Čísla těchto velkých aglomeračních stupňů rostou dolů, začínají prvním – hned pod povrchem planety, směrem k jejímu středu. Od povrchu Země nás tedy dělí vzdálenost stěží patnácti gigapodlaží, ovšem kdybychom chtěli sjet dolů, směrem ke středu Země, je pod námi přes tři tisíce takových gigapodlaží, přičemž každé z nich má šedesát pater. Je to jedno z větších pozemských měst. Dříve tomu bylo jinak. Města se nestavěla v hloubi Země, ale na jejím povrchu. Povím ti, jak k tomu došlo.

Asi v polovině dvacátého století lidé vynalezli strašlivou zbraň – atomovou bombu. Byla to tak příšerná zbraň, že jedna bomba dokázala zničit celé město. Země byla tehdy rozdělena mezi dvě velmoci – Východ a Západ. Obě strany se vyzbrojily atomovými bombami a raketami, které je přenášely. Závody ve zbrojení neměly konce. Lidí se zmocnil strach ze záhuby. Nejprve vlády, vojsko a bohatší lidé si začali stavět podzemní úkryty, kde bylo možné přežít atomový útok. Ale bylo jich málo, ostatním hrozila totální záhuba. Narůstala vlna atomové hysterie, začaly vzpoury, málem i revoluce. Pod tlakem požadavků, které zněly ‚Kryt pro každého‘, se začala stavět města v hlubinách Země. Když konečně vypukla atomová válka, bylo zničeno osmdesát procent povrchu Země, podzemní města však nikoli. Pro zničení lidí, kteří žili v podzemních městech, našly nepřátelské velmoci jiný způsob. Bakteriologické zbraně. V tajných laboratořích vědci vypěstovali baktérie a viry, které vyvolávaly epidemii smrtelných nemocí, proti nimž neexistovaly léky. Diverzanti je házeli do vodních nádrží, skladů potravin nebo ventilačních systémů městských aglomerací. Vypukly epidemie, které rychle zabíjely miliony lidí. Nebylo záchrany. Jednotlivá podlaží, kde vypukly epidemie, byla oddělována od ostatních. Platil systém naprosté izolace. Mrtvé, včetně nakažených, spalovali v anihilačních pecích. Epidemie, které vypukly uprostřed města, obsáhly postupně skoro všechny aglomerace, nahoru i dolů. Došly až k šestnáctému podlaží a tam se zastavily, protože byl konečně uzavřen mír. Všechna podlaží pod šestnáctým jsou pokládána za Nakažené pásmo a pořád pro ně platí izolace. Nepočetní lidé, kteří epidemie přežili, nyní v páté či šesté generaci vytvářejí divoké hordy, z jedné z nich pocházíš.“

„Dostal se odtamtud kromě mne ještě někdo jiný?“ zeptal jsem se.

„Ano, za posledních třicet let jsi šestý případ.“

Rozmlouvali jsme dlouho – měl jsem skutečně hodně otázek. Ne všemu, o čem mluvil, jsem rozuměl, ale on mi vše trpělivě vysvětloval. Na konci našeho hovoru jsem se ho zeptal, jaký bude můj osud, co se mnou hodlají udělat.

„Až ti zesílí svaly a kosti,“ odpověděl, „což podle mého názoru potrvá asi dva roky, půjdeš na povrch Země do Přírodní rezervace. Tam tě svěří některé rodině, která o tebe bude pečovat. Jak jsem už říkal, osmdesát procent povrchu Země zničila atomová válka. Zbývajících dvacet procent je nyní využíváno jako Přírodní rezervace. Nejsou tam města, ale vesnice, převážně s dřevěnými domy. Lidé tam obdělávají půdu, žijí na úrovni techniky a civilizace poloviny dvacátého století. Domníváme se, že jako divoch bys měl velké potíže s adaptací na technicko-civilizační úroveň, která je nyní ve městech. Tam se přizpůsobíš snadněji.“

Už několik měsíců žiji v Přírodní rezervaci na povrchu Země. Dostala mě na výchovu Rozentova rodina, úřady pochopitelně hradí výdaje spojené s mou výživou.

Návštěva pana Consmana udělala na všechny velký dojem: hned jsem vycítil, že se týká mne a nespouštěl jsem oči z neobyčejného návštěvníka. Tomáš otevřel dveře vedlejšího pokoje, aby lépe slyšel, o čem se bude mluvit, ale vyplašilo ho štěkání psa a kroky před domem. Paní Rozentova, vzrušenější než ostatní, dokonce upustila hrnec na rozpálenou plotnu. Dokonce i její manžel po obvyklé větě: „To není pravda!“, kterou zlobně komentoval poslední větu moderátora, při pohledu na vstupujícího ředitele školy změnil výraz, okamžitě ztlumil zvuk a s přívětivým úsměvem vstal od televize.

Hospodář pana Consmana uvítal a ukázal na nejteplejší místo v kuchyni. Ředitel bohužel odmítl pozvání k večeři, ani neusedl za stůl. Přišel v úřední záležitosti. buď kvůli značné vzdálenosti vesnice a pozdní době, nebo upozorněn klepy, omezil návštěvu na nezbytné minimum. Nejprve se mě zeptal na jméno, a když hospodář připomenul, že pocházím z Nakaženého pásma, zajímal se o můj věk.

Pan Rozent pokrčil rameny a bezradně rozhodil ruce.

„Přesně nevíme. Právě proto zůstává doma. Ostatně už umí abecedu a dokonce i postrojit krávy…“

„Je mi deset,“ ozval jsem se.

Všichni na mě pohlédli. Nestávalo se často, že by se někdo bez ptaní vmísil do hovoru dospělých.

„Pokud je tomu tak, tím lépe,“ řekl pan Consman. „Když už čte a počítá, nastoupí rovnou do třetí třídy.“

„Braním mu snad?“ přizval si pan Rozent strop jako svědka.

Vyřízeno. Ředitel zastrčil notes a po výměně chladných úklon se otočil k odchodu. Hospodář ho následoval na nepříliš jistých nohách.

„Musím vám ještě něco říct,“ zašeptal mu v otevřených dveřích síně.

Překročili práh a pan Rozent několikerým bolestným zaúpěním naznačil, jak ho těch pár kroků namáhá. „Má křivda nikoho nezajímá,“ řekl, „protože všichni se zdravýma nohama si poradí bez pasáčka.“

V tom okamžiku pes – schovaný za žentourem – vyrazil na cizince na celou délku řetězu.

„Něco vam povím, hospodáři…“ Pan Consman trpělivě počkal, až mrazivý vzduch ztlumí zuřivý štěkot na nluboke vyti. „Výuka v obecné škole je povinná. Jestli se tedy zítra ve tři čtvrtě na osm váš kluk neohlásí v mé pracovně, budete mít potíže s fojtem.“

Od určíte doby zaujímala škola v mé mysli ústřední místo. Obdiv k vědě hraničící s vírou jsem obklopil kultem neustávající naděje.

Podle mého přesvědčení mě škola mohla vyvést z pasti, do které osud vháněl každého divocha. Viděl jsem v ní mez sve nejistoty. Nedokázal jsem si představit vznešenější a důvěryhodnější instituci. Přestože jsem se nikdy neodvážil nahlédnout dovnitř, byl jsem hluboce přesvědčen, ze ona je právě tím, co mi v chalupě chybí: klíčem ke všem tajemstvím, ukazatelem na rozcestí barevných cest a zárukou neobyčejného zítřka, úžasným dobrodružstvím, ale také oporou duševní rovnováhy a síly, souhrnně – bránou do civilizovaného světa. Kdykoli jsem na ni myslel, zaléval mě údiv nad lhostejností ostatních dětí, protože v poznámkách starších žáků o škole jsem nenalézal žádné nadšení.

Jakmile ředitel zmizel v zasněženém údolí, v chalupě Rozentových zavládl nervózní spěch. Zahájil jsem přípravu do školy. Paní Rozentová mi pomáhala hledat tašku. Domnívala se, že nesmím přijít na první hodinu bez příslušných potřeb. Jak by to vypadalo? Musel jsem přistavit žebřík k poklopu na půdu, kde pod hromadou jiných krámů se ve vrstvě prachu už léta povaloval penál a kalamář jejího bratra Tomáše. Zakrátko tam našli i staré učebnice. Aby je obnovila, hospodyně je pečlivě zabalila do novin. Knihy sice nebyly v nejlepším stavu, což nikoho nepřekvapilo, protože Tomáš chodil do třetí třídy před dvanácti léty, co by však lidé řekli, kdyby nový žák cestou přes vesnici cinkal penálem o kalamář v prázdné tašce.

Po ukončení balení Tomáš přinesl z půdy ještě jednu školní potřebu z dávné doby. Speciální mast zhotovenou podle receptu zkušeného spolužáka, tenkrát špatného žáka a nyní váženého lékárníka. Předvedl mi, jak s ní natřít ruce, aby učitelovo pravítko prasklo na dlani hloupého žáka hned při první ráně.

Paní Rozentová naslouchala našemu rozhovoru s neskrývanou obavou a uznala za vhodné připomenout, že v bezpečí je pouze poslušný a pilný žák. Tomáš spiklenecky mrkal, odvedl mě z kuchyně, utřel si mastné ruce do starého kabátu, roztrhl podšívku a z ramen vyndal dva měkké polštářky. Podle jeho názoru je třeba nosit tyto chrániče trvale na kolenou pod kalhotami, protože při běžném trestu mnohahodinového klečení na hrachu to přináší značnou úlevu. Pytlík s hrachem prý ležel v jednom koutě třídy a zpravidla jej vyfasovali lenoši, kteří se báli bolesti, kdežto v druhém koutě, hned vedle tabule, stála oslovská lavice – nástroj rafinovaného mučení pro psychické citlivky. Zaujala mě situace žáka tak ostudně vystaveného posměchu. Když jsem se Tomáše zeptal na podrobnosti, chtěl toto téma rozvinout, když však viděl, jak rudnu, rozhodl se ukončit zprávu o školních tajemstvích optimisticky. Okamžitě si vzpomněl na ředitele, na první pohled přísného kantora, ale ve skutečnosti člověka s pochopením pro všechny hlupáky, tedy doslova dobrého. Na rozdíl od chaotických učitelek, které bez rozmyslu a namátkou plácaly pravítky hned toho, hned onoho žáka, buď za ohřívání rukou na kamnech o přestávce, nebo za vadný krasopis z důvodů mrazu či za nedostatek logického uvažování, jindy ovšem za přebytek téhož, systematický ředitel trestal pouze vzdorovité jedince. Museli ulehnout na taburet, vystrčit zadek a před celou třídou je vyplácel šňůrou od žehličky.

Večer se dohodlo, že (s ohledem na dlouhou cestu hlubokým sněhem) musím vstát dříve než jindy a vyjít z domu v sedm. Hospodyně slíbila, že mě doprovodí. Usnul jsem až k ránu.

Celou noc jsem se snažil představit si vnitřek třídy. Snadno jsem si domyslel, jaké pocity měl onen lenoch, trestaný zmatenou učitelkou klečením na hrachu, i vzdorovitý jedinec, vyplácený panem Consmanem, který – jako spravedlivý muž – omluvil všechno kromě vzdoru. Ovšem srovnání nepříjemné situace těchto dvou žáků s tragickým osudem žáka v oslí lavici ve mně budilo značné pochyby. Za několik hodin bezesné noci jsem se nedokázal rozhodnout, čeho se bojím víc a – což s tím souvisí – jakou obrannou taktiku ve škole přijmout: jestli projevovat citlivost tělesnou nebo duševní.

Vesnice ležela na dně mělkého údolí ve vzdálenosti tří kilometrů od hospodářství Rozentových.

Cestou do školy na mě paní Rozentová opakovaně pohlížela s hlubokou účastí. Když jsem sklouzl z cesty do sněhem zasypaného příkopu, sklonila se ke mně a zatímco mě utírala vlastním kapesníkem, utěšovala mě se smutným úsměvem. Řekla, abych se při vyučování nikoho nebál, protože profesoři jsou na zdvořilé chlapce a děvčata hodní. Poslušným dětem škola neublíží. Platí tam však zvláštní pravidla, takže pokud musím náhle opustit třídu za nutnou potřebou, místo abych se vrtěl v lavici nebo jako Tomáš nonšalantně odešel se slovy „jdu na záchod“, což projde v chalupě, ve škole musím mlčky zvednout ukazováček.

Polkl jsem slzy a s nelíčeným údivem otevřel ústa.

„Prst?“

„Ano, hochu. Ale jenom jeden. Tento…“

Paní Rozentová levou rukou ohnula neposlušné prsty na pravé ruce tak, že čtyři vytvořily bezvadnou trubičku a vzorným pohybem zvedla vzpřímený prst nad hlavu – tak vysoko a sugestivně, jako by ukazovala na hvězdy.

Nevěřil jsem vlastním očím. Z hloubi závěje jsem pohlížel ke vzdálenému nebi, kde v záři jitřenky svítil prst mé hospodyně. Na pozadí hasnoucích hvězd vypadal jako pomník. Ihned jsem si představil, že tento monumentální postoj budu muset zakrátko zaujmout uprostřed cizí třídy mezi neznámými lidmi, pokud mě tam náhodou zastihne uvedená potřeba.

Při tomto pomyšlení jsem se začervenal až za ušima. Neodpověděl jsem, ale byl jsem přesvědčen, že tak absurdní bod školního řádu nebudu dodržovat ani v případě, že mě pošlou na rok do oslovské lavice.

Pan Consman v pracovně nebyl. Paní Pelfingová nás ve sborovně informovala, že ředitel odešel v úřední záležitosti. Kdy se vrátí? Možná v poledne. Není však důvod k obavám, protože před odchodem jí svěřil péči o nového žáka.

Pohlédla na hodinky. Může mi teď věnovat nanejvýš několik minut. Dnešní výuka začíná hodinou matematiky ve třetí třídě, kam mě nadřízený poslal.

Zatvářil jsem se hloupě. Při odchodu se mě zeptala na druhou odmocninu z devíti a když jsem ztuhl, rychle nás vyvedla z malého pokoje na zšeřelou chodbu.

Po zablácené podlaze se klouzalo několik žáků. Paní Pelfingová, přestože byla tlustá a zdaleka ne už mladá, mezi nimi lavírovala tak šikovně, jako by se při slalomu vyhýbala tyčím.

„Ke dvěma kravám připočítat dvě,“ prohodila dozadu za poslední tyčkou.

To jsem věděl!

Zašla do ředitelny pro třídní knihu. Potom otevřela poškrábané dveře a rychle seběhla ke školníkovi. Upozornila mě na nepříjemnou skutečnost, že ve sborovně je zima jako v psírně, kdežto ve čtvrté třídě je cítit kouř, který uniká z kamen.

Cupali jsme za ní hned na tu, hned zase na druhou stranu, až se najednou ozval zvonek zahajující první hodinu. Paní Rozentovou tento brutální signál polekal: chtěla tady někomu vyložit něco bližšího o hochovi, který jí byl svěřen k vychování, ale po tomto zazvonění neměla odvahu. Zavedena před řadu zavíraných dveří došla k závěru, že zastaví paní Pelfingovou, aby jí stručně vyložila můj příběh, zvolila si však zvlášť nevhodný okamžik. Já jsem měl zase jiné problémy. Horečně jsem uvažoval o důvodu záhadného odjezdu pana Consmana. Co znamená „úřední záležitost“? Něco tak závažného nepochybně musí souviset se školním řádem, a protože jeho dodržování přísný ředitel nikomu nepromíjí, určitě – v předtuše vzdoru nového žáka v citlivé záležitosti zvedání prstu – šel pro čerstvý hrách a novou šňůru od žehličky, aby ho mohl trestat.

Skrz špinavé a netěsnící zdi bylo ze všech stran slyšet zvuky příprav na první hodinu. Mládež poháněná zvonkem usedala do poškrábaných lavic, stejně starých jako školní budova. Učitelka mě zavedla do jedné z těchto místností a gestem přivolala k tabuli, kde jsem se působením nepřátelského ticha, které se ve třídě okamžitě rozhostilo, změnil ve sloup zoufalství.

Paní Rozentová pochopila, že v tomto okamžiku se rozhoduje o školním osudu jejího svěřence. Zůstala však v prázdné chodbě, odkud mi pohledem poslala výzvu k zachování odvahy. Dveře – otevřené průvanem – práskly naposledy. Hospodyně k nim přiložila ucho a ztuhla se zatajeným dechem.

Stála tak několik minut. Sama nevěděla, nač čeká: na křik? na nářek? Odešla až poté, co se na druhém konci chodby objevil školník. Podezíravě si ji prohlížel. Neřekl nic, ale z očí mu koukala zloba.

Vyšla na cestu, která vedla k obchodu u mostu, a vrátila se do školy se sešity pro mě. Přišla právě na konec první přestávky, kdy žáci opět mizeli za dveřmi svých tříd.

Paní Pelfingová spěchala na druhou hodinu. Nemusela se ptát, co hospodyně chce, protože dotaz na tělesný a duševní stav svěřence měla napsán na tváři.

„Schopný, ale líný,“ řekla učitelka a rychle zamířila do třetí třídy.

„Líný,“ opakovala paní Rozentová. Řekla to tak zvláštním tónem, že nebylo znát, jestli je to další dotaz nebo potvrzení dobře známé skutečnosti. Najednou se probrala ze zamyšlení a rozběhla se za učitelkou. Dohonila ji v pootevřených dveřích. „Na podzim měl zánět levého ucha.“ Ucouvla při pohledu na děti, překvapené jejím vzrušením, ale při pohledu na netrpělivost učitelky dokončila zvýšeným hlasem: „Tak ho za to ucho netahejte!“

Paní Pelfingová se zatvářila tak, jako kdyby dostala facku. Byla potupena před očima celé třídy!

Kdoví, jak by tato nemilá scéna skončila, kdyby nezasáhl školník, který byl nyní řečnější. Přiběhl učitelce na pomoc a křikl na hospodyni s důstojností své vysoké funkce:

„Občanko!“

Paní Rozentová nekladla odpor. Odešla s ním dobrovolně před školu, kde se s pocitem viny a ne bez údivu pokusila zvládnout lavinu jeho otázek.

„Jak si to vlastně představujete?“ Školník udělal dlouhou pauzu, aby jí před dalšími dotazy poskytl čas na shromáždění těch nejčernějších myšlenek. „Myslíte si, že dnešní učitelé jsou pořád katy bezbranných dětí? Copak dnes někdo používá tělesné tresty? Z jakého důvodu je z toho podezíráte?“ dotíral. „Na žádného Tomáše si nevzpomínám. Ostatně jak se odvažujete srovnávat metody školní výuky před dvanácti léty – v temném období svého bratra – s racionálními systémy hromadné výchovy, které nyní používá celý svět? Ruce člověku klesají a ztrácí chuť do práce při pohledu na tak neinformovanou ženu. Vždyť to není možné! Copak jste nikdy neslyšela o dálkových vzdělávacích kurzech, ve kterých si všichni učitelé doplňují odborné znalosti pod vedením zkušených psychologů a nejlepších…?“

Školník poslední otázku nedokončil. V jisté chvíli usoudil, že místo myslící občanky zkouší solný sloup. Mávl rukou, škoda dalších slov. Nakonec se na ni rozzlobil tak, že bez rozloučení odešel do školy a práskl za sebou dveřmi tak silně, že se staletá zeď celá roztřásla.

Hospodyně se vrátila domů se smíšenými pocity: styděla se, ovšem na druhé straně byla velice spokojená. Styděla se proto, že se v očích obyčejného školníka kompromitovala zřetelnou negramotností, ale radovala se při pomyšlení na světlou budoucnost svého svěřence, kterého ponechala v rukou správných pěstounů.

Zůstal jsem druhý rok ve třetí třídě. Koncem školního roku jsem měl nedostatečné ze dvou hlavních předmětů: mateřského jazyka a matematiky. Dozvěděl jsem se to v červnu, po šesti měsících výuky (poslední tři si nezaslouží název „měsíce chození do školy“), kdy jsem dostal poprvé v životě vysvědčení nedospělosti. Četl jsem bez údivu: „Na základě usnesení Pedagogické rady žák nepostupuje do čtvrté třídy.“

V den slavnostního ukončení výuky jsem se nehodlal s nikým dělit o své obrovské vzrušení. Nehledal jsem společnost, stačilo mi štěstí prožívané o samotě. Cítil jsem takovou úlevu, jako kdyby mi někdo najednou sňal ze srdce nesnesitelnou tíhu a na prázdniny ji ponechal ve vesnici. Při pomyšlení na dva měsíce bez pravopisných a početních úkolů mi duši zalil klid, vanoucí z oblohy poklidným příslibem léta. Věděl jsem, že po uplynutí tohoto nádherného času se hrůza vrátí, aby mě drtila dvojnásobnou silou. Ale do září bylo ještě daleko.

Po zhlédnutí mého vysvědčení se Tomáš záhadně usmál a mlčky se vrátil ke kosení trávy. Hospodyně reagovala udiveným výkřikem, kdežto pan Rozent – když uslyšel její volání – ani nezvedl pohled od televize. Zprávu komentoval dvěma krátkými zvuky „a… neříkal jsem to?“, přičemž na první z nich položil takový důraz, že by dokázal nahradit celý projev, zbytek věty pak vypustil jedním dechem jako vzduch z přefouknuté pneumatiky. Z délky toho zasyčení bylo možné usuzovat na velikost zapření, což znamenalo, že příjemné pomyšlení na svěřencův neúspěch si pěstoval už od Nového roku.

Během několika následujících týdnů hospodyně analyzovala smysl tvrdého usnesení Pedagogické rady. Zprávy o zákulisí tohoto usnesení přicházely z vesnice od přejícných sousedů. Nikdo to nemohl odpřísáhnout, ale údajně paní Evenbuchová, učitelka jazyka a současně třídní, před přijetím zmíněného rozhodnutí dlouze konzultovala s matematickou, která mi rovněž nehodlala ublížit. Každá z nich samostatně dospěla k úsudku o mé inteligenci, a přestože při upřímném rozhovoru v krámě ji obě ocenily číslicí nula, žádná z nich nenacházela odvahu ponechat mě druhý rok ve třetí třídě, protože zamýšlenými pětkami by zatloukly poslední hřebíky do rakve nemocného pana Rozenta, který by tento dvojnásobný úder nemusel přežít.

Už při první hodině jsem sám zjistil nedostatky ve svých znalostech, které budu muset odstranit, abych se znalostmi vyrovnal vzdělanějším spolužákům. Rozhodl sem se, že udělám vše, co budu moci. A hned po návratu domů jsem se pustil do práce.

V prvním nadšení jsem se vrhl na tabulku násobení, kterou jsme právě probírali a kterou budeme v budoucnosti potřebovat, jak nás učitelka ujišťovala. Myslel jsem si že ji zvládnu za několik hodin, ztratil jsem však sebedůvěru, když mi před spaním hospodyně vyzbrojená tabulkou položila několik otázek a odhalila tak v mé paměti vážné mezery.

Večer jsem ještě jednou promyslel vše, co se toho dne ve škole udalo. Paní Pelfingová se na mě obrátila jen s jedním dotazem: „Sedm krát devět.“ Protože jsem odpověděl „nevím“, po návratu domů mě udivila zpráva od učitelky matematiky, že „jsem schopný, ale líný“. Nechápal jsem, jak na to přišla. Copak na základě upřímného přiznání „nevím“ je možné usuzovat o schopnostech nebo lenosti žáka, který se začíná učit?

Několik následujících dní jsem nebyl vyvoláván z jazyka, což mi velice vyhovovalo, protože jsem se neměl čím chlubit, zato na hodinách matematiky jsem rychle upoutal pozornost paní Pelfingové jako jeden z nejhorších žáků. Nadále jsme opakovali násobilku a já ji pořád ještě nezvládl. Kompromitovaly mě proto náhodné odpovědi nebo dlouhé mlčení, kterými jsem se pokoušel vyhnout univerzálnímu „nevím“.

Doma jsem se několikrát vrátil ke šprtání tabulky, až se mi nakonec všechny výsledky popletly. Po četných neúspěších jsem konečně dospěl k prostému závěru, že nemám dost dobrou paměť. Smím však v takovém případě myslet na úspěchy v učení? Nakonec jsem musel pohlédnout pravdě do očí: Pokud veškerá věda spočívá v mechanickém cpaní do hlavy takových, možná jinak docela důležitých informací, jako „osm krát šest je čtyřicet osm“ nebo „toto slovo se musí psát tak a ne jinak“, pak v ní nemám co pohledávat, protože k získávání znalostí metodou šprtání postrádám potřebnou paměť.

Násobilka byla vytištěná na obalu sešitu, obsahovala osm sloupců, v každém s deseti pozicemi. S výjimkou posledního řádku to byly součiny jednociferných číslic krát dvě – v prvním sloupci, krát tři – ve druhém… a tak dále, až po násobky devíti. Z hlediska počtáře obsahovala tedy osmdesát nezávislých informací. Při pohledu na ni jsem si položil otázku, kterou bych později rád vyvěsil nad vchod školy, kdybych předtím nedospěl k závěru, že mí učitelé se záměrně věnují výrobě počítacích nebo opakovačích strojů. Od té doby jsem si denně kladl otázku: „Co si uchovávat v paměti, abych ji zatížil co nejméně a neztratil nic ze získaných znalostí?“

Číslo neměnilo svou hodnotu násobením jedničkou, k získání násobku deseti postačilo připsat k němu nulu – toho jsem si povšiml nejdříve a ve všech sloupcích na tabulce jsem škrtl první a poslední řádek. Potom jsem věnoval pozornost zajímavému faktu, že hodnota součinu nezávisí na pořadí součinitelů, takže jsem z tabulky škrtl jako zbytečné všechny pozice s přehozenými čísly. Neměl jsem potíže se zapamatováním druhých mocnin číslic od jedné do deseti. Nakonec jsem usoudil, že si musím zapamatovat jen násobení dva krát tři, protože v případě, že jsem chtěl násobit čtyřmi nebo šesti, zdvojnásobil jsem výsledky příslušných součinů dvakrát nebo třikrát, kdežto při násobení pěti jsem volil polovinu čísla získaného násobením deseti. Všechny tyto operace jsem snadno dělal zpaměti.

Byl jsem tak pyšný na svůj objev, že už na nejbližší hodině jsem se sám přihlásil. Paní Pelfingová – která v tom tušila nějaký uskok – si mě změřila pozorným pohledem. Toho dne jsem se díval příliš odvážně.

„Chceš mi narušit postup výuky násobilky, používaný dlouhá léta, jen proto, že tě zase napadl nějaký nesmysl?“ zahrčela s narůstající rychlostí jako brambory vysypané z pytle na schodech. „Devět krát osm!“

Ani jsem nepřimhouřil oči, tak dobře jsem byl připraven. Vrzal jsem v duchu deset osmiček a po chvíli jednu z nich odečetl. Když jsem sděloval výsledek, ohlušil mě další příkaz:

„Sedm krát devět!“

Věděl jsem. Bylo to jednoduché. Než jsem však třikrát zdvojnásobil sedm, řekla „sednout“ a s kamenným klidem otevřela třídní knihu, aby do příslušné rubriky napsala další pětku.

Ani po této smutné zkoušce jsem neztratil důvěru ve svůj systém. Samozřejmě před paní Pelfingovou jsem nehýřil rychlostí, protože z celé násobilky vybírala zlomyslně právě ty problémy, jejichž řešení vyžadovala určité úvahy. Ovšem na každý jiný dotaz bych odpověděl okamžitě. Nijak jsem však netoužil po pověsti bleskového počtáře. Mnohem víc mě trápily neustálé neúspěchy v hodinách jazyka, které vedla třídní – paní Evenbuchová.

Na první pohled by se zdálo, že pokud přese všechno nejsem duševně zaostalý, pak – při nedostatku matematických schopností v této královně věd – musím mít úspěchy v humanistických vědách, takový názor totiž šířili vzdělaní odborníci a ostatní lidé jej bez námitek akceptovali. Podle tohoto názoru žáci projevují schopnosti buď v tom nebo onom směru, což prokazují dobré či špatné známky z matematiky a fyziky nebo z jazyků a dějepisu, z čehož údajně vyplývá potřeba dělit mládež na dvě skupiny s odlišnými zájmy. Pokud žák nepatří do žádné z těchto dvou základních skupin, není možné o něm říci nic dobrého.

Mě zajímal celý svět – všechno, co se v něm dělo. Nedokázal jsem to ještě přednášet u tabule ani sdělit paní Evenbuchové v podobě domácího úkolu, ale zajímala mě taková realita světa, kterou jsem viděl kolem sebe: prostá umělého dělení na přednášené předměty a skupiny, u jejichž pramene mohly ležet chybně poznané schopnosti a u cíle past špatně zvolené specializace, zkrátka – zajímala mě veškerá skutečnost, a hlavně její hluboká tajemství.

K pravdě o světě jsem chtěl dospět co nejkratší cestou (proč bych měl mařit život hledáním jiné?), paní Evenbuchová se mě však snažila přesvědčit, že vyznačený cíl je možné dosáhnout jen zdoláním labyrintu obtíží správným zapisováním známých slov, rozplétáním houštiny pravidel a zvládnutím záplavy výjimek v těchto mlhavých pravopisných pravidlech, která jsem si – navzdory upřímné snaze – během několika měsíců usilovného šprtání nedokázal zapamatovat.

Na hodinách jazyka nám učitelka diktovala speciálně připravené texty. Tyto věty měly hloupý obsah, ale skládaly se ze slov speciálně obtížných z hlediska pravopisu. Tímto všeobecně známým postupem vytrvale odstraňovala chyby žáků, kteří si po mnoha diktátech osvojili správný pravopis každého slova. Tato metoda však nepřinášela dobré výsledky u mě: mé práce se přímo rojily červenými opravami. Úděsný pohled do sešitu nového žáka udivoval i školní primusy. V této situaci měla v dubnu naše třídní – jinak chápavá a trpělivá – právo se mě zeptat, kdy konečně přestanu znásilňovat základní pravopisná pravidla.

Tato otázka mě velice zarmoutila. Dodržoval bych je rád a bez protestů, kdybych v nich opravdu spatřil jednotné zásady a ne dlouhé série výjimek ze složitých a nejednoznačných pravidel. Neměl jsem nic proti jasným zásadám pravopisu – naopak – toužil jsem po jejich existenci. Dobře jsem chápal, že bez nich by ve slovech zavládl chaos náhodně skládaných písmen, která by každý psal jinak a důsledkem by bylo – bez jednoznačnosti slov – že by se lidé mezi sebou nedokázali vůbec dorozumět. Přesné normy jsou potřebné.

V úvodech k pravidlům správného pravopisu jsem občas čítal krásné věty: „Boj s pravopisnými chybami je bojem o vědomé a správné používání jazyka, nezbytným a mocným prostředkem společenské činnosti a pokroku“. Požadovali ode mne, abych používal jazyk vědomě, proto jsem se ptal, proč – bez přirozené nutnosti – se psaní velkého počtu slov tolik liší od řeči.

Učitelkám jsem pochopitelně neměl nic za zlé – jen odborníkům určujícím normy, ti zase mohli mít výhrady k tvůrcům jazyka z dávných dob, odkud prýštil kalný zdroj existujícího zmatku. Co však dokazuje skutečnost, že další generace zabývající se zdokonalováním jazyka dodnes nedokázaly zavést pořádek do původního chaosu? To hovoří negativně o duševní úrovni bezejmenných tvůrců jazyka a jejich velmi shovívavých korekturách. Proč by se mělo ubližovat dítěti citlivému na vady, které školní povinnosti nutí, bez kritického pohledu na nedostatky v této oblasti, obdivovat tak zjevně špatné dílo?

Opakování třetí třídy nepřineslo do mých početních a pravopisných znalostí moc nového. Strávil jsem druhý rok pokusy vyrovnat se i horším žákům, ale bez úspěchu: všichni mě převyšovali schopností zapamatovat si mnohaciferná čísla a uspořádané soubory písmen nazývaných slovy, která – jak jsem se dozvěděl mnohem později, byla v podstatě variacemi písmen, a vzhledem k potížím uskladnit si je v paměti (která se spontánně bránila přetížení) mnohapísmennými čísly.

Často jsem obdivoval o rok mladší spolužáky, s jakým potěšením jejich mozky hltají po tisících tato čísla, aby je potom – jako pokladník – při diktátu paní Evenbuchové obratně vylévali na papír (vzhledem k zákazu používat bič) za cukr v podobě dobré známky.

Po ukončení školního roku jsem si přestal dělat iluze, že někdy dosáhnu stejných znalostí jako oni. Sice jsem postoupil do čtvrté třídy, ale za tento úspěch jsem vděčil výhradně velkomyslnosti obou učitelek. Ve vsi říkali, že při mém postupu se Pedagogická rada řídila výhradně soucitem k panu Rozentovi, který kvůli postupnému zániku svalů na nohách (což způsoboval nedostatek pohybu) se už skoro vůbec nevzdaloval od televizoru.

V polovině příštího roku mi bylo třináct let. První dva roky výuky mě hodně rozčarovaly. Její dosavadní průběh mi do budoucnosti neposkytoval žádné důvody k optimismu. Když jsem šel poprvé do školy, představoval jsem si, že tam uslyším něco hodně důležitého a současně zajímavého, kvůli čemu má smysl jít přes zasněžená pole, něco, co může změnit můj další osud. Ovšem stovky hodin zaplněných matematikou a jazykem, vedené tak, aby z nich vyplývalo, že jsem idiot, definitivně rozptýlily tuto naivní fikci. Přestože jiné předměty, jako kreslení, ruční práce, zpěv a tělocvik mi nečinily potíže, znechucen špatnými známkami z počtů a pravopisu i nudou jednotvárných hodin, nahlížel jsem do učebnic pořád méně.

V této době jsem začal číst knihy, převážně staré. Půjčoval jsem si je od přítele Hanse, který bydlel ve vesnici, a četl jsem je po ukončení celodenní práce v hospodářství, nejčastěji večer, protože v zimních dnech jsem pomáhal paní Rozentové a jejímu bratrovi krmit dobytek, a v ostatních měsících jsem mimoškolní hodiny trávil spolu s nimi při četných polních pracích.

Četba se postupně stala mou největší vášní. Zajímaly raš příběhy o výpravách do neobyčejných zemí. Četl jsem je rád, protože jejich hrdinové se nemuseli trápit trvalým zaostáváním v učení. Procházel jsem s nimi velkými městy i rozlehlými kontinenty, plul nekonečnými oceány nbo prožíval dobrodružství na neobydleném ostrově. Vlivem této nepovinné četby, zásadně odlišné od knih nabízených školní knihovnou, jejíž poličky zaplňovala pedagogická nuda a pach zapšklých vesnických problémů, jsem snil o barvitém životě plném nebezpečí při svobodném toulání světem. Představoval jsem si každý příběh, někdy i mimo uvedený popis – ubíhal jsem do širé dáli fantastických nápadů, zhmotňoval sny o jiných zemích ostřeji než barevné filmy. Vzbuzovaly ve mně žhavé touhy.

Kyvadlo jednotvárných cest mezi domem a vesnicí mě dosud drželo ve svých dlouhých ramenech. Avšak rozhodl jsem se, že až budu starší, zlomím je a vyrazím do světa, abych poznal všechna jeho tajemství.

Program čtvrté třídy obohatil přednášky o dva nové předměty: v září se v něm objevil dějepis a v listopadu nauka o přírodě, která zahrnovala zeměpis a biologii. Dějepis učil ředitel školy pan Consman.

Určitou dobu jsem doufal, že tento předmět vnese něco nového do programu, který vědecky vypracovalo kuratorium a metodicky prznila kantorská rutina učitelek Eenbuchové a Pelfingové. Život lidí v minulosti, vývoj nazorů na svět a dějiny civilizace mě zajímaly stejně jako současnost lidstva. Tomuto tématu bych ochotně věnoval veškerou pozornost: když jsem se nemohl pohybovat v prostoru, rád bych se vydal na dlouhou cestu v čase. V hodinách dějepisu jsem očekával, že uslyším o každodenních problémech předků, pokud se to dá říci na základě písemných zpráv a archeologických vykopávek. Obraz trosek na fotografii vyvolával úvahy o záhadě předchozích generací. A právě největší ze všech tajemství světa je tajemství času.

Mé naděje spojené s výukou nového předměty se rychle rozptýlily. Přestože po dálkových doplňovacích kurzech ředitel získal titul magistra dějepisu, jeho oblíbeným tématem byla současnost a v ní – známky z chování. Většinu času z každé hodiny věnoval aktuálním vychovatelským problémům. Vyšší vzdělání nepozvedlo efektivitu jeho činnosti, protože to, co kdysi vyřídil rychle několika ranami šňůrou od žehličky, se nyní táhlo jako válečkem na nudle zpracovávaná hustá hmota, které se snažil dát podobu kázání o správném chování žáka. Hodinky jeho projevů měly na svém obvodu dva cyklické spoje. První byl otazník: „Kolikrát to mám opakovat?“ a druhým vykřičník: „Už jsi dohrál!“ Teprve čtvrt hodiny před zazvoněním si najednou vzpomněl na svůj diplom a chrlil údaje o bitvách a počtech padlých na obou stranách, přičemž požadoval, abychom tato čísla (protože data jsou také čísla) recitovali zpaměti jako verše. A takový člověk si říkal humanista.

V hodinách zeměpisu, které vedla mladá absolveníka lycea, také nebylo možné uslyšet nic jiného než dlouhé řady čísel. Učitelka je pronášela pedanticky, s inženýrskou přesností. Znamenaly údaje obsažené v učebnicích a antologiích o tom, jaká je plocha zemí a délka jejich hranic, výška hor, počet přítoků řek a jejich délka od pramene k ústí, kilometry vyráběných látek a přírodní zásoby v tunách vykutaného uhlí, vytěžené ropy a vytavené oceli… Ve svých přednáškách neměla nic jiného než zbytečné řady čísel odpovídajících na otázky: kolik? čeho? kde? a kdy? – otázky nepochybně důležité. Ale pro koho a ve které chvíli?

Učitelka operovala těmito čísly docela šikovně, dokud je opakovala v noci před maturitou, kterou složila ve městě teprve na podzim. Když začala pracovat na vesnici, ještě si je pamatovala a bičovala jimi děti, jako by se na nich mstila za své vyhnanství. Avšak už za dva týdny – a pouze to mluvilo v její prospěch – všechny ty tuny a kilometry, součty, megawatty a data se jí v hlavě popletly, takže před každým známkováním musela nahlédnout do zásuvky, kde měla otevřenou knihu.

Pořád víc jsem ztrácel zájem o všechno, co se ve škole dělo. Pod tlakem názoru – kterým se učitelé netajili – jsem se postupně smiřoval s hodnocením, že jsem nejhorším žákem ve třídě. Přestal jsem dělat domácí úkoly, neposlouchal jsem výklady, ponořen do úvah o svých záležitostech jsem netrpělivě čekal na konec každé hodiny.

Přitom jsem si uvědomoval pobyt v nereálné absurditě, protože věda, kterou jsem ve své představě ztotožňoval s triumfem lidského rozumu nad znalostmi kapesních kalkulátorů, zde byla omezena na povinnost uchovávat v paměti očíslované řady základních nebo řadových číslovek, což odporovalo mému citu lidské důstojnosti. Takové její pojetí nemůže mít nic společného se skutečným obrazem světa. Někdo, kdo by po geniální analýze všech forem a obsahů ukázal, že všechno je číslem, současně by musel ukázat, co si z úhrnu faktů pamatovat, aby se v případě potřeby dospělo ke každému z nich: právě toto tvrzení, ne všechna fakta!

Přestože každá učitelka mě pokládala za klasický příklad oligofrenie a jen si nebyla jistá, jak hluboká je má duševní zaostalost (vždyť na čestném místě mezi typickým debilem a úplným idiotem cení zuby imbecil jako spojovací článek) – všechny poplašné zprávy směřované na adresu paní Rozentové volně operovaly otřelou frází „je schopný, ale líný“, což od nich vyžadovaly „Nové metodické ukazatele“, zpracované kuratoriem.

Romány půjčované od Hanse nebo kupované ve vesnici mi přinášely jedinou útěchu v době, kdy mě škola zavrhovala za údajný odpor k učení. Vyhýbal jsem se učeným knihám, které jako nenarušitelné cihly celá léta dekorovaly poličky školní knihovny nebo prodejny. Rychle jsem zjistil, že vznešené věty typu „hodnotné dílo“ nebo „cenná pozice“ jsou relativní a vůbec neberou v úvahu stáří čtenáře. Pro dospívajícího hocha hodnotu „cenné pozice“ má výhradně kniha zajímavá. Četl jsem je v době určené pro domácí úkoly, takže když mi paní Rozentová (pro kontrolu) nahlížela přes rameno, maskoval jsem svou četbu sešitem s výpočty nebo pravopisným cvičením, abych jí nepůsobil nepříjemnosti. V takových chvílích mi hospodyně kladla dlaň na hlavu a jemně mi hladila vlasy.

„Uč se, hochu, uč,“ opakovala přesvědčena, že se její svěřenec snaží překonat vrozený nedostatek schopností. „Jsi už veliký, takže jistě chápeš, čím bys byl bez školního vysvědčení. To sice neukazuje hodnotu člověka, ale bez toho papíru nebudeš pro lidi nikdy nic znamenat.“

Říkala to často, a život mezitím probíhal v dřině ročních dob. Občas pravidelný řád narušila nějaká neobvyklá událost. Jednou z nich byla návštěva lékaře, avizovaná předem na polovinu ledna.

Po stanovení termínu návštěvy hospodář ženě dva týdny nadával za ten nesmyslný nápad. Ale už kolem Vánoc se s tímto neštěstím zřejmě smířil, protože po Novém roce se začal připravovat. Bral to velice vážně, takže brzy ráno patnáctého ledna si před svědky umyl nohy a všechno by proběhlo podle harmonogramu, kdyby to nezkazila přímo skandální nedochvilnost lékaře. Přišel totiž až v květnu, kdy už všichni na slíbenou návštěvu dávno zapomněli a kdy by lednovou čistotu nohou pana Rozenta snadno zpochybnil i pes uvázaný na řetězu u své boudy.

Vyšetření nohou, které bez kalhot vypadaly jako hladké tyčky, nedopadlo podle představ nemocného. Lékař totiž dobrou čtvrthodinu něco odborně mručel o zajímavém (protože venkovském) případu televizní nemoci a přitom si lámal hlavu, jak to ubožákovi sdělit co nejjemněji.

„Víte, hospodáři, proč vězeňský řád nutí vězně ke každodenní procházce?“ zeptal se. A než hospodář stačil promyslet, jestli mu za špinavé nohy nehrozí vězení, vysvětlil:

„Protože bez povinných procházek by všichni vyjížděli na svobodu v invalidních vozících.“

Do zdravotní karty bylo třeba napsat datum narození, doktor se tedy musel zeptat na tuto maličkost. Pan Rozent rozmazal datum narození do palčivé stížnosti trvající další čtvrthodinu. Bylo mu osmatřicet, což vyplynulo z počtu jeho křečovitých zaúpění. Po vyslechnutí posledního lékař navrhl léčbu na čerstvém vzduchu.

„Ani v tak pokročilém věku půlhodinová procházka kolem stodoly nikomu neublíží.“

Při pomyšlení na léčbu tělesnou námahou pak Rozent odpověděl grimasou nepopsatelné bolesti, a po lékařově odchodu se rozkřikl na manželku s tím, aby mu už nikdy nevodila do domu takové šarlatány. Protože se nikdo neodvážil špitnout ani slůvko, zbytek večera strávil ostrou hádkou s televizním hlasatelem zpráv.

Ukázalo se, že paní Rozentová čili Juliana, tak se totiž jmenovala, byla dcerou dosti bohatého hospodáře. Zpráva o tom, že Julianin otec je bohatý, se neznámým způsobem během měsíce roznesla po okolí. Určitě ji rozhlásil obchodník, kterému Juliana prodala část zlatých šperků, dědictví po otci. V téže době ji pan Rozent několikrát navštívil a po uzavření manželství se nastěhoval do jejího domu spolu s takovými movitostmi, jako je kartáček na zuby, rezervní košile a druhý pár ponožek – které si přinesl z bývalého ubytování.

Práci na poli zahájil prodejem zbytku starých šperků a nákupem televizoru. Než natrvalo zasedl před obrazovku, ještě jednou sáhl pro šperky, aby zaplatil tesařům za stavbu nové stodoly. U její stěny (z několika pohozených prken) stloukl boudu pro Rexe. Boudu – vedle už hotové stodoly – vytvořil vlastníma rukama, což mu před Tomášem poskytovalo podklad k odvážnému tvrzení, že si své proslulé nohy poškodil zvedáním prken při této velké investici.

Pan Rozent byl vzdělaný, což dokazoval důležitý státní doklad, ale štěstí mu to nepřineslo. Jednou do roka – na narozeniny – umožňoval návštěvníkům studium svého vysvědčení ze základní školy, když je diskrétně položil na okraj stolu, kde je obložil láhvemi s alkoholem. Zásluhou tohoto aranžmá se nikdo nemohl napít, aniž by si dokladu nepovšiml. Bylo to vymyšleno dosti mazaně. Bohužel, jakmile sousedům, kteří se sešli na oslavu, alkohol stoupl do hlavy, raději analyzovali loňskou úrodu nebo aktuální stav dobytka než známky na zažloutlém vysvědčení opilého oslavence. Záležitost neoceňovaného diplomu mu zřejmě ostře tkvěla v podvědomí, protože každoročně vydržel veselé povídání o umělých hnojivech jen dvě nebo tři hodiny. Potom se zatvářil jako upír a vyhnal všechny za dveře výkřikem „Ven! Přišli jste sem jen proto, abyste se najedli!“

Protože hosty zajímalo výlučně pití, obvinění znělo tak absurdně, že se na beznadějně nemocného skoro nikdo nezlobil.

Už řadu let kroužily vesnicí drby, že „úřední záležitost“, kvůli které pan Consman tak často opouští hodiny dějepisu, je jedna z fojtových dcer – velice půvabná dívka. Při takovém veřejném mínění zpráva uvádějící tyto domněnky na správnou míru tedy všechny velice překvapila: po létech marného bušení na dveře obecního úřadu ředitel konečně dostal prostředky na stavbu nové školy.

Postavili ji podle plánů vynikajících architektů v dohodě s výzkumníky místního folklóru. Jejich názor bylo třeba vzít v úvahu, protože regionální básnířka ve své staré písni o nové škole už dávno upřesnila její vzhled slovy: Musí být čistá a světlá, v takové vás budu učit!“ Toto upřímné přání básnířky bylo uskutečněno až po létech. nové škole tak byly na všech oknech automatické žaluzie, a v místnostech klimatizace, regulující vlhkost a teplotu vzduchu. Podlahy se leskly jako zrcadlo, postranní stěny kryly mramorové desky, kdežto fasádu zdobila obrovská mozaika od proslulého projektanta monumentů. Podle tvůrčího záměru autora měla být mozaika originálním dílem: vzorná skupina dětí radostně jde do školy. Sochař bohužel přicházel do školy každý den po sestupu ze žebříku postaveného před fasádou brány městského hřbitova, kde plnil jinou objednávku. Pedagogická rada – chápající duševní rozpoložení umělce, které hrozilo schizofrenií – mu tedy odpustila nedostatečný optimismus v barvách realizované představy a šibeniční úsměvy dětí, seřazených na čelní stěně školy tak radostně, jako by šly za pohřebním vozem.

Nákladnou investici dokončili během prázdnin, takže už v září mohla začít výuka v dokonalých podmínkách. Vzorový objekt předtím navštívilo několik delegací, mezi nimi skupina významných osobností pozvaných na slavnostní otevření. Moderní vzhled přednáškových sálů a bohaté vybavení laboratoří budily všeobecný obdiv. Nová škola totiž v ničern nepřipomínala starou: „Ta byla ruinou, prohnilým reliktem staré doby, kdežto tato je smělým pohledem do očí budoucnosti.“ Snad právě tato slova, která někdo napsal do pamětní knihy, nejvýstižněji zachytila náladu přelomového dne v životě vesnice. Vnitřek nového osvětového místa zaujal dokonce několik nejstarších rolníků. Vstupovalo se tam přes šatnu, diskrétně skrytou v podzemí, odkud – po obutí muzeálních bačkor – bylo možné vyjet do proskleného přízemí nebo dvou dalších pater. Do té doby nestála ve vesnici žádná zděná budova, takže se sedlákům (při pomyšlení na daně) točila hlava, když si při první návštěvě prohlíželi všechny ty promítací sály, světelné a otočné tabule, videa, magnetofony, kabinety a dílny.

Změnu místa i pracovního stylu mládež i pedagogové prožili bez otřesu. Jen několik prvních dnů žáci zírali a učitelům se třásly hlasy i ruce. Potom se názory o závratných částkách věnovaných úřady „na tento ušlechtilý účel“ (zdůrazňované výkřiky „nesahat“ nebo „opatrně“) stabilizovaly v dlouhém cyklu písemek o společné vděčnosti.

Do nové budovy jsem vstoupil obtěžkán čtyřmi pětkami na posledním vysvědčení (což mě donutilo opakovat čtvrtou třídu) a s nákladem stejných nedostatečných jsem zůstal ve škole do konce následujícího roku. Nepomohla mi klimatizace ani splnění prorockého snu básnířky o nablýskaných podlahách, v nové škole totiž od základu reformovali všechno kromě toho, co má podle názoru učených profesorů tvořit obsah školní výuky a co podle nich nesmí být v praxi zrušeno, to znamená zapamatování statisíců čísel (dříve vtloukaných do hlavy příkazem: „opiš to stokrát!“ a nyní stokrát promítaných na plátno), mnohociferných nebo mnohapísmenných čísel, která v mé paměti – tak či onak – zpravidla nezůstala do následující lekce.

Neměl jsem komplex méněcennosti, trápila mě jen temná perspektiva opakování každé třídy. Jistě, kdyby mi na tom záleželo, zapamatoval bych si řadu mnohociferných čísel. Ale potom bych je musel nosit v paměti bůhvíkolik let – možná až do konce života a to nezávisle na tom, jestli obsahují něco důležitého nebo nesmysly, a už tenkrát jsem postřehl, že každé číslo vtlučené násilím do hlavy tlumí jasné myšlení a tím omezuje obrazotvornost. Dále jsem tedy páchal trestuhodné chyby: početní při počítání částek věnovaných „na tento ušlechtilý účel“ a pravopisné ve chvalozpěvech na počest velkomyslných úřadů.

Jednou se mi dokonce podařilo při hodině geometrie udivit všechny vlastním důkazem známého tvrzení, a jindy zase inspektor, kterému paní Evenbuchová po nějaké písemce pro zábavu ukázala mou práci, místo aby vybuchl smíchem při pohledu na kolekci zvláštních chyb, ji upozornil na logickou interpunkci a originální styl, ale kdo by hned viděl nevšední talent v samostatném důkazu tvrzení nebo šikovném použití mezery nebo čárky.

Věc byla jasná: páchnoucí lenoch nebo nevšední idiot. Zimní prázdniny jsem strávil psaním básní. Rozhodl jsem zmerit své mladé síly s dozrálým talentem regionální básnířky, patronky nové školy, které jsem už čtyři měsíce vděčil za jasne světlo, které jsem už čtyři měsíce vděčil za jasné světlo. Své výplody jsem psal utajeně před dospělými. Jedna má báseň chválila teplo domácího krbu:

Zázrak stal se jednoho večeru hospodář promluvil k televizoru vyhrožoval mu skoro celý rok ale televizor neudělal krok takžee do něj hučel šest let bezmála až se v něm jedna lampa přehřála.

V rýmech tohoto odstavce jsem udělal čtyři pravopisné chyby. Přesto by nedošlo k tragédii, kdyby se dílko nedostalo do rukou pana Rozenta , který – zaujat podezřelým chichotáním v místě tvůrčí práce – aniž přestal chrlit ostré repliky na adresu hlasatele, úskočně opustil své trvalé stanoviště, po špičkách přišel ke mně a mazaně mi nahlédl přes rameno.

Hned po poledních zprávách pozvedl hlas na manželku a tázal se, jak dlouho ještě bude muset ve svém domě krmit a snášet toho kretony. Na ta slova jsem otevřel dveře pokoje a vzdorovitě poznamenal, že na mou výživu platí vláda, takže pouze jí a paní Rozentové vděčím za svou výživu.

Něco takového v tomto domě stěny ještě neslyšely! Druhého dne poslal hospodář dopis panu Consmanovi. Navrhl v něm, aby byl jeho svěřenec poslán do zvláštní školy pro duševně zaostalé děti. Svůj návrh zdůvodnil ztrátou naděje na jakýkoliv pokrok v učení a nebezpečně narušeným charakterem, protože na svého pěstouna bezohledně štěkám při každém pokusu uvést mě na správnou cestu. Dopis obsahoval jemnou narážku na Rexův hlas. Toto slovo napadlo pana Rozenta, když si ráno uvědomil, kolik času promarnil v této díře štěkáním na televizor. Skutečně: bezmála šest let! Vyčítal mu hlavně to, že je svět zařízen nespravedlivě. Nic mu nedává zadarmo, a přece se pan Rozent narodil – a existuje! Má osobní doklady a zažívací ústrojí. Ráčil se objevit na Zemi a už mnoho let na ní sedí se založenýma rukama. V této poloze snadněji pozoruje činnost lidí a kárá je za jejich příjmy – podle jeho názoru nespravedlivé. Vždyť se tolikrát pokusil něčím zabývat, ale vždycky vše kolem sebe pokazil nebo překážel ostatním v práci tak, že mu děkovali, když požádal o propuštění. Takže poctivě seděl a trpělivě čekal. Ale jak dlouho je možné čekat na něco, co patří každému? Předtím vegetoval ve městě, kde mu nedali auto ani vlastní byt. Získal je až tady, a to zázrakem, jako když slepý kohout najde slepici. V devětatřiceti získal jen tři nevolníky, kteří na něho pracovali. Kolik jich chybí do deseti a kde je spravedlnost? Jiným se vede lépe. S tím se nemohl smířit. Proto v sobě nosil pocit velké křivdy a denně plival na televizor. Tato intimní profanace ho těšila přinejmenším ze dvou důvodů: zaprvé měl pocit neomezené moci a zadruhé pocit naprostého bezpečí, protože systematicky urážená obrazovka mu nemohla nijak ublížit.

Krátce po skončení zimních prázdnin jsem byl pozván do elegantní pracovny pana Consmana. Tam jsem se dozvěděl, že na jedné straně školní řád nepředvídá trojnásobné opakování každé třídy, a na druhé – pro mládež je výuka v základní škole povinná. V takové situaci, když paní Rozentová právně upravila péči o neplnoletého svěřence, její zákonný manžel smí navrhnout mé poslání do zvláštního ústavu. Ředitel školy – jako člověk hodný a současně přesvědčený o mé zaostalosti – mě nehodlal strašit nějakým trestem. I v nové škole chápal všechny zaostalce a jako dříve nesnášel jen vzdorovité žáky. Nepodezíral mě z lenosti ani ze skrytých schopností. Náležel ke stoupencům teorie dědičnosti a domníval se, že má duševní zaostalost je vrozená. Protože sám nebyl tak omezený, aby věřil v hodnotu svého diplomu, na uvítanou mě pohladil po hlavě jako vlastního syna. Toto gesto náklonnosti znamenalo totéž co útěšná slova: „My ubožáci jsme stejně postižení osudem a musíme si pomáhat v našem společném neštěstí. Ale nesmíme přitom zapomenout na propast, která nás dělí! Kdo je zde totiž ředitelem?“

Když vzal v úvahu tuto principiální otázku a svůj tolerantní vztah k hloupým žákům, pan Consman se pokusil vytvořit ve své nové pracovně náladu přinesenou z domova, kde vládne milá rodinná atmosféra. Pro vyvolání tohoto efektu se nejdříve usmál a chápavě přimhouřil oko. Nato prohlásil, že ústav pro mládež intelektuálně nedostatečně vyvinutou je – v podstatě – velmi sympatický. „Tam se není čeho bát!“ zvolal. Při popisu, jak si představuje život a zvyky v budoucím místě mé výuky, se soustředil zejména na popis chování mých potenciálních spolužáků. Protože pořád pochyboval, jestli slova dostatečně vystihují potěšení styku s nimi, jako ochotník na profesionální scéně napodoboval jejich pohyby a hlasy. Aby zachoval realismus popisu, jejich výrazy by ilustroval řadou otřesných grimas, kdyby mu v dalším šklebení nezabránil školník, který (zneklidněn jeho děsným rykem) jako záchranář vpadl do ředitelny bez klepání.

Mě, svého posluchače a diváka, pan Consman postavil na nohy teprve zformulováním optimistické diagnózy. Vyplývalo z ní, že má duševní úroveň je – bohužel – neobyčejně nízká a v této souvislosti kritická. Ale ne beznadějná!

Od té doby jsem žil ve strachu mezi kladivem školy a kovadlinou domu. Z obou stran jsem slyšel slavnostní ujišťování že se nejedná o omyl ani represi či mstu. Rozhodnuti o mém převedení do ústavu pro mládež duševně zaostalou přijala Pedagogická rada po velice důkladné analýze. Pojedu tam počátkem příštího školního roku. Pěstouni mi nepřejí nic zlého, právě naopak, jen dobré, protože se řídí snahou o mé důkladné vzdělání a vzorné vychování. Mají totiž povinnost myslet na mou budoucnost. Možná to ještě nyní plně nechápu, proč bych měl svým vychovatelum věřit. Avšak později, až dospěji, přiznám jim pravdu a určitě k nim přijdu s kyticí, abych za všechno upřímně poděkoval.

Žil jsem tedy v neustálém strachu před slíbeným odjezdem do jiné školy. Myslel jsem na ni jako na místo nového, ještě rafinovanějšího mučení. Hospodář mě předem postrašil, že v případě útěku z vesnice mě dříve nebo později někde chytí a odvedou do ústavu pro idioty násilím. Pan Rozent neskrýval své pohrdání vůči mně.

V této době můj odpor ke škole překročil hranice nenávisti. Přestal jsem i číst. Chodil jsem spát brzy, ale dlouho jsem nemohl usnout. Celým tělem jsem vnímal silný, nezvykle zrychlený tep srdce. Ani během dne jsem se necítil nejlépe, stávalo se ze mi bezdůvodně brněla ruka nebo noha. Neviděl jsem východisko z této situace. Pokud lidé, kteří se pokládají za inteligentní, dokáží u mě vyvolat takový odpor k učení, co můžu očekávat po mnohaletém pobytu ve společnosti nepochybně zaostalých osob? Na základě dosavadních zkušeností jsem si už představoval, jakými metodami tam rozvíjejí zaostalý intelekt. Veškeré opravdové poznání vyžaduje skutečnou angažovanost, která teprve tehdy může dovést k neklamné pravdě, když důvodem každého úsilí je nepředstírána láska. Ale vyvolal někdy někdo tento upřímný cit terorem?

V srpnu pan Rozent odvolal svou žádost o mé umístění do zvláštní školy. Neřídil se přitom lítostí: po dlouhé úvaze dospěl k prostému závěru, že v případě mého odchodu z domu ztratí nejen levnou pracovní sílu, ale i vládní dotaci na mou výživu. Formálně změnu rozhodnutí vysvětlil velice špatným stavem svého zdraví a návalem prače v hospodářství.

Já jsem však už toho měl dost. Má trpělivost se definitivně vyčerpala. Měl jsem dost pana Rozenta, jeho teroru a lží, školy s jejím drilem, toho, co se zde nazývá civilizaci. Začal jsem okolí nenávidět.

Jakou zde mám budoucnost? V nejlepším případe budu do smrti čeledínem u pana Rozenta nebo některého z jeho sousedů. Robotem, jakýmsi domácím zvířetem určeným k neustálé jednotvárné práci – práci bez konce. Práci nudné a ohlupující, neposkytující žádné uspokojení. Ne, s tím se nemůžu smířit. Rozhodl jsem se uprchnout a vrátit se do Nakaženého pásma. Jako dříve jsem chtěl chodit s hordou věčně prázdnými ulicemi města jehož hranice leží v nedostižné dáli. Pohlížet do dálky, kde se ocelová obloha zdánlivě spojuje s betonovou zemi, na jasný pruh modři viditelný mezi věžáky. Ano, budu opět divoch, ale svobodný. To, co jsem se zde naučil, předám členům své hordy, umím už využívat „dobrodiní“ civilizace, nebudu pít vodu z klozetových mušlí a vím, jak se používají kohouty a další zařízení, a co ještě nevím to si domyslím, protože vím, že všechno, co tam je, vyrobili lidé pro lidi.

Mé svaly i kosti se adaptovaly na gravitaci povrchu Země. Tam – v Nakaženém pásmu – budu silákem. několik let, až vyrostu, se nepochybně stanu vůdcem hordy.

Utekl jsem pozdě večer, když všichni usnuli. Ze skrýše paní Rozentové ve skříni pod prostěradly jsem si vzal na cestu několik bankovek.

Celou noc jsem šel na nádraží. Ráno jsem seděl se zakoupeným lístkem ve vlaku jedoucím do města.

Průvodčí kontroloval lístky a podezíravě na mě pohlédl.

„Jedeš sám, chlapče?“ zeptal se.

„Ano,“ potvrdil jsem. „Jedu do města k tetě bude na mě čekat na nástupišti, protože máma onemocněla a nemůže jet se mnou,“ lhal jsem hladce.

S pochopením přikývl a vyšel z kupé.

Po několika hodinách jízdy jsem vystoupil z vlaku na nástupišti prvního podzemního patra. Dole bylo Nakažené pásmo.

Dva dny mi trvalo rozpomínání na cestu k výtahu kterým jsem přijel. Nakonec jsem jej našel.

Když jsem konečně stál v kabině výtahu a hleděl na řady tlačítek, zalilo mě zoufalství. Pod mýma nohama jsou tři tisíce pater. Nalezení patra, kde žije má horda znamená nalezení jehly ve stohu slámy. Zavřel jsem očí a poslepu zmáčkl čtyři tlačítka.

„Někde se zastaví,“ řekl jsem si.

Čeká mě dlouhá cesta do neznáma, můžu najít jinou hordu, ale nemám jistotu, že ji najdu.

Výtah se rozjel – zrychloval pořád víc. Opět jsem byl volný.

Srdce temna

Jacek Dukaj

Obrací zažloutlé stránky hladový levhart ve tvých očích a vůně napalmu za svítání

(Nejlépe číst při hudbě skupiny Rammstein)

I

Když jsem došlápl na povrch, předklonil jsem se a začal zvracet. Z trysek raketoplánu unikal bílý dým. Paale se zapotácel a upadl vedle mne.

„To je smrad,“ vyjekl. „Přímo bolí. Měl jsem mu ty filtry sebrat.“

„Dříve nebo později si musíte zvyknout,“ upozornil ze schůdků první pilot. Nasadil si brýle pro noční vidění a zapálil si cigaretu. Třeba cigaretový kouř pomáhá, napadlo mě. Ale moc jsem tomu nevěřil. Puch byl tak strašný, že mě za pár desítek minut rozbolela hlava. Otřel jsem si rty a pomohl Jurgenovi vstát. Zleva zazníval zvuk auta, pořád výrazněji Ohledl jsem se: šedé stíny mezi černými stíny. Zrak dosah nejdál přesně ke stydnoucím tryskám: na Klínu se nedá přistávat s využitím odporu vzduchu, je třeba manévrovat aktivně, vlastně právě kvůli tomu mimo jiné zvolili Klín za základnu, je to horská skrýš přístupná pouze po strmé parabole. Sáhl jsem do kapsy kabátu, roztrhl nylonový obal a nasadil si Zeissovy značkové noktovizory. Do očí mě udeřilo poelavé světlo. Muž přijíždějící k nám v FTM mával. Poznal jsem ho: byl to von Miltze, ovšem zarostlý. Vzadu za ním svítily plechové baráky. Hned za nimi začínala džungle, špinavými vlnami divoké flóry se šplhala po svazích okolních hor, výš a výš, k věčné polotmě oblohy Temna.

Von Miltze zastavil vedle nás a otevřel dveře. Beze slova jsme nasedli. Otočil – a šlápl na plyn, až nás to vmáčklo do sedadel. Za našimi zády – viděl jsem to v tmavých zpětných zrcátkách – začal raketoplán manévrovat, aby vybral ostrou zatáčku na konci pásu. Von Miltze si zabroukal pod nosem, udeřil hřbetem dlaně do volantu a levou rukou znenadání zapnul rádio. Stanice Klínu vysílala tvrdý frankfurtský dusot, Wagner zakletý do skřípotu elektrických kytar a rozsamplovaný hlubokým duněním bubnů.

Projížděli jsme jednobarevným soumrakem, bez reflektorů, které by příliš oslepovaly oči za noktovizory, které tu nosili všichni. Zeptal jsem se von Miltzeho na výtahy. Ukázal před sebe, za sebe, na strany. „Raketoplán právě zatáčí k Mamutovi,“ překřičel hudbu. Na trojrozměrných plánech Klínu jsem ty výtahy viděl, prorážely skalní masiv tunely delšími než kilometr. Vlastní základna byla tak hluboko pod povrchem Temna kvůli ochraně před jaderným útokem. Rusové, Japonci i Američané umístili svá centra do podobných katakomb. Zvedl jsem pohled k černé obloze, vítr – konečně pohyb vzduchu – mě šlehl po tváři jako špinavým hadrem. Tam, nad hnědošedými mraky, neviditelné, stále krouží po měněných drahách rakety naše i jejich: podle drbů čtyři nebo pět našich, je to samozřejmě státní tajemství a nikdo nic neví určitě. Také se mluví o plošinách s laserovými děly a mikroorbitálech se zásobníky plnými smrtelně jedovatých bakterií, geneticky nasměrovaných jak na nás, tak na biosféru Temna. Nad nimi, na protáhlých elipsách, krouží kolem planety čtyři lodě: Adolf Hitler, Herman Göring, Lidová moc a Východ. Půldruhého světelného roku odtud americký George Washington právě míjí na své zpáteční cestě své dvojče Franklina D. Roosevelta. Roosevelta stíhá japonský Orukina, dalších pět světelných let za nimi se sune gigantický Josif Vissarionovič Stalin se sto osmdesáti tisíci anabiozery, a v každém z nich zatracený komunista. O něco rychleji než lodě k nám letí na elektromagnetických vlnách informace a rozkazy ze Země. Třeba: jak naložit s tím Stalinem? Sestřelit dříve, než přejde na oběžnou dráhu? Rázem by vypukla válka. K čertu, ta už je stejně. Celé ty dostihy na Temnu nemají sebemenší smysl, Říše tady nemůže nic získat, jedině bude padat do pořád větší propasti rozpočtového deficitu. Ale to je politika, nikoli logika… padli jsme do klinče vzájemné ideologické propagandy, vycouvat z Temna už pro žádnou velmoc nepřichází v úvahu. Vesmír pohlcuje jednu miliardu za druhou. Nebýt mraků (Mein Gott, nebýt mraků…!) viděl bych světélko Göringa, jak se zvolna sune mezi cizími hvězdami. Zdolal jsem v tom světélku studené nekonečno, světélko mi sebralo ze životopisu kus historie, celá léta i podle relativizovaných cestovních hodin: informace o minulosti mě předběhla, a když nás v závěrečné fázi brždění probudili, měl jsem zpoždění několik politických revolucí, od té doby mívám výpadky.

Představuji si, jakou převýchovou budou muset po probuzení projít rudí pionýři ze Stalina, opravdové praní mozků, vždyť měsíc po jejich usnutí puč NKVD vymetl z Kremlu Gruzlova a jeho partu, prostorem už nepochybné plynou nové učebnice dějin SSSR. To světélko, které nevidím, Herman Göring… chtěl jsem ho si prohlédnout zvenčí, třeba při odletu raketoplánu, ale samozřejmě to neslo, znám zifferrechnenmaschinenové simulace, makety ve zmenšeném měřítku, snímky z pozemské oběžné dráhy, nikomu jsem to neřekl, ale je krásný. Estetika půlkilometrové konstrukce z kovů a umělých hmot a čert ví z čeho ještě mě na první pohled okouzlila… lodě mají ženskou duši, ty vesmírné i ty mimoatmosférické, nepřizpůsobené pro přistání na povrchu planet, s tvary nevypiplanými aerodynamikou do oválů, kuželů, deltoid, jejich siluety neomezují žádné zákony plynů. Göring je nejlepším příkladem, vesmírná Gaudího katedrála, ano, ano, právě tu mi připomíná, kdyby Gaudí projektoval kosmické lodě, vyšlo by z jeho ruky něco podobného: květ černých kovů, mřížoví pseudogotiky, těžké, lehké i bez váhy, miliony tun klidové masy, přestože při pohledu z dálky vidíš jen andělská křídla, složená i rozložená, páteře vymřelých leviatanů, oblouky žeber, asymetrický vír tryskové číše, křivou kadidelnici anihilačního plamene… lodě mají ženské duše, proto jsou ženského rodu.

Výtahy. Právě jsme vjížděli do toho plechového baráku, když se o několik desítek metrů dál propadla země a z pravoúhlé mohyly se vynořil černý wiesel s kříži Luftwaffe na neproporcionálních stabilizátorech a křídlech. Wiesel patřil do série vyráběné Messerschmidtem na speciální objednávku AstroKorps, naznačoval to výchozí tvar křídel s proměnnou geometrií a vyboulení přídavných palivových nádrží. Než za vozem zapadla vrata, zahlédl jsem, jak se u stíhačky roztočily turbiny, zespodu vyrazil špinavý vítr, víry stínu, na jejich nerovných sloupech se stroj potácivě zvedl – pět, osm, deset metrů, potom pilot spustil hlavní motory a wiesel po úderu kuželem ohavně bílého plamene vyrazil do hrubozrnné šedi věčně zamračené oblohy Temna, ostrou zatáčkou přeťal prostor nad raketoplánem klesajícím na plošinu megavýtahu, z raketoplánu vyčníval nad povrch už jen šedivý stabilizátor. Vrata baráku se však zabouchla a začali jsme klesat také. Zazářily lampy rozmístěné kolem okraje podlahy výtahu a vrhaly na stěny nahoru ubíhající vysoké stíny. Von Miltze vypnul motor, protáhl se, kecnul na zem u zadní pneumatiky, vytáhl cigaretu, zapálil si. Usedl jsem vedle.

Sundali jsme noktovizory. Jürgen kutil u rádia, protože ztratilo vlnu. Von Miltze mi nabídl harvar. Smrad byl tady taky, i když ne takový jako nahoře. Začal jsem mluvit o tom puchu, s dlaní přiloženou spolu s cigaretou ke rtům, tiše a nezřetelně, von Miltze s pochopením přikyvoval. Je to jedna velká hromada hnoje, odvětil, biologický akcelerátor. Viděl jsi snímky Pekelných ohňů, zeptal se rétoricky. Viděl, viděl, samovznícení metanových gejzírů – výronů džungle, pronikajících nad povrch biobláta velkými bublinami – osvětlovala věčnou noc planety dlouhými praporci nahnědlých ohňů. Jako plynové pochodně na oceánských plošinách, oceán džunglí Temna je místy černý jako saze, jeho flóra si nemůže při fotosyntéze dovolit ztrátu ani jednoho kvanta energie. Sedíme tady už druhou dekádu, vrčel von Miltze, a pořád se objevují nové druhy, a jaké! – třeba ti stratopavouci, plující od sopky k sopce, a v lesích je ještě hůř, žluté oči v horoucí tmě. V Kryptě už zůstalo hodně U-menschů. Na Göringovi jich přiletěla stěží stovka, na jak dlouho to má vystačit, na pět let. Blbé vtipy. Možná jsme si měli založit vlastní odchov. Vždyť hydroponika spodních ploch Klínu poskytuje stále větší přebytky pozemských bílkovin. Ale samic je málo. Ostatně Fulke, znáš ho, ten tvrďák z SA – Fulke nebude souhlasit, jeho podpis je svátost, přivedl umění tvorby oficiálních hlášení k opravdovému mistrovství, chápej: musí postupovat podle směrnic, které dostane až po letech, předvídá deset kroků dopředu, je politickým jasnovidcem, ať vyhlásí veřejně sebevětší kacířství, přikyvuj a neptej se, on je Strážcem Slova, on nese Plamen.

Výtah stanul, vrata se otevřela. Plešatý vousáč v kombinéze mechanika se na nás ohlédl přes rameno, přitom močil do mírně rezavého kýble, zvuk připomínal řezání plechu. Stropní zářivky haly se rozsvěcovaly a hasly v náhodných kombinacích. Jürgen zvedl hlavu. „Sigfridova libůstka,“ vysvětlil von Miltze. Sigfrid je hlavní správní zifferrechnenmaschine Klínu, model starý dve generace, ale nový stroj ještě nenamontovali, přestože jeho díly došly z Göringa už skoro před týdnem. Několik odborníků, kteří přiletěli spolu s nimi, stačilo zatím jen uplne přehrabat Sigfridův program. Problém spočívaly v tom ze nepřichází v úvahu sebemenší přestávka v prací Elektrogehirnu, přechod musí být naprosto plynuly. Mezitím se ukázalo, že za ta léta naproste samoty Sigfrid vyvinul ve svých kvazisíťových strukturách jakési podivné formace, nekompatibilní s ničím. „Rošťák, rošťák,“ vrčel von Miltze cestou ke dveřím, nad kterými svítila červená žárovka. Průchod. Čekal jsem změnu vzduchu, ale pokud k nějaké došlo, tak k horšímu: ke smradu se přidal puch. Jasné osvětlení mačkalo stíny pod plochy plastikových desek, které pokrývaly stěny chodby. Von Miltze se zastavil a začal Jürgenovi vysvětlovat, jak se dostane do svého pokoje – nemůže ho tam osobně doprovodit protože ma příkaz dodat mě přímo ke dveřím Mundího. Mundi čeká. Jürgen znal rozmístění prostor z trojrozměrných map, které jsme měli na Göringovi, každý z nás musel projit skolením z architektury základny a zeměpisu planety, aby se na Temnu první dny po příletu permanentně neztrácel – ale něco jiného je simulace a něco docela jiného betonový labyrint kolem: Jürgen se rozhlížel chodbami, zíral na piktogramy patra i sektoru, vrtěl hlavou… Nechali jsme ho tam, s papírem počmáraným pokyny v jedné ruce a kapesním E-Notizbuchem v druhé.

„Řekl ‚okamžitě‘ a to znamená ‚okamžitě‘,“ vrčel von Miltze a táhl mě nekonečnými chodbami výtahy a schodišti. Potkávali jsme míň lidí, než jsem čekal, zřejmě jsem si představoval nával a davy zaplňující Klín dost hloupě – dohromady jsme potkali dva tucty osob. Všechny mě hned hodnotily pohledem, neomylně poznali nového příchozího z Göringa.

Nakonec dveře. Nerovně nalepená tabulka: Wandelsternführer Octavio Mundi. To je titul…! Von Miltze zaklepal, strčil dovnitř hlavu, něco zabručel pod vousy, poslal mě přes práh, mávl rukou, zamrkal, melancholicky se usmál a když tohle všechno učinil, zabouchl dveře.

Zřejmě to byly Wandelsternführerovy soukromé místnosti, jeho byt na Klínu, dost velký, skal na provrtávání je tady dost. Salon měl snad sto čtverečních metrů, rozdělovaly ho tři stupínky, na nejvyšším stálo piano a na jeho klávesách seděla černá kočka. Ta na mě chladně pohlédla a vrátila se k olizování tlapek. Na jednom kanapi ležely zašpiněné kalhoty, na stolku na prostředním stupínku mezi popelníky plnými nedopalků svítily dámské kalhotky. Ve vzduchu, s jehož zápachem neúspěšně bojovala klimatizace, se ještě vznášela vůně tabáku a nekvalitního alkoholu. Dokonce i Hitlerův portrét na stěně proti vchodu visel nakřivo.

Zleva jsem zaslechl šumění vody. Nastražil jsem uši Někdo si zřejmě zpíval pod sprchou. Dokonce jsem rozpoznal podle koncovek slov mužským hlasem zpívaný hit starý deset let a právě jsem se chystal vyrazit ke zdroji lyrických výlevů, když mě zpěvák předešel: zastavil vodu a ztichl. Hned nato se objevil v salonu, zastihl mě nerozhodnutého a rozpačitého uprostřed místnosti, před tím oltářem použitého prádla.

Našlapoval mokrými chodidly a škrábal se na zarostlých zadech. Z černých vlasů mu tekla voda. Tiše nadával. Když mě zahlédl, povytáhl obočí.

„Aha, z Göringa,“ konstatoval. „Kdo?“

„Kapitán Erde,“ představil jsem se.

„Aha, samozřejmě.“

Obešel mě s prstem v uchu a zmizel ve dveřích naproti koupelně. Za krátkou dobu jeho nepřítomnosti jsem se konečně rozhodl a usedl do nejbližšího křesla. Měl jsem na sobě standardní kombinézu AstroKorps a uvědomoval jsem si, že na rozdíl od nahého Octavia Mundiho působím nepříjemně služebním dojmem, zejména na pozadí tohoto interiéru. Nicméně už jsem se odhodlal přehodit nohu přes nohu. Změna byla příliš náhlá: ještě před hodinou – Göring: nyní – vojenský bordel. O Temnu se povídaly všelijaké drby, žádný se však nevyrovnal skutečnosti. Můj Bože, a my jsme na lodi vážně probírali problém salutování k přilbám do vakua…! „Uvolnění disciplíny“, budiž, eufemismus hodný tiskového úřadu říšského kancléře.

Wandelsternführer se vrátil, pořád rozkošně nahý, ale už učesaný, s velkým bílým ručníkem s černým hákovým křížem přes rameno, s doutníkem mezi žlutými zuby. Přisunul si židli a usedl naproti mně. Doutník si nezapálil, pouze jej hryzal a usmíval se na mě dravě ohrnutými rty. Vypadal na padesát let, ve skutečnosti mu bylo třiačtyřicet. Dostal toto místo díky nátlaku neněmecké lobby: jeho otec byl Ital.

„Tak kapitán Erde.“

„Ano, Wandelsternführere.“

„Co naše stará, dobrá Říše? Drží se?“

„Nikdy se neměla lépe, Wandelsternführere.“

Pokýval hlavou. „Taky si myslím. Nikdy se neměla líp. Budiž.“ Kroužil pohledem po stěnách. „A co první dojem?“

„Vlastně dost otřesný…“

„Bordel a ne vojenský útvar, že?“ přerušil mě Mundi.

„Ale…“

„Aha. Aha.“ Pokyvoval hlavou a zíral na stěnu. „Víte, kolik let tu strávíte?“ zeptal se najednou.

„Harmonogramy rotace se neustále přizpůsobují plánům loděnice na Měsíci, a příslušná informace k nám nedošla…“

„Už před šesti lety měl odletět Adolf Hitler se sto sedmdesáti lidmi na palubě. Dosud jsme nedostali požadovaný souhlas. Nikdo z nás se na Zemi už nevrátí.“

„Yankeové svého Georga Washingtona…“

„Má autopilota.“ Přenesl pohled ze stěny na mne. „Víte, proč je Stalin přecpaný tím rudým masem? To není kolonizace, ale záchranná virová infekce na útěku před smrtí původního nositele. Teď budou mít argument: ani úplná záhuba života na Zemi nezničí náš národ! Chápete to, kapitáne? Chápete, proč nám neposílají další Unter-mensche a zakázali jejich odchov? Zahrnuli do své kalkulace posmrtné vítězství ideologie. Teď se jim vyplatí i kolaps na Zemi.“

„Wandelsternführere, já nesmím…“

„A víte, co říká Fulke?“ zasmál se z ničeho nic. „Ze musíme jednat tak, jako by vydavatelé těch rozkazů už neexistovali. Byl tu hřbitov, zpočátku jsme své zemřelé pochovávali, ale když počet hrobů překročil dvacítku, nechal jsem je vykopat a spálit, teď všechny spalujeme.“

„Nechápu, proč mi to…“

„Drahý kapitáne, vykresluji vám pozadí. Poletíte do Pekla. Poletíte do Pekla a unesete nebo zabijete Ďábla, cha cha. Vyrazíte zítra ráno.“

„Cože…?“

„Víte, co je to Peklo?“

„Ano, říční údolí Thora a…“

„A víte, koho tady nazývají Ďáblem?“

„Ne.“

„Dobrá. Povím vám jistý příběh.“

Opět však ztichl a začal studovat stěnu. Nehýbal jsem se. Poletíte do Pekla a unesete nebo zabijete Ďábla. A ten jeho smích. A ta jeho paranoidní argumentace: záchranná virová infekce na útěku před smrtí původního nositele. Copak celý Klín ovládli zrádci? Ovšem ani na Göringovi nikdo nemá vyšší hodnost a zmocnění než Octavio Mundi, on je tady vůdcem, musím ho poslouchat a být loajální. Mám tedy předstírat, že je vše normální? Mlčet? Nebo dokonce přitakávat?

„A třeba ne,“ rozhodl se a přenesl pohled na mne. „Není třeba. Postačí krátký úvod. Uvědomujete si strategický význam Pekla, že? Hranice vlivu jednotlivých států jsou na Temnu pořád proměnné, těžko mluvit o nějakých platných dohodách, navíc na Zemi tvrdě odmítají ratifikaci jakýchkoli úmluv. Kdybychom se nějak nedohodli sami, už dávno by promluvily ty lasery a vodíkovky, které jsme si pověsili nad hlavy. Odstrašující prvek samozřejmě hraje svou roli: ta jednání ovlivňuje aktuální poměr sil. A nepochybuji, že pořád stačí jen málo, aby to všechno ruplo…

Především tady nikdo nikomu nevěří, jediné, čím jsme si jisti, je vzájemná nedůvěra. Víte, že například vůdce Američanů je Žid? Ano. A Peklo je prostor, který si nárokují všichni, sbíhají se tam hranice tří pásem, dokonce i žlutí k němu mají přístup přes moře. Je to naprostá divočina. Vzdušný průzkum je k ničemu, ostatně se tam prakticky nedá přistát, ani orbitální skeny toho moc neukážou. Posílali jsme pěší výpravy. Velké ztráty. Postupně jsme všechno hodili na U-mensche. Ale ani těch nemáme moc. Mezitím propukla ta aféra s Krtinci Išikawy, Durchmann našel ty maličké… Podrobnosti uslyšíte od doktora Gaspa. V každém případě v Pekle teď sedí Leszczyński a vysílá rádiem ty své bláznivé manifesty, poslouchá ho celá planeta. Jednak máme kvůli němu příšerné potíže povahy, hm, politické, a jednak by mě Gaspovi lidé pozlatili, kdybych vytáhl z Ďábla alespoň polovinu toho, co ví.“

„Ďábel je ten Leszczyński?“

„Jistě, nikdo už nepoužívá jeho číslo. Vůbec jsme ostatně netušili, že ten zatracený U-mensch vůbec nějaké jméno má, mysleli jsme, že pochází z těch skandinávských pěstíren, ale je to osvojenec lapený v poslední fázi. Říká si hrabě…! Mein Gott, to je titul…! Cestou si poslechnete jeho nahrávku, utvoříte si názor. Nemáme tady zoopsychologa, je tedy obtížné dělat nějaké závěry, ale málokdo popře, že mu přeskočilo.“

Dovolil jsem si projevit určitou neznalost a váhavost: poškrábal jsem se na bradě, nafoukl tváře. „Unést nebo zabít?“

Zazvonil telefon. Mundi s povzdechem vstal a ťapal k historickému přístroji. S rukou na sluchátku pozvednutém nad vidlici se na mě ohlédl přes rameno přikryté bílým ručníkem.

„Odstranit ho odtud je nepochybně nutné, ale on určitě zná jistá, hm, tajemství. A na druhé straně… Ale raději si promluvte s doktorem Gaspem, kapitáne.“

Vstal jsem – audience zřejmě skončila.

„Už jenom jedno, Wandelsternführere. Proč já?“

„Umíte polsky, kapitáne. Kromě toho se jednalo o eliminaci, nikoli zvláštní výběr, nefanděte si, některá strana mince musí být vždycky dole a neexistuje pro ni žádné proč. Přeji vám úspěch.“

„Heitla!“

Před odchodem jsem ještě vyslechl krátkou výměnu vět Mundiho se spojovým programem, načež Wandelsternführer přešel na ruštinu. Copak tu má přímou linku s Pravoslavím? Zřejmě. Vrčel do sluchátka zlostně a podrážděně. Dveře se zavřely.

Kudy teď? Naprosto jsem tady nehodlal bloudit jako Jürgen. Kde vůbec mám svůj byt? Musím si vyžádat informaci od Sigfrida. Terminály mají být na každé křižovatce. Na nejbližší však nebyly. Uchopil jsem za ruku procházejícího mladíka v letecké bundě s mírně zašlými stříbrnými emblémy AstroKorps. Jako odpověď na dotaz mávl rukou k chodbě vlevo a ucedil něco o baru. Po dvou krocích stanul a ohlédl se. „Z Göringa? Kde jsou holky, co?“ Z jeho dalších slov jsem odvodil, že si tady už dlouho brousí zuby na náš přílet, znali totiž seznam členů posádky, na kterém každé třetí jméno patřilo ženě – přitom dosavadní poměr pohlaví mezi obyvateli Klínu byl šest ku jedné v neprospěch žen. „V náš neprospěch,“ frkl letec. „Kdy je konečně vysadíte?“

„Právě jsme zaparkovali…“

Terminály v baru byly vestavěny do barového pultu. Kovověumělohmotná automatická bohyně Kálí tu servírovala nealkoholické nápoje, kromě mě byl jediným klientem starší chlapík ve svetru s prodřenými rukávy, podřimující nad nějakým kapesním románem a sklenicí husté hnědé šťávy. Zasunul jsem kartu, terminál identifikoval uživatele. Vyskočila ikona pošty. Rozvinul jsem ji. Doktor Gasp prosí o co nejrychlejší příchod do 125A4XII. Kde je to? Vyvolal jsem mapu. Můj byt dělila od pracovny doktora Gaspa dvě patra a sedm zatáček – a od tohoto baru… Bloudil jsem prstem po displeji. Žádný div, že je to takový labyrint, když budovali komplex Klínu postupně, celé roky ryly razící kombajny s diamantovými hlavicemi další chodby a jeskyně.

Chlap ve svetru se ve spaní upšouknul a poškrábal se na krku. Osmiruký barman skřípal, sunul se podél pultu a rozmachy zdánlivě útlých končetin leštil jeho desku. Hračka, zřejmě vtípek inženýrů. Vytiskl jsem úplný plán Klínu a z podsvíceného menu si vybral šťávu z černého rybízu. Stroj odpočítal dvě stě dvacet marek. Nic není zadarmo, ani pro dobyvatele vesmíru. Šťáva měla ostatně z černého rybízu jen barvu. Sbalil jsem výtisk a vydal se k výtahům.

Část chodeb, kterými jsem kráčel, byla pohroužena do šera. Několikrát jsem nepostřehl a proto šlápl do louží jakési kolomazi, takže se mi potom podrážky lepily k podlaze. V reproduktorech ukrytých kdesi u stropu to dvakrát zabublalo, následovalo pištění zpětné vazby. Na vnější dveře výtahu někdo naškrábal karikaturu kancléře Hudla, nápadné byly hlavně převislé uši.

Dohromady to všechno připomínalo víc podzemní Lager v likvidaci než základnu Třetí Říše na cizí planetě. Tak jsem si ji rozhodně nepředstavoval. Zaháněl jsem hořké myšlenky, nálada se mi však každou minutou neúprosně zhoršovala. Při vzpomínce na Mundiho slova mi navíc žaludek svíral mrazivý strach. Zítra ráno! Do Pekla! Unést nebo zabít! Bouřila se mi střeva, sekrety žláz se mi vracely do krku v hořkých vlnách. Co když je to pravda? Co když opravdu – do smrti…? Temno. Bez návratu. Ve výtahu se kromě vlastního smradu planety vznášel pach čpavku. Opřel jsem se zády o studenou stěnu, zamrazilo mě, vnímal jsem vlhko pod kombinézou. Hřbetem ruky jsem si otřel čelo: studený pot. Bezmocně jsem zavrčel kletbu. Život je jen jeden a jen jednou je možné jej prohrát.

Gasp právě diktoval své zifferrechnenmaschine opravy pro nějakou statistiku. Ospale na mě pohlédl nad brýlemi. Halil se do tmavé kostkované deky, docela jako egyptská mumie, volné měl jen ruce a hlavu, na hlavě sluchátka a v rukou: v levé nějaké papíry, v pravé velký kapesník. Každou chvíli do něho kýchl. Po vzájemném pozdravu jsem usedl na jedinou volnou židli, na ostatních totiž –stejně jako na stolech, na podlaze, na poličkách a pokud jsem mohl posoudit otevřenými dveřmi, také ve vedlejší místnosti – ležely menší i větší, zavřené i otevřené šedivé plastové nádoby, obsahující – alespoň ty otevřené – ukázky flóry a fauny Temna, zalité do křišťálově průhledných kusů tvrdé látky, mražené, pitvané, roztažené na složitých konstrukcích, nakrájené na tenké, skoro dvourozměrné preparáty, a také živé – v každé případě byla živá ta dvě zvířátka, černá jako uhel a podobná křečkům, která pomalými pohyby šesti tlapek škrábala tyče klece vložené do nádoby.

Gasp kýchl, sundal sluchátka (nějaká opera), přikázal zifferrechnenmaschine zavřít aplikaci, kýchl ještě jednou a zafuněl: „Gasp.“

Pochopil jsem, že se představil.

„Erde.“

„Ech. Uch.“

„Co je to? Úl?“

„Bůh ví. Prý posílá zvláštní sny.“

Hnědý kožený vak visící u stropu nad doktorovou hlavou se bez ustání třásl, jeho povrch se mírně vlnil a vycházelo z něho hluboké kňučení na samé hranici slyšitelnosti; člověk bezděčně zakláněl hlavu. Ke stropu byl připevněn několika chapadly, ovály jejich přísavek zaplavily plastové desky. Skutečně to připomínalo úl, hnízdo rozzuřených sršňů, kteří marně hledají možnost úniku dírou ve vaku.

„Tak vy zkusíte chytit Leszczyńského. Budiž Kdy?“

„Zítra.“

„Aha.“

Zmrazilo mě ono „zkusíte“.

Odkašlal jsem si.

„Wandelsternführer Mundi řekl, že mi do…“

„Jistě, jistě,“ mávl Gasp rukou s kapesníkem, vypadalo to, jako by se jej snažil vytřepat. „Co víte?“

„Nic.“ S výtiskem plánu Klínu jsem udělal pohyb, který měl být gestem podráždění i pohrdání, ovšem zvadl v polovině a prokázal mou dezorientovanost Já totiž… Ten Ďábel… Co to… Vždyť…“

„Aha.“

Spustil jsem ruku a sklopil zrak.

„Máte něco silnějšího na spláchnutí toho smradu doktore?“

„Jakého smradu? Jo, tady.“

Nalil jsem i jemu. Jakási samohonka, přinejmenším však vypálila pachuť v krku. Gasp vypil sklenku a usadil se polosedě na lenošce.

„Uf! Na úspěch vaší mise! Víte, jde o to, že on pořád ještě žije. Leszczyński. Ďábel. A nesmí. Nemá nárok. A to nemluvím o mikrodetonátoru, musel ho ze sebe nějak vydloubnout. Fulke si rval vlasy, několik týdnů jsme naplno vysílali aktivační signál, ale bez výsledku, ten hajzl vysílal dál. Asi opravdu zná nějaké tajemství, protože už míjí sedmý měsíc, takže půl roku jakoby nic – a on žije. Přitom jsme ho poslali do Pekla, stejně jako každého U-mensche, se zásobou potravin jen na dvacet dní, aby nestačil projít do amerického pásma. Víte, oni poskytují U-menschům azyl, ti hypokritičtí Yankesi, čert je vem. Před vypuštěním je proto třeba podlidi přesvědčit, že jejich jediná naděje na přežití je včasný návrat k nám, jinak chcípnou hlady. Jistě víte, že flóra a fauna Temna a Země nejsou kompatibilní: odlišné evoluce, naprostá divergence, stejně dobře je možné žrát umělé hmoty. Jenže Leszczyński se jakýmsi zázrakem udržuje naživu.“

„Wandelsternführer se zmínil o, hm, krtinci a nějakých mrňouscích, nezapamatoval jsem si jména…“

„Ach ano. Jistě. To také. Nalejte mi ještě. Dík. Takže jeden žlutý, Išikawa, ostatně vzděláním fyzik, přišel s následující teorií…“

A tak dále. Vak bzučel. V krabičkách se hýbala zvířátka. Seděl jsem na nepohodlné židli, skláněl se ke kašlajícímu a chrčícímu doktoru Gaspovi a mechanicky přikyvoval jeho slovům, ze kterých jsem chápal pořád méně, přestože jsem si je všechna zapamatoval, seděl jsem se štosem zmačkaných výtisků ve zpocených rukou, polykal sliny a dýchal ústy. Klín spočíval na mých zádech vahou milionů tun, hrbil jsem se pořád víc.

Po rozloučení s doktorem jsem uháněl na nejbližší toaletu, dvakrát jsem si spletl cestu vyznačenou laserovým výtiskem zifferrechnenmaschine. Tam jsem se vyzvracel. Pohlédl jsem do zrcadla nad umyvadlem, ani nebylo moc špinavé. Obličej jako při otravě rtutí, na šedé kůži pot – není to nějaký zdejší virus? Přece nepošlou do Pekla nemocného! Zaťal jsem zuby a uslyšel v uších vlastní tep, průtok horké krve přehlušující všechny ostatní zvuky – šumy, šumy-šum – počítal jsem: sto. Je zle, Erde, je zle. Nejde o nějaké spiknutí? Nepokouší se tě tady někdo zabít? Co je ostatně taková mise jiného než rozsudek? Poslat zelenáče druhý den pobytu na planetě do jejího nejdivočejšího pralesa: smrt. Vzpomeň si – nevadíš někomu? Ale komu? Mundimu? Nepochopitelné. Proč? Proč? Jedna strana mince musí být vždycky dole a neplatí pro ni žádné „proč“. Přesné…!

V přiděleném bytě na mě čekala zavazadla dovezená mezitím z raketoplánu: dvě metrové bedny, pět pytlů, staromódní kufr, jeden standardní kontejner. Byt tvořily dva dost rozlehlé pokoje a koupelna, vše vybavené nábytkem s motelovým přezíráním jakéhokoli stylu nebo alespoň vkusu. Co je to totiž jiného nežli hotel? Zabouchl jsem za sebou dveře a pohlédl na hodinky – ukazovaly ještě čas Göringa. Přeprogramoval jsem je podle úředního terminálu Sigfrida na šestnáctihodinový den Temna. Kolik zbývá do rána? Necelých šest hodin.

Terminál bez ptaní otevřel ikonu pošty. Dva dopisy, jeden krátký, od nějakého majora Blocka, uváděl adresu, kde mám ráno převzít potřebnou výstroj, druhý velice dlouhý, od zástupce Wandelsternführera Fulka, opravdový elaborát. Naduté ideologie v něm bylo kupodivu málo: Fulke velice jasně vyložil politické důsledky aktuální situace v Pekle, objasňoval pragmatiku zdejšího soužití a jen tak mimochodem otevřel četné nové hádanky. Dopis jsem vytiskl a připojil k plánu Klínu.

Potom jsem bezradně usedl na postel a znovu pohlédl na hodinky. Šest hodin, tři sta šedesát minut. Už jen tři sta čtyřicet čtyři. To je hodně, přesvědčoval jsem se, hodně, nemusíš se proto vzrušovat. Otevřel jsem jeden pytel a oblékl si tmavé kalhoty, svetr, holínky. Pryč s kombinézami, skafandry, AstroKorpsem, Göringem! Mám tři sta čtyřicet čtyři minuty a jsem svobodný.

Hned mě však znovu rozbolelo břicho. Vypil jsem sklenici odporně chlorované vody. Raději jsem se nedíval do zrcadla nad umyvadlem. Zahodil jsem papíry a vyšel ven. Spát? Nebudu spát, spánek je zloděj života, vyhlodá díru v čase, najednou by se ukázalo, že už svítá a zaklapla by pouta: nebudu spát, nebudu spát, nebudu spát!

To už nebylo zděšení, to byla přímo panika s lehkou příchutí klaustrofobie. Neohlížel jsem se do stran, nezvedal pohled v obavě před setkáním s někým, kdo by ve mně poznal göringovce a vtáhl mě do rozhovoru, a došel jsem k blízkému osobnímu hypervýtahu. Stiskl jsem nejvyšší tlačítko, dveře se zasunuly, podlaha nalehla na nohy. Znovu pohled na hodinky: minuta, dvě.

Nahoře, bez zapomenutých noktobrýlí, mě přikryla polokoule měkké tmy. V polostínech a zkroucených šmouhách šera bylo na dvacet třicet metrů jakž takž něco vidět – dál vládla tma. Zatracené noktobrýle. Kde je směr ke staré stanici? Zřejmě tam. Písek a štěrk chrupaly na betonu pod podrážkami. Budova přede mnou vyrostla znenadání, jako hlava bílé velryby vynořující se z hladiny moře ropy. Obešel jsem ji dokola, hledal jsem hlavní vchod. Podle slov von Miltzeho měla hned za dveřmi stát krabice s použitými noktobrýlemi. Stála. Vstoupil jsem, sáhl, vybral, vyšel. Kdosi se za mnou ohlédl, ale jen jsem protáhl krok. Levé sklo noktobrýlí bylo prasklé a svět jím pozorovaný měl vadu.

Temno přede mnou popraskalo. Mraky, hory, mraky, jinak skoro nic. Jako by existovalo nějaké interpretační spojení, s odblokováním zrakového smyslu mě totiž smrad uhodil do nosu dvojnásobnou silou. Hnus. Zatěžkán tímto poznáním jsem na okamžik zapomněl na strach a jeho návrat mi nyní zrychlil tep ještě víc.

Minula mě dvě auta, ovál vzdušný vír způsobený přistávajícím vrtulníkem. Avšak u srázu, kam nedosahoval beton, nebyl nikdo. Usedl jsem a vystrčil nohy nad propast. Boty mi najednou zatížila kila neživého balastu, málem jsem cítil, jak mi kloužou z nohou do propasti. Sráz – nechci z něj skočit? Kdepak, napadlo mě to až teď. V duchu jsem se usmál. Nejsem přece sebevrah.

Hodinky: tři sta třicet. Rozpoznám místa, kde se čas zpomaluje, toto je jedno z takových míst. Do svítání je daleko, daleko. Ale jaké svítání? – spatřím vůbec slunce přes kožich té nebeské suspenze? Kdepak. Toto je Temno.

Jistě, přiznávám, že jsem zbabělec. Byl jsem jím, co si pamatuji, vždycky mě provázel strach a strach před strachem, v marném boji s nimi jsem dělal stále šílenější gesta, zoufalá rozhodnutí, činy vyprovokované zděšením, které rozpozná jen jiný zoufalec, ostatní je pokládají za důkazy neobyčejné odvahy a pevného ducha. Touto cestou, propletencem nejhorších možných voleb podnícených strachem, jsem se ocitl v AstroKorpsu a potom na seznamu posádky Göringa: právě to ve mně totiž vzbuzovalo největší děs. Netvrdím, že je v tom třeba jen špetička logiky, jsou za tím temné propasti mé deprese, tisíce bezesných nocí, léta marných útěků před bestiemi mysli. Loví. Slyším je. Jejich vytí. Horký dech na mé šíji. Postačí, abych alespoň na moment přestal předstírat – a dohoní mě, roztrhají. Nemám žádnou volbu, musím kupředu. A přece jsem mohl nyní trávit bezstarostné dny na rodném statku v Gubernii, lovit v okolních lesích, putovat chladnými stinnými pralesy, obklopen sametovou zelení, ve vůni teplé hrabanky… Ne, nemohl… Já ne.

Musím zapomenout na pozemské vůně. Teď cítím jen smrad Temna. Musím zapomenout na rembrandtovskou hru stínů a světel slunečního odpoledne v letním lese, teď bude jen černý prales, černé nebe, černý vítr. Přestože po nasazení noktobrýlí nabude čerň barev. Zdánlivě to spočívá v odstupňování šedi, ale postačí několik minut, aby v ní člověk začal podvědomě rozlišovat barvy. Na jih od náhorní roviny Klínu se rozprostírá močálovitá Rovina krav. Do výše sedmého patra ji pokrývá hnědý koberec spletený z korun pseudofungusoidních pastromů, které zarůstají všechny močály této pevniny nad obratníkem Raka. V závislosti na směru, kterým fouká vítr, je hnědý fotofilní povrch pralesa světlejší nebo tmavší: dendrohřiboidní analogy listů jsou na jedné straně skoro červené. Jak vítr utichá nebo sílí, snadno je obrací – a pak pralesem běží vlna sytého purpuru. A prales sahá až k obzoru, kde z něho na východě vyrůstá řada sopek, jejichž svahy zbrocené lávou i na tuto vzdálenost planou špinavou žlutí. Nad sopkami se až k mrakům vznášejí obrácené kužele kouře, napůl zpopelněné hmoty vynášené na oběžnou dráhu nikdy neřídnoucího plynového pláště biosféry Temna. Vlastně to ani nejsou mraky v pozemském smyslu toho slova. Plášť je silný několik kilometrů, v něm kypí jiný život: kolonie mikroorganismů lehčích než vzduch, kvazivirové suspenze zkoloidované s tisíci divokých směsí velkomolekulárních sloučenin, unášených globálními proudy celá léta při hledání oběti, fotosyntetizující prvoci, každou chvíli vynášení konvekcí do horních vrstev obalu, a vodíkovité symbiostaty – to vše se tam neustále vaří jako v hrnci na ohni, a bublající hladinu této polévky je možné navzdory gravitaci sledovat zdola. A tím se mění barvy tmy, když se naráz vynoří zpod zvlněného koberce znečištěné vodní páry řeka oblačného života: rafinovaná hnědá, sépiová, někdy dokonce tmavozelená. Potom opět beze stopy zmizí.

A vedle hlava jiného netvora: gigantická krvinka kultury radioaktivních bezkyslíkatých. Za ní třeskne krátký blesk, druhý, třetí, desátý. To se bouří, Čeří a víří fialová složka nebeského chaosu: to polarismery – organismy indukující a pohlcující elektrické výboje – spěchají k potravě, ke zdroji energie. Hostina se přesouvá k sopkám, sloupy kouře směřují na západ, vítr se točí, prales rudě plane, kdesi v jeho temnu vybuchuje metanová bomba, výduch zbytku plynu zvedá nad dendrofungusy ohnivý praporec, blesky tentokrát buší do magmových kalder, z hald popele exploduje fialová šeď, vířící hvězdice zalitá eliptickou galaxií ohňů svatého Eliáše se zvedá nad chrlící kužel, odráží se od blesků, mraky k ní sahají chapadlem šedi neproniknutelné zrakem, otevírají se nebesa a padá vodopád bíle fosforeskujících vzdušných řas, blesky hasnou, šedivá ruka svírá čtvrtkilometrového pavouka, viry spící už celá staletí se nyní probouzejí a podnikají bleskovou invazi, ohně svatého Eliáše mizí, šeď padá do kráteru, magma přetéká okraje a v mracích se uzavírá kužel víru i řeka aeroživota, zatáčí jako rychlovlak, načež mizí pod – čili nad – hladinou koberce tmavých plynů. Vítr opět mění směr. Společně s vlnou změny letí nad Rovinou krav pár stíhačů, dýky jejich tryskových plamenů zažehují metanový dech močálu, zanechávají za sebou pomalu uhasínající alej vytyčenou dvojitou přerušovanou čárou nerovných plamenů. Pod mým srázem zpívá neviditelné, neznámé zvíře, postupně přechází do ultrazvuku. Nedívám se na hodinky. Nebojím se.

II

Ve skutečnosti se vůbec nenazývá Temno. Ve skutečnosti – kterou v tomto případě tvoří zápisy v zákonodárných spisech čtyř států – má jiné názvy, svou pompézností zdůrazňující právo každého objevitele na ni. Ale tady, na povrchu a na oběžné dráze ji nikdo nenazývá jinak než právě Temno. Takové je její jméno a taková je pravda.

Podobně je tomu s topografií povrchu: nazývají různé geologické útvary každý po svém. Řeka, po které jsem plul, se na našich mapách jmenuje Thor, na amerických je Grantovou řekou. Ve své mělké deltě, rozbahněné do jednolité hnědi, se zde od břehu ke břehu rozprostírá k moři postupující vodní prostor gigalitrů jedovaté tekutiny širší než Amazonka – otevřená tlama kontinentu zvrací do oceánu horký kal cizího života. Míjel jsem chapadlovité propletence kořenů, větví, lián, lodyh, jako sklo tvrdá stébla trávy – a současně jsem si uvědomoval, že to nejsou kořeny, větve, liány, lodyhy ani tráva, žádný ze známých druhů flóry, protože toto není Země, ale cizí planeta, provázel jsem pohledem klubka rostlinných pozůstatků převalující se na žluté vlně říčních vln, dokud mě gleitschwimmer neodnesl od nich proti proudu Thora do vzdálenosti, která znemožňovala pozorovat jakékoli detaily i přes noktovizní kontaktní čočky trvale nalepené k mým očím jako hadí blanky. Noktočočky fungují v jiném režimu než zeissovské noktobrýle a nebyl jsem už odkázán na monochromatické a spektrální představy. Mikrozühlwerky čoček zbarvují obraz podle rafinovaných předpokladů, abych v naprosté tmě viděl modrou, karmínovou i zelenou, zlaté pruhy zvířat, stříbro vodních hmyzoidů.

Tryskáč, ze kterého mě shodili do kalných vírů Thora, se hned zvedl a vrátil se do radarové výšky a bezpečné trasy, vzdaloval se od džungle Pekla, nepochybně přistál na Klínu, ještě než jsem minul první ostrůvek na řece. Na Temnu existuje několik takových sporných území a Peklo není žádnou výjimkou, přestože právě jemu je věnována největší pozornost. V každém případě všichni vědí, co lze očekávat, zvyk ztuhl do podoby železné procedury. Strategie hlídacího psa: „moje možná ne, ale určitě ne tvoje“. Širokospektrální skenery stacionárních satelitů rozvěšených ve čtyřnásobné hexagonální síti nad celou planetou okamžitě informují centrálu základny každého státu o pokusu vetřelce vtrhnout na „jejich“ území: skrz mraky blýskají spojové lasery, na ně odpovídají impulzní monolampy jejich silných orbitálních bratří a vetřelec je ve zlomku sekundy sežehnut do podoby plazmy, a spolu s ním shoří přinejmenším čtvereční kilometr džungle, spálené náhlou emisí terajoulů tepelné energie.

Oblohu nad Peklem nekřižují žádné létající stroje některého státu, dokonce i pěší expedice si musí dávat pozor a nevstupovat do otevřeného terénu, nepoužívat zařízení, která se dají zaměřit, musí posílat radiová hlášení pouze soustředěnými svazky a to přímo nahoru k vlastním anténám. Ďábel hrabě Leszczyński je výjimkou, zdánlivě se nestará o vlastní bezpečnost, ovšem musí používat nějaké důmyslné triky, protože už sedmkrát sežehli z pozemní triangulace a orbitálního odposlechu místa šílených Leszczyńského kázání – jak vidět, neúspěšně. Třeba natahuje dlouhé kabely nebo zanechává vysílače s hodinovým mechanismem – ale kde by je vzal, když na výpravu do Pekla ho vybavili jako každého jiného Untermensche, měl pouze satelitní rádio pro posílání hlášení zkomprimovaných do milisekundových šumových pulzací. Ovšem celý Ďábel je tajemstvím. Poslední dobou ostatně ukončili lov na něj, přinejmenším pokud jde o laserové údery. Poslouchají, co říká, vědci analyzují každé slovo. Třeba prozradí své tajemství.

Gleitschwimmer mě unášel v proudu Thora rychlostí přes dvacet uzlů, tato precizně profilovaná deska z monoskla, s přídavnými turbinovými motory v sérii, hydrodynamickým proměnným spinakrem a prostory pro dvě zavazadla klouzala po věčně bouřící hladině, s dráždivou vytrvalostí prorážela další válce špinavé vody a vlekla mě s sebou, napůl do ní schovaného, připoutaného k ní nepružným postrojem kombinézy, mílí za mílí, odporně teplými vlnami blátivé zátopy. Kam oko dosáhlo, vypadalo to stejně, hydroláva klokotající po celé šíři toku připomínala obrazy pozemských živelných pohrom, krutá povodeň valící se spolu s tsunami smetí, bláta a vzdutých mršin zvířat obydlenými i neobydlenými krajinami – já jsem se dral touto povodní ke zdroji zkázy. Temnota mě kryje, Thor maskuje, jsem bezpečný, bezpečný… a kupodivu jsem se bezpečný cítil: ponořen v tomto chaosu, pohazovaný dolů a nahoru, dolů a nahoru i na strany, zalévaný hustým sputem cizího světa, zbavil jsem se strachu, odcházel ze mě každou mílí zdolaného koryta Thora – vytékal do té ohavné omáčky a mizel v ní beze stopy. Dokonáno jest – nemám se tedy proč bát. Rozsudek padl. Amen. Nyní je každá minuta zázrak.

Po deseti hodinách bláznivé jízdy jsem měl vody dost, přišla doba prvního noclehu. Zamířil jsem k nejbližšímu ostrůvku, vypnul gleitschwimmer, vyplazil se z pobřežního bláta a přitáhl jej za sebou. Ostrůvek zarůstaly bambusové houby: spleť tisíců hodně dlouhých, pružných lodyh vyrážejících z bahna do výše deseti, dvaceti, třiceti metrů a potom se vracejících, proplétajících se s jinými, aby nakonec vytvořily hustou přikrývku pórovité organické hmoty, neustále roztřesené, rozhoupané sem a tam a vystřelující na všechny strany zárodky ve tvaru šurikenů, které zabily už dva lidi a jednoho U-mensche. Zahrabal jsem se do bláta a přikryl gleitschwimmerem, vystrčil větrací prsty, z podavače v přilbě jsem slízl tabletku a usnul. Spal jsem skoro devět hodin. Nic se mi nezdálo, žádný sen jsem si nezapamatoval, nikdy se mi totiž nic nezdá. Spustil jsem kluzák na vodu a vyrazil na další cestu. Když jsem lezl do upířího lože, nebylo ráno ani večer: stejná deka těžké šedi na obloze, bez noktočoček bych viděl – teď i tehdy – bezměsíční, bezhvězdnou noc. Temno je celým vesmírem, kromě něho není nic.

Když jsem minul první orientační bod (mikrozühlwerk přijímače, který mi implantovali i s přijímačem do kosti levého předloktí, mě o tom informoval chraplavým hlasem majora Blocka), nahrál jsem a poslal pomocí antény gleitschwimmera hlášení složené vlastně z jediné věty: „Všechno podle plánu“. Opravdu tam v Klínu čekají na každé mé slovo tak netrpělivě? Snáze jsem si představil Mundiho a Gaspa, jak při zprávě o mé smrti krčí rameny a potom posílají do Pekla dalšího naivku z Göringa. Jim se Jedná o informace, o Leszczyńského tajemství – a jak jinak je získat? Dá se jenom spoléhat na ukecanost samotáře. Nebo ho unést a přiškrtit. Zabít? Aby se zabránilo tomu, že jeho tajemství získá nepřítel? Mundi to tvrdil zato Gasp o tom nechtěl ani slyšet. Ovšem to, co napsal Pulke o licitování. Nic tady není úplně jasné. Podezření, podezření… Blocke mrkal a prozradil, že máme někoho u Rusáků. Zmínila se snad hlášení tohoto udavače o jiných poslech – amerických, japonských, ruských vydávajících se do Pekla se zmocněním vést rozhovory s Ďáblem? Zdálo by se, že první věc, kterou Leszczyński udělá poté, co se zbaví detonátoru, bude útěk k Američanům. Ale ne. Nechce. Trčí v džungli. Co mu nabídli? Svobodu, samozřejmě, svobodu na Temnu. Co ještě? Tady se toho moc nabízet nedá. Neví se, kolik jich šlo, Funke tvrdí, že se nikdo nevrátil. Pořadí bylo nepochybně takové: Ďáblovo vysílání – lov lasery – nátlak vědců – konec lovu – První vyslanci. Možná to někdo zkoušel otevřeným kanálem, na jeho vlně. Všechno bez výsledku. Také lze stěží předpokládat, že jsem první vyslanec, který k němu jde z Klínu, nepochybně byli přede mnou jiní, možná celá trestná výprava, kdoví – a když pochopili, že je to marné, vymysleli ten trik v hlavní roli – s göringovcem, kterého zná jen podle jména a personálních spisů. Opravdu doufají, že uspěji? Mein Gott, to je past v pasti, trojitý uskok, vždyť ten Blocke mi také mohl implantovat autodetonační mikrobombu, ověřit to nemůžu – Wandelsternführer mě navzdory Gaspovi proměnil v samonaváděcí střelu –jdu a smrt – už nežiji – mám předstírat uprchlého U-mensche, ale proč předstírat, čím se od něho v podstatě liším – jsem podčlověk – jsem podčlověk – nežiji. Ano. Ano. Už se nebojím.

„Zelená čára,“ šeptl mi Blocke a přistál jsem u pravého břehu Thora. Konec první, snazší etapy cesty, tady začíná zóna krvavých totemů, je čas odbočit k severu. Sundal jsem přilbu, svlékl skafandr. Měl jsem pod ním polní kombinézu U-menschů. Teď musím odhodit a zakopat všechno, co by mě mohlo prozradit: tedy především samotný gleitschwimmer, potom skafandr, nadnormativní zásobu potravin, rezervní satelitní anténu… Jestli první výpad neuspěje, můžu se k nim vrátit. Teď už bude hůř: přijímač, který si vezmu – musím si ho vzít – je kamuflovaný jako obyčejná kovová miska, ze které se dají jíst koncentráty rozpuštěné v převařené a přefiltrované vodě, a to bez poškození elektroniky. Vysílání bude probíhat během jídla, „chytat satelit“ budu ručně, naváděn pokyny mikrozühlwerku přijímače… Už si to představuji: dokonce i v Blockeho provedení to vypadalo nesmyslně. Pořád zřetelněji se to celé začíná podobat černé komedii.

Vstoupil jsem do Pekla.

Peklo se zavřelo za mnou i nade mnou. Okolní čerň okamžitě postoupila o pět stupňů k černé tuši. Noktočočky uměle zesílily kontrast, zrychlily reinterpretační výpočty, hned při zahlédnutí obarví v mých zřítelnicích obrazy předmětů novými barvami a novou strukturou polostínů: kámen na dřevo, dřevo na kámen, potom přijdu, dotknu se a je to zvíře. Jsou tady zvířata. Temno je plné zvířat, zvířat a rostlin a bůhví čeho ještě. Představ si schéma pozemské evoluce fauny, řekl doktor Gasp, potom je rozbij, úlomky tisíckrát rozmnož, promíchej, čtvrtinu vyhod, čtvrtinu změň a získáš obraz chaosu, který vládne v živočišném království Temna. Flóra je na tom trošku lépe, ale i tak je tady na jednom čtverečním kilometru tolik druhů jako v celé Eurázii. A přitom je Temno mladší než Země. Může to být záležitost většího evolučního tlaku, nemuselo to tady tak vypadat vždycky, ne vždy bylo Temno Temnem, prostředí je tady velice proměnlivé, protože proměnlivá je samotná hvězda Temna, ono odtud neviditelné slunce, příšerně nestabilní, které právě nyní prochází obdobím silnějšího záření. Ovšem byla období dlouhá miliony let, kdy bylo chladné a tehdy zde panovala doba ledová na druhou, obloha byla polárně jasná, vzduch tuhl, za terminátorem ho bylo možné sbírat do hrsti. A zřejmě bývala období ještě větších veder, kdy tento plynový obal plnil funkci vysokoalbedové planetární ochranné fólie. Ale nepřirovnávejte to k Venuši, toto není Venuše. Nepřirovnávejte to k ničemu, není k čemu. Samotný fakt přežití biosféry Temna dokazuje neobvyklost a originalitu zdejších evolučních mechanismů. Tímto výkladem se doktor Gasp de facto přiznával k vlastní nevědomosti: biologové Temna jsou pořád ještě v etapě kreslení map svých neznalostí. Na Zemi a ještě potom na Göringu jsem studoval všechny zaslané informace, učil se rozpoznávat cizí rostliny a zvířata, hlavně ta nebezpečná – a teď jen s námahou dovedu pojmenovat jedno ze sta. Obklopuje mě hustá džungle tajemství. Stromy? Jaképak stromy, to jsou houboidní porosty složené z několika symbiotů, shora je kryje fotofilní tkáň rostlinného symbiotu, nižší partie tvoří konglomeráty soužijících rostlin a živočichů.

Dosud bylo klasifikováno tisíc druhů a je jich nesrovnatelně víc, stěží se vyskytne dvakrát tatáž kombinace, skoro každý dendrofungus je originální, ojedinělý nadorganismus. Míjel jsem je v bezpečné vzdálenosti, snažil se nepřibližovat k žádnému „kmeni“, i když ve skutečnosti jediný předpoklad pro závěr o zachovávání bezpečné vzdálenosti byla skutečnost, že pořád žiji. Některé „stromy“ neopatrníky požírají. Některé je tráví ještě před sežráním. Viděl jsem různé filmy: U-menschové puštění k pěstovaným vzorkům hynuli nejrůznějšími způsoby, ale vždy rafinovaně, pro varování budoucích badatelů. Vstupem do této aleje smrti po tmavé, klikaté stezce, vytyčené přírodou mezi půdou zabranou kořenovými systémy jednotlivých „stromů“ jsem pocítil, že se definitivně, nenávratně zbavuji veškerého strachu. Džungle Pekla zabila přede mnou mnohé. Jakou mám šanci? Žádnou, skoro žádnou. Ale teď jsem svobodný. Šlápl jsem na měkkou půdu, zalapal po dechu, po zpocené kůži přešla studená vlna. Šel jsem stále rychleji, bez ohlížení. Zpočátku „bezpečně“, po čáře klikatící se velkými oblouky pokud možno uprostřed mezi „kmeny“. Nic na mě neútočilo. Odbočil jsem k velkému dendrofungusu, vstoupil do houbovité pavučiny, rozhrnul závěsy hmyzožravých blan, dotkl se horkého trupu. Tepal. Přiložil jsem ucho. Bum-bu-lubum, bum-bu-lubum. Srdce? Ty „stromy“ nemají srdce, neplyne v nich místo šťáv žádná krev, možná ani šťávy… jaké šťávy, co je to za analogie, vždyť to nejsou stromy, zapomeň na to. Něco s odlišnou černí se vysunulo z kůry organismu – jeden z mnoha symbiotu, paralyzující chapadla, žihadla smrti, listy, nelisty – dotkly se mé tváře –nepohnul jsem se – dotkly se mých víček – nemrkl jsem – dotkly se mých rtů – kousl jsem.

Nic se nestalo. Neměl chuť. Jako papír. Vyplivl jsem to, vytáhl nůž a do „stromu“ bodl. Něco vyteklo. Ozvalo se syčení. Udeřil jsem znovu. Řach-řach-řach, zuřivý chrapot, dokonce funění. Ostří v husté tekutině. Smrdí. „Strom“ mlčí. Utírám a schovávám nůž, kaši na rukavicích, utírám rukavice, smrdí pořád, všechny voňavky Arábie… Žiji, vracím se tedy na stezku, kterou už nesmím pokládat za bezpečnou. Svobodný: beze strachu, zoufalý. Jdu a jdu, kolem mne rotují černé katedrály, míjím vysoké sloupy, stínosvislé arkády, obláčky plísní-neplísní visí metry pod kopulí šedé sítě prořezávající vibrujícími plochami. Prostory obrovských chrámů, gotika animálních větví, bojujících se sousedními o přístup ke zbytkům slunečního svitu pro své světložroutské symbioty, k homogenní tmě se vzpínající kožich korun splývajících v jedinou hmotu, míjím baroko popínavých ratolestí čerpajících vodu vzhůru, sukovité kanýry, přízemní hadoliány… Ve skutečnosti však tento obraz není statický, jak by vyplývalo z pomalých slov – nyní popíši živočichy, kteří jsou všude. Ty drobné, stěží viditelné, ze zvyku nazývané hmyz, hmyzoidi, brouci – krouží zde ve velkých mračnech, lavírují mezi kmeny, vznášejí se a klesají, v náhlých záškubech zrychlují a opět zpomalují až téměř k nehybnosti, těchto mračen mám v dohledu neustále několik, míjejí se bez míšení, vypadá to jako balet obláčků, napodobenina bouře, kterou oko nestíhá. Brouci ve vzduchu, brouci na zemi, brouci na mně. Setřásám je, ohlížím se, hledám, mačkám – a potom vidím, že opět lezou. V džunglích je tomu tak vždy, divokost světa násilím proniká do těla i mysli, bolí. Když kopancem otočím kámen, odhalí se negativ života, který je rovněž pohybem: výtrysk hniloby, exploze ohavnosti, pára tryská z roztržených kokonů, do kterých brouci uložili svou organickou kořist, armády hnusu vyrážejí od mých nohou v širokých vějířích hledat nové skrýše tmy. A přece je zde krása, najdeš ji všude, stačí být dostatečně hladový. Jsou zde totiž i větší zvířata, která ryjí v zemi a plazí se, skáčou, létají, velká jako krtek, jako pes a kůň – ovšem nejsou to krtci, psi ani koně. Většinou nemají oči, ale ta, která je mají, je při mém příchodu obracejí ke mně a mikrozifferrechnenmaschine noktobrýlí do jejich předpokládaných očních důlků vkládá duhy odraženého polosvětla, nepřetržitě tedy ke mně vyrážejí z houští lesklé cekýny. Možná bych se i bál, nebýt smrti. Je to opravdová alej strachu.

Ať odbočím kamkoliv, nevyhnu se lačným pohledům nepojmenovaných šelem. A ještě horší je jejich slepota. Bezoké žaludky velikosti medvěda visí na větvích deset metrů nad mou hlavou připravené spadnout a pohltit neznámým smyslem vyhledanou oběť. Pseudolarvy dlouhé jako anakonda se přesouvají stezkami lesní zvěře na svých nesčetných panožkách – když přijdu na dva metry, znehybní, ucouvnu – pokračují. Nevidím hlavy, nevidím konce ani začátky, jenom silnou bledou šňůru přehrazující cestu. Přeskakuji. Nezabily mě. Šestitlapé hmyzooké pseudoopice vřeští z houští a z hydrodrenážních sítí zřízených dendrofungusy. Viděl jsem je v encyklopedii Temna pod heslem „horusy“. Jenže zde mají atrofovaná křídla a muflonovité nohy. Jen máloco odpovídá encyklopedickým zatříděním, každou chvíli mě něco překvapí. Tu nečekaný déšť suché půdy z „dutiny“, která se najednou otevřela v kmeni houbostromu, tu zvuky Panovy flétny přicházející z místa někde nad mou hlavou, tu pohled na prázdný trávicí pytel zvedaný zpět do výše větví hejnem pseudonetopýřích tvorů s neuvěřitelně lidskýma očima, tu chování stáda šestinohých divočáků, kteří mě obklopili těsným kruhem a s hlasitým funěním se drbali o mé nohy. Nazval jsem je divočáky, protože mají podobně utvářené tělo přecházející bez zúžení v masivní hlavu, když jsem se však od nich vzdálil na bezpečnou vzdálenost, spatřil jsem, jak jeden přes druhého šplhají na svislý kmen dendrofungusu. Nohy určitě nekončí kopýtky, ale dlouhými drápy.

Ke spánku jsem zalehl do kolébky z kořenů mohutného „stromu“ a usnul bez chemické pomoci. Zdálo se mi… Ale asi ne, protože po probuzení mě zastihla prázdnota. Za těch několik hodin mé lože zarostlo poloprůhlednou blánou. Prořízl jsem ji nožem. Vykřikla. Vstal jsem. Blána spěšně prchala. Veden tušením jsem vyňal z batohu kovové zrcátko a prohlédl se. Veškerá holá kůže včetně obličeje mi zarostla kraťoučkým kožíškem, jemným mechem medové barvy, pokud noktočočky neklamaly. Oholil jsem mech strojkem. Prozatím znovu nenarůstal. Připravil jsem si v misce snídani a zamyšleně žvýkal, stejně mechanicky jsem nasměroval nádobu k bodu na dvojnásobně skryté nebeské klenbě Temna podle šeptaného návodu majora Blocka zakletého do stroje, a vyslal jsem kratičké hlášení, že dosud nedošlo ke kontaktu. Půl hodiny nato jsem spatřil první totem. Byla to skoro lidská lebka nastrčená na kolík zaražený do kmene dendrofungusu. Byl zaražen ve výši mé hlavy, takže jsem si mohl s lebkou vyměňovat nechápavé, prázdné pohledy. Lebka velice připomínala Homo sapiens, dokonce jsem mohl spočítat zuby. Neskončili právě tak ti vyjednavači, vyslanci Klínu a dalších základen? Gaspova teorie, že ve skutečnosti samotný Ďábel produkuje všechna tato strašidla, mi připadala před tímto makabrickým folklórem stále pravděpodobnější. Lebka měla na spáncích úzké spirály, nakreslené nějakou hustou hnědou šťávou, na spodní čelisti visel trs suchých bylin s prstními kůstkami, evidentně také lidskými. Snad Leszczyński… Chronologie zde ovšem trošku hapruje, protože při zaznamenání prvních totemů do něho ještě bušili z orbitálních laserů – ale byly oněmi totemy také lebky? Kdy vlastně vyrazili první poslové? Vždyť Ďábel tu sedí skoro čtyři léta. Nejprve se jednalo o maličké, dadaistické malůvky bílou a červenou hlinkou na kamenech a kmenech. Gasp mi ukázal jejich fotografie. Durchmann, který na ně narazil jako první, trval právem objevitele na tom, že jsou to výtvory nějaké zdejší neznámé inteligence. Byl však pouhým pilotem a vědci se mu vysmáli – až do doby úniku informací z tábora Japonců. Japonci měli na oběžné dráze umělou inteligenci třetí generace a tento stroj, bohatě nakrmen údaji, jim sdělil, že přinejmenším tucet vzorků fauny chycených na okraji Pekla nelze nijak zasadit do evolučních řetězců biosféry Temna. Išikawa-san, jinak vědec s velice konzervativními názory, vystoupil proto s hypotézou vysvětlující zaznamenanou nekoherenci výskytem nespojitých vazeb s jinými ekosystémy Pekla. V překladu do srozumitelné řeči to znamenalo připustit existenci jakýchsi nad-, pod– či mimoprostorových bran, kterými pronikají do Pekla (odkud? – jistě z jiných planet) složky jejich biosfér. Vazby nemohou být kontinuální, taková varianta by de facto znamenala sjednocení a unifikaci smíšených biosystémů, což by vylučovalo zaznamenané evoluční odlišnosti – na druhé straně ovšem nemohou být ani příliš vzácné, protože vzorky chycené v Pekle přežívaly. Hypotéza odporovala Occamově břitvě, vysvětlovala totiž skutečnost přežívání Leszczyńského v tomto prostředí: zřejmě zná polohu příslušné brány a není odkázán na bílkoviny Temna pro jeho organismus nestravitelné. V tomto modelu časoprostor Temna vypadal jako opravdový krtčí labyrint plný neviditelných tunelů vedoucích k záhadným destinacím. „Za kontrolu těchto prostor by stálo zaplatit jakoukoli cenu,“ napsal Fulke v dopise, který mi adresoval (pokud to ovšem nebyla prostě kopie dopisu, který poslal mému předchůdci, případně předchůdci předchůdce…?) – „a je docela možné, že tento U-mensch je klíčem k Lebensraumu zahrnujícímu celou Galaxii. Pokud však tomu tak není a existuje jiné vysvětlení, není pak v zájmu Říše veřejné odsouzení Išikawovy teorie“. Přikázal jsem mikrozifferrechnenmaschine převzít z noktočoček obraz totemu a připojit ho k nejbližšímu hlášení, načež jsem vyrazil dál. Džungle postupně ničila mé tělo i mysl, jako ničí i nejtvrdší hmoty neustálý tlak, trvalý příliv podnětů ucpával a hubil mé smysly. Existuje mezní množství čerstvých dojmů, které je člověk schopen v určitém čase absorbovat potom už na ně nemá místo. Na pomezí viditelnosti se něco míhalo, přes cestu mi přebíhaly přízračné příšery vlastní myšlenky přehlušovaly náhlé výlevy zvuků z okolních křovin – nevěnoval jsem jim pozornost. A tu se spolu s únavou objevil strach. Ten je mým jediným útočištěm jen s ním smím počítat, v největší trýzni, v konečné samotě – ten mě neopustí. Asociace, vedené mnohaletými zvyky, samy dobře vědí, kterým směrem se vydat. Nezměníš mapu synaptických dálnic.

Musel jsem se zastavit, opřít si ruce o kolena, podrobit se hluboké inhalaci vzduchu Pekla páchnoucímu čpavkem metanem a sirovodíkem. Nežiješ, nezapomeň, už nežiješ, zemřel jsi v okamžiku, kdy jsi opustil palubu vrtulníku.

Dral jsem se tedy kupředu veden pochmurným hlasem majora Blocka, hlouběji do Pekla, blíže ke smrti, k tajemnému Ďáblovi. Nalézal jsem další totemy a malůvky, dohromady tři lebky, přísahal bych, že lidské. Avšak po jejich předpokládaných tvůrcích nikde ani stopy. Zdejší inteligence to určitě není, ujišťovali shodně Fulke i Gasp, ve vývojových schématech Temna pro ni prostě není místo, a to ani v případě, že vezmeme v úvahu značné mezery v našich znalostech a nepochopitelnou chaotičnost zdejšího procesu, stejně dobře by bylo možné čekat náhlou mutaci od křečka k šimpanzovi, chybí nejméně několik desítek příček, nebo jsme přinejmenším na žádnou z nich dosud nenarazili, pravděpodobnost proti rozumu. A když pomineme Leszczyńského – co zbude? Pouze Išikawův labyrint a mimozemští vetřelci.

Sám nemůžu něčemu takovému věřit, to už si raději představuji šíleného Ďábla hraběte Leszczyňského prohánějícího se Peklem a narážejícího na kůly vypreparované lebky pobitých vyjednavačů. Šlo mi to docela snadno, protože jsem před usnutím a mnohdy i za pochodu naslouchal nahrávkám projevů U-mensche. Říkal: „Budu králem. Zničím vás. Smetu vás z povrchu Temna, smetu z povrchu Země, vaše ďábelská rasa zmizí navždy, nepřežije ani kapka proklaté krve. Armády se už chystají. Mou rukou, mou pomstou zemře každý z vás, vrátí se vlna nespravedlnosti. Nebe bude černé a nespatříte svítání, Temno půjde se mnou.“ A říkal: „Já jsem totiž Bůh tohoto světa, mé temno pulzuje v jeho nejvzdálenějších zákoutích. Na vaše pole pošlu zkázu.“ A dva týdny po tomto prohlášení farmy ukryté hluboko pod povrchem planety, kde se pěstovalo obilí poživatelné pro lidi a chovala pozemská jatečná zvířata, něco zahubilo, a to všem čtyřem státům. A on říkal: „Bojíte se? Bojte se, nechť vám strach pronikne do morku kostí. Připlazíte se po kolenou, připlazíte se s prosbou, abych z vás učinil své otroky, zacvakl obojek na vašich krcích. Abyste do smrti nepoznali dobrotivost klidného spánku. A tehdy vám začnu ubližovat, naučím vás děkovat za bolest a prosit o větší, naučím vás opravdové touze po utrpení. Budete žadonit o další pokoření… Hlas měl podivně skřehotavý, hluboko v hrdle mu něco chrčelo a skřípalo, když plival do éteru slova jako hnis, a tak také utkvívaly v hlavách posluchačů: magma studených chrchlů. Na Klínu jsem viděl jeho fotografii: černé oči, ještě černější pod oblouky obočí, hranatá lebka plná nějakých boulí a podélných ztluštěnin, na ní silně napjatá kůže nezdravé barvy s předpisově krátkým strništěm vlasů neznámé barvy. Nos křivě srostlý jako mají boxeři, hranatá čelist vytrčená dopředu. Neutrální výraz nic nevyjadřoval, přesto se zdálo, že Leszczyňski na tebe pohlíží z tohoto snímku s takovým nepřátelstvím, že sám hledáš v sobě vinu a uznáváš oprávněnost jeho nenávisti. A to je velká síla. Je přímo udivující, že už kvůli svému vzhledu nebyl poslán do transplantačního centra, ale naložili ho na Adolfa Hitlera.

Evidentní chyba selekčního programu.

Koncem čtvrtého dne pochodu – i když „den“ v tomto okamžiku neznamenal cyklus aktivita/spánek, jsem se definitivně rozešel s hodinami Berlína, Göringa, Klínu i Temna, protože při nedostatku pravidelných změn v okolí organismus rychle zapomněl na posvátné zákony, kdy únava vyznačuje hranici dne a noci – takže úmluvného večera čtvrtého dne putování Peklem jsem zahlédl půldruhametrovým kopím s kamenným hrotem přišpendlené k dendrofungusu až na žluté kosti ohlodané – pozůstatky démona. Z nalevo nakloněného skeletu visely jen černé pláty shnilé kůže a uzly šlach. Rovněž šedé blány jeho mohutných křídel, zdvojené stany neprůhledné organické hmoty natažené na dlouhých, tenkých kostech čtvrtého páru končetin. Spodní pár končil širokými kopyty, střední pár tříprstými dlaněmi, kdežto horní, připevněný k trupu nad vazbami křídel, sahal dopředu tygřími drápy, ještě se zbytky červené tkáně mezi nimi. Samotná démonova lebka vypadala jako kozlí, dokonce z ní podobně trčely rohy. Netvor byl o polovinu vyšší než člověk, kopí ho zasáhlo mezi první a druhé žebro, nyní visel nakřivo nade mnou, jako model dinosaura pověšený pod kupolí muzea. V databázi Klínu nebylo nic, co by se tomuto monstru alespoň přibližně podobalo, stvůra nebyla v žádných vývojových schématech, podle zdravého rozumu vůbec neměla právo existovat, jako absurdní hybrid vyvolávala představu opilého demiurga slepujícího nový život z prvků náhodně vybraných z desítek rozličných živočichů. Já jsem totiž Bohem tohoto světa… Konečně nějaký objev! Kolem gigantické mršiny kroužila ve spirálové aureole mračna hmyzoidů. Přikázal jsem mikrozifferrechnenmaschine zaznamenat obraz a odvrátil jsem se od dendrofungusu, abych pokračoval v cestě. Tu jsem zahlédl, že během těch několika minut nepřekonatelného okouzlení ikonou smrti, hniloby a všemocné entropie – jsem byl zajat.

Stáli kolem mě a houbostromu v mlčenlivém polokruhu, šedivé postavy v temnu Temna, ticho mezi nimi jako neviditelné neuronové spoje, v pětiprstých dlaních svírali kopí s kamennými hroty, všechna mířila na mě, devět, deset, dvanáct, provrtávali mě naskrz pohledy lidských očí v lidských tvářích, úzké rty odkrývaly řídké zuby, špičáky, řezáky, stoličky, neobyčejně lidské – kdežto třetí pár končetin, útlých tříprstých ručiček, jim visel volně podél těla, krátké ocasy je tloukly do hýždí, popelavá srst trčela nad očními důlky a vlnila se na rukou a zádech. Byli mezi nimi samci s černými penisy visícími v podbřišku i samice se čtyřmi převislými vemeny, všechny těhotné. Stáli nehybně a dlouhé, chápavé palce jejich chodidel se rytmicky ohýbaly a narovnávaly, nervózně hrabaly tučnou půdu. V širokých nozdrách tiše svištěl dech.

Pohnul jsem nezvučně rty a spustil program trvalého záznamu obrazu. Byl jsem naprosto klidný, strach zmizel kdesi za obzorem. Sáhl jsem do kapsy kabátu pro baterku. Na ten pohyb jeden kopiník zakašlal a promluvil deformovanou polštinou: „Pudeš s námi.“

Šel jsem.

III

Její děti jsou zatížené stejnou vadou: hypertrofií života mimo logiku, estetiku a nutnost. Jeden každý výtvor jako souhrn sedmi, netvoři hojnosti Lebenspirale. Kráčel jsem poslušně, monstrum přede mnou, monstrum za mnou, ostatní postupovali stíny okolní džungle, neslyšel jsem sebemenší šramot. Byli tiší – zato Peklo ryčelo ze všech stran svou obvyklou kakofonií nikdy neustávajícího boje silnějších se slabšími. Uvědomil jsem si, že tak dokonalí stopaři ke mně mohli pravidelně přicházet už od samotného Thora, a já bych je neviděl, nezaslechl bych ani nejnešikovnějšího z nich, možná mě sledovali už ve chvíli, kdy jsem zakopával gleichtschwimmera i s výstrojí – v tom případě jsem prozrazen. Ustoupil jsem v těchto úvahách dva kroky: vězí v nich totiž jako tříska pod kůží apriorní předpoklad, že jsou to Ďáblovi služebníci, tito netvoři, že se mě zmocnili na jeho příkaz a vedou mě nyní džunglí k neznámému. Ale je to skutečně neodůvodněný předpoklad? Jakým jazykem promluvili? Polsky. Kdo tady umí polsky? Pouze nečetní Untermeschové (a já). Který další U-mensch se volně potlouká Peklem? Pouze Leszczyński. Čili vše vede k jednomu. Jistě, on, on je taky králem.

Pohled na hodinky: hodina, dvě, čtyři, sedm, podlamovaly se mi nohy. Terén byl stále podmáčenější, navíc výrazně klesal, sestupovali jsme do nějakých nížinných močálů, dendrofungusy zde rostly mnohem hojněji, jejich kmeny byly tenčí a zkřivenější, se splývavými korunami. Pokud to vůbec bylo možné, setmělo se ještě víc, noktočočky lovily nyní z krajiny poslední světelná kvanta, interpretační zpoždění mikrozühlewerků narostlo do velikosti překážející při orientaci ve tvarech okolí, kameny, vyvrácené houbostromy, od nadorganismů odpojené živé haluze, velké vodní pavučiny – vyskakovaly na mě náhle ze vzdálenosti dvou kroků, předtím stulené ve stínu v podobě měkkých oblaků, mlžných výparů, rozmazaných obrysů objektů na hranici dohledu, navíc zmenšené lživou perspektivou. Opravdu si s tím mí průvodci poradí lépe? Jejich oči – tak lidské… Který smysl je vede, když našlapují tak jistě ve stále hustším porostu Pekla? Šli jsme a šli, metanové výpary unikající z bublajících bahenních sopek pod našima nohama – plesk, mlask, šplouch – vytvářely ve vzduchu (už tak stěží dýchatelném dokořán otevřenými ústy) směsici, ze které se mi už po čtvrthodině točila hlava, tupá bolest třeštila ve spáncích, bušení krve otrávené Temnem znemožňovalo soustředit myšlenky, před očima se mi začaly míhat úkazy rychlejší než mikrozühlwerky, jakési obličeje neobličeje, bledé nelidské tváře, lákavé i nestvůrné tvary, maličká světýlka na pomezí zorného pole… Pohybují se, tančí… „Di, di.“ Jdu, ale už nevím kam, nevnímám půdu pod nohama, neslyším džungli, dokonce mě opustil i onen neúprosný smrad Temna. V tichu se nade mnou zavřela modrá tůň.

Otáčky víru chladného vzduchu mě vyvlekly z teplé kolébky nevědomí. Chlad tvrdých kamenů pronikal oděvem, příjemně studil na zádech i rukou. Zakašlal jsem, něco mi vlezlo do krku. Ryze fyziologickým reflexem jsem usedl, předklonil se a bolestně zachrčel do prostoru. Vykašlal jsem velkého červa, ještě hýbal tuctem nohou. Zašlápl jsem ho, rozmázl. Po nerovné podlážce z neopracovaných kamenů se rozběhlo několik méně odvážných příbuzných pseudohmyzí ohavy. Místnost opravdu velice připomínala středověkou celu. Vstal jsem a rozpažil. Dva metry na dva na dva. Bez oken. Ale dveře snad ano… Za tak absolutního nedostatku světla i noktočočky poskytovaly jen přibližný obraz skutečnosti – bohužel neobsahovaly možnost vidět v infračerveném pásu. A přece to byly dveře, nebo alespoň kus dřeva pověšený na pletenině vláknitých lodyh nějaké byliny, který plnil analogickou funkci. Když jsem do nich strčil, se zaskřípáním se posunuly. Přibylo světla. Mikrozühlwerky brýlí zrychlily, ze stínu se vynořily hranaté tvary. Byl to sál otevřený jednou stranou do Pekla. Pod protější kamennou verandou stál stůl složený z kusů hřibostromů, zahlédl jsem také židli, a v opačném koutě jakýsi slamník se dvěma zmačkanými přikrývkami. Na stole se povaloval nějaký elektronický šrot, vedle kovový tác se – jak jsem se domyslel – zbytky jídla. Nikde jsem však neviděl svůj batoh. Chtěl jsem zajít ke stolu a prohlédnout si tu změť elektroniky, jenže se mi podlomily nohy a musel jsem usednout u stěny, nemohl jsem popadnout dech, na čele mi vyvstal pot. Vzduch z bahenních výparů tu byl hustý jako rosol, po několika nadechnutích se točila hlava – pokud právě toto je sídlo Teufela hraběte Leszczyńského, pak nechápu, jak zde dokáže žít. Smrad byl příšerný, skoro fyzicky jsem vnímal jeho tlak, něco mi lezlo do nozder, éterické chapadlo Temna. Seděl jsem, rozzloben sám na sebe, pod sklopenými víčky bezmocně sledoval roztřesené ruce, levou nohu vibrující rychlými křečemi přetaženého stehenního svalu – a tu jsem uslyšel bubny. Nelze vyloučit, že zvuk zněl vzduchem už nějakou dobu, ale prostě jsem ho nevnímal. Dunění však sílilo. Chyběl v něm jakýkoli rytmus, přestože jej mozek usilovně hledal. Ale je možné, ze byl prostě příliš složitý. Dunění sílilo, ano, nepochybně sílilo, a nejednalo se o zrychlování rámusu, ale o zvýšení hladiny hlasitosti – zakrátko to bylo přímo ohlušivé.

Vstal jsem, vyhlédl ven a spatřil Rituál.

Stál na hliněném valu, po kotníky v temných vírech pomalé kaše stékající shora ve velkých vlnách, kolem něj vířilo mračno hmyzoidů (rychleji i pomaleji, zdánlivými úniky a výpady), svahem se plazily živé liány, a oni postupně přicházeli, klidně, v předem stanoveném pořadí, a pili. Stál nehybně. Teprve když odtrhli rty od jeho zápěstí v té chviličce mezi prudkým odtržením od zdroje a sevřením druhé dlaně na kloubu natažené ruky – mi v noktočočkách zamrkala čárka husté karmínové, krev na špinavé kůži zápěstí dárce. Přistoupil další žíznivý, pozvedl jsem zrak ke knězi a spatřil nad skloněným příjemcem vyceněné nemocné zuby Teufela hraběte Leszczyńského. Nevím, kdo bubnoval, bubeníky jsem neviděl. Prahnoucí po krvi i už krví nasycení se skrývali někde ve vzdálenějších, hustších stínech pekelného močálu. Vynořovali se ze tmy, mizeli ve tmě. Dendrofungusy postoupily kolmou stěnou vřeštící džungle skoro až k pahorku, na kterém stála Ďáblova chata, kopule korunních fotofilů visela stěží tři čtyři metry nad stavbou. Odněkud zleva zaznívaly do neustálého dunění bubnů zvuky vzdálených výbuchů – pravděpodobně pukaly metanové bubliny močálu, až se třásla země. Leszczyňski pořád stál na svahu a krmil je. Ustoupil jsem do relativního chládku kamenného domu a usedl na židli. Sval levé nohy se pořád třásl. Opřel jsem lokty o kolena. Bubny, bubny. Puch pronikal do mozku. Zjistil jsem, že se na židli mechanicky houpu, dopředu a dozadu. Výhružně praskala. Vstoupil Leszczyński. „Nejsem Polák,“ řekl jsem. „Jsem Němec.“

„Vím,“ odvětil.

Pravé zápěstí měl ovázané hadrem. Rozhlédl se dezorientované po místnosti, s povzdechem se otočil, šel do kouta a svalil se na slamník. Padl naznak, zdravou rukou si zakryl oči – přesto jsem stěží věřil, že něco vidí. Neměl noktobrýle. Ve skutečnosti měl jen rozdrbané kalhoty polní uniformy U-mensche. Vypadal vyhuble – nicméně žil, nepochybně žil, musel tedy celá ta léta něco jíst. Pohlédl jsem na tác. Nevypadalo to lákavě, vlastně to spíše připomínalo staré exkrementy, hlínu seškrábanou ze ztuhlých mršin i s kousky nahnilého masa. Pokud to bylo maso, nedokázal jsem to posoudit. Nevzal bych to do huby ani za nic.

„Čím jsou?“

„Čím budou,“ zdůraznil. Přešel na polštinu, pronesl to do vzduchu, ani neotočil hlavu.

„Čím?“

„Lidmi.“

„Kdy? Evoluce…“

„Za deset, dvanáct let.“

Teprve teď jsem si uvědomil, že bubny umlkly. Slyšel jsem je vůbec ještě, když Ďábel stál na kamenech podlážky vysunuté mimo střechu? Slyšel jsem je, když lezl nahoru? Hlava mi pukala, paměť – v paměti jsem měl nejen mezery, ale chyběl řád, místo včerejšího dne jsem si nečekaně připomenul dětství, někdo vymazal poznámky, rozpadla se hierarchie, zřítil se Memnonův palác, zbývalo přehrabávat ruiny: v jedné dlani prs kariatidy, ve druhé – drsná cihla ze základů.

„K čemu je jim krev?“

„Před třemi lety lezli po stromech. Dávám jim tělo a krev, protože mají sílu přeměny.“

„Zabiješ mě?“

„Nevím. Ano, asi ano.“

„Kde mám batoh?“

„A potom vytvoří civilizaci, jejímž náboženstvím bude pomsta jejich Boha.“

„Kdo?“

„Horusové.“

„Kdo?“

„Oni. Plémě. Mé děti. Mstitelé.“

„Kde mám batoh?“

„Takové jsou zákony nestabilních hvězd.“

„Bolí mě hlava.“

„Spi.“

Mein Gott.

„Sklapni.“

Napadlo mě, že vstanu, půjdu k němu a uškrtím ho. Vzhlédl jsem. Díval se na mě. Z obličeje jsem mu vyčetl velkou únavu. Díval se – a viděl. Neměl noktobrýle, měl něco jiného, oční důlky mu zarůstala jakási poloprůhledná šeď. Rostlina? Živočich? Nepochybně živý organismus. Tento pohled jsem nedokázal vydržet. Sklouzl jsem ze židle, svinul se do klubíčka a usnul.

Stál snad nade mnou, ponořeným v metanových výparech nevědomí, s nožem v ruce a nesplněným úmyslem v šedých očích? Zdálo se mi… A zapamatoval jsem si. Vzal mi i hodinky, takže nevím, jak dlouho jsem spal. Ještě napůl omámený jsem vyšel vyprázdnit měchýř. Hlava tepala bolestí pulzující krve. Vrátil jsem se a opět usnul. Podruhé jsem se probudil už nemocný – dýchal jsem těžce a chrčivě, škrábalo mě v krku, stěží jsem z hltanu vyplivl tvrdý chrchel. Přitiskl jsem čelo k podlaze. Více chladu, více kamene, hořím. Podal mi vodu v kovovém hrnečku. Vychlemtal jsem ji. Odešel. Pokusil jsem se neúspěšně usednout, chtělo se mi zvracet, musel jsem zalehnout: košile mokrá potem na podlaze mokré vlhkým teplem Pekla. Vlastní dech mi spaloval kůži předloktí. Jazyk sám přilnul k povrchu kamene uhlazeného Ďáblovýma nohama. Začal jsem se zmítat v křečích, nedokázal jsem je potlačit: střídavě mnou procházely vlny horka a arktické zimy, dokud jsem neupadl do neklidného polospánku, mělké podvědomí mě sinusoidou přibližovalo a vzdalovalo skutečnosti. Na druhé straně byly snové přeludy. Zapamatoval jsem si: Ďábel a jeho lidé-horusové na svahu pahorku, zvednutá kopí, horus nade mnou, Ďábel nade mnou, velký hluk a oheň planoucí na velké hranici, kolem divé postavy, Ďábel stojí a promlouvá, Ďábel stojí a mlčí, Ďábel žehná, přinášejí právě narozené tvory, některým láme vaz, potom si otevírá žíly a matky pijí. Šeptají nejistě modlitby, které jsem ihned zapomněl. Usedá ke mně a napájí mě, krmí, zvracím smradlavou kaši, kuckám, napůl udušený. Hladí mě po vlasech. Pokouším se ho kousnout do ruky, ale jsem pomalejší než vlastní sen, mění se v přízrak a rozplývá se ve vzduchu, než vycením zuby. Krrrr.

Potom ze mě vytéká vůle, ztrácím veškerou chuť, sílu třeba jen k zoufalství, vymačkal jsem ze sebe poslední kapky vzdoru. Zůstává vnímání nemoci. Čas postupuje ve skocích. Jsem sám a jsem s Ďáblem, prší a neprší, bubný duní a neduní, džungle vřeští, džungle mlčí. To mě dostalo z černého aksamitu: nepřirozené ticho Pekla. Procitl jsem v tom tichu, tak slabý, tak strašně zesláblý, na dosah ruky stál na podlaze hrnek s vodou, natáhl jsem proto ruku a vodu vypil, to bylo životní dílo. Cítil jsem, jak do mě polknutá tekutina plyne teplým proudem. Žaludek se smrštil v sevřený uzel.

Začínám se hýbat. Začátek, začátek, pokud postačí síla a energie, posunuji se k verandě, ale hned hasnu, zmírám, a musím začínat znovu. Tak přecházím k realizaci: neochota, nejistota, nedokončené pohyby, tělesné křeče. Po loktech a kolenou, málem po břiše – v prachu. Ticho a tma. Vyhlížím za roh hromady kamení. Dřepí nad mým batohem, prohlíží si věci, které z něho vytáhl a rozložil na zarostlé podlaze verandy. Dotýká se jich postupně, jako by zkoušel těmi dotyky rozšifrovat skutečnost. Při pohledu na mě však vstává, přichází a kope mě do spánku. Tělem mi proběhne proud, upadám do dalšího přeludu, zahaleného Teufelovým jedovatým šepotem: „Amen, Švábe.“

Oponu roztrhl jiný šepot: „Jec.“ Strkají mi do úst: jídlo a špinavé prsty. Zakuckal jsem se: „Jec, jec, dobry jidl.“ Horusové, horusové. Mein Gott, a ty jejich oči, a ty jejich obličeje, a pohyby, a řeč, co jsou zač? Trojice dřepí nade mnou, podávají si vzájemně nádoby s jídlem a vodou, dřevěné nádoby obíhaly, rychleji a rychleji, až mi je nakonec některý přikládá k ústům a tehdy začíná litanie: „Jec, jec, jec, jec. Pij, pij, pij, pij, pij.“ Palce horních končetin, útlé prsty dolních končetin – mi chutnají na jazyku podivně slaně. Cítím rovněž pach jejich srsti. Tato trojice – samice a dva samci – nemá zakrnělá křídla ani ocasy. Pozvedl jsem se na loktech a uviděl víc: nejsem na Teufelově pahorku, ale v kolébce z kořenů obrovitého dendrofungusu, temnota hustě spletená z jeho symbiotických končetin je několik desítek metrů nade mnou. Kovové kladivo buší do závitů mnohem menší silou. Ukradli mě Ďáblovi, odnesli mě někam – kam? proč? Mají důvod, teď mě krmí, určitě k tomu mají důvod, určitě něco plánují, oni, horusové, tam v jejich hlavách, to tmavé v jejich zřítelnicích, klidné pohyby – to je myšlení, to je inteligence. „Jec, jec.“ Nechci, ale organismus chce, takže žvýkám a polykám něco ohavného. „Tak, to jeho, to dobry,“ mručí samice a najednou dělá něco nepředstavitelně nestvůrného: hladí mě na hlavě. Otřásám se bezmocným vztekem, kdybych mohl, zabíjel bych. Ale nemůžu a musím jíst, musím pít.

Dojedl jsem a dopil. Nebyla to pozemská strava, určitě tak nevypadala a nechutnala, přesto ji žaludek dokázal nějak rozložit, do systému vplynula energie. Neotrávil jsem se ani jsem strávenou baštu nezvrátil. Jeho jídlo, jeho – Ďábla: nějakým zázrakem zde vypěstoval poživatelné odrůdy rostlin. Nebo to snad bylo maso? Ne, maso to být nemohlo. Nevzpomínám si, jestli to byl Ďábel nebo oni, kdo mi při přenášení, kdy jsem byl v bezvědomí, svlékl oblečení. Byl jsem totiž nyní nahý, zůstaly mi jen noktočočky v očích a kostěný implantát v levém rameni. Blocke mi šeptal do ucha neadekvátní časové míry a z toho jsem věděl, že plyne. Bez ustání u mne bděl přinejmenším jeden horus, když jsem usínal, když jsem se probouzel, když jsem vstával – nejprve na všechny čtyři, potom na nohy, abych ušel několik metrů kvůli vylučování moči a výkalů, kdy jsem pil a jedl, sám si cpal ten hnus do úst. „Lažva,“ řekl horus a ukázal šedou hmotu. Jedl jsem ji a postupně se mi otupovala chuť. Mezi těmito nevyslovenými zamručeními nebyla slova, nebyla naděje, a nebyl strach, protože nebyla budoucnost. Otáčel jsem se uzavřen v prostorové smyčce, několik kroků od kmene onoho houbostromu, jako na vodítku, pes na řetězu, návnada na udici. Mimo tento okruh jsem nezalétl ani myšlenkou, nic mě nepřitahovalo, nebylo vakuum, které bych vyplnil, nebyl tlak tužeb, nechtěl jsem nic, nanejvýš chtělo mé tělo, ale tyto touhy byly plně uspokojovány. Dokázal jsem sedět a zírat do tmy, dokud jsem se nezhroutil v teple snů, které v podstatě byly vždy jen retušovanými vzpomínkami z mé minulosti, tehdy jsem seděl dál a snil, horus seděl vedle mě, zírali jsme do věčné noci, Peklo kolem šelestilo vodními pavučinami, napadala nás tisícihlavá hejna červů, míjela lhostejně velká zvířata. Hodiny, dny, prázdná Blockova slova, horus byl po každém spánku jiný, ale pořád týž: samice, samec, mluvící zvíře, pohádka. Nakonec jednou – předtím, potom – jsem se zřejmě rozhodl, protože jsem k němu natáhl ruku, stiskl mu dlaň, a tento promyšlený dotyk zformoval jeho tělo: nyní byl reálný. Mokrá srst, drsná kůže, uzly svalů. Tuto reálnost zdědili všichni jeho nástupci, odlišitelní i neodlišitelní, došlo ke změně, zaslechl jsem tikot hodin, něco se otočilo. „Kdo jsem?“ zeptal jsem se. „Sloj,“ odpověděl. „Co chcete?“

„Svobodu.“ Chtějí svobodu, říkají, co pro ně znamená svoboda, kdo jim prozradil toto slovo, kdo je nakazil, Teufel, Teufel ne, přece nepůjde sám proti sobě, ale možná si myslel, že nepochopí, co svoboda znamená, že existuje Slunce, co je zač, kdo jim prozradil to slovo, jak je chápou.

Hleděl jsem mu do očí, protože to byly oči a ne zvířecí světla, hleděl jsem mu do nikdy nemrkajících očí a nyní jsem už v nich viděl onen příšerný, naprosto nepochopitelný hlad, touhu po nepromarněném, hleděl jsem a on viděl, že se dívám, tak jsme si vyměňovali pohledy, dlouhé, klidné pohledy, ve kterých jsem četl o spojení mezi námi, příměří – ale já jsem nevěděl, o jaké příměří se jedná. On to věděl. Nebyl strážcem, ale pečovatelem. Všichni byli pečlivými pečovateli. Neměli za úkol zabraňovat mi v něčem, směl jsem přetrhnout neviditelný řetěz, vyjít ven. Ale nebyl k tomu důvod. Chyběly motivy i k pouhé úvaze o útěku. Proč utíkat? Co tím získám? Teď je dobře: nic nezískám, nic neztratím, klid. Horusové to pochopili. To Peklo se pohybuje kolem nás, my zůstáváme v absolutním klidu. Hodiny tikaly, ale skoro jsem je neslyšel. Polykal jsem jídlo, které už nemělo chuť, pro naplnění žaludku jsem pil vodu, pro vyprázdnění jsem močil. Tady sedí zvíře. Jinak nic – pouze mlčení. Nastala doba mlčení, bez potřeby slov a myšlenek. Byl jsem tak průzračný, jak dosud nikdy předtím, podněty vnějšího světa mnou procházely, aniž zanechaly sebemenší vrásku, sebemenší interferenci, dosáhli jsme stavu stoprocentního splynutí: já a Temno.

Potom přišli a bylo jich tucet: šest mužů, šest žen, a poznamenali mě. Měli hlinku, nože, šťávy. Stál jsem nehybně a oni malovali. Podél čar, které nebyly nikde rovné, táhli kamennými ostřími, až mi prořízli kůži a vytryskla krev. Jinde kůži propichovali naskrz a provlékah talismany, turpistické amulety: kosti horusů i lidí, neod-lišitelné. Vlasy, namazané mastnými šťávami, mi zapletli do podoby, kterou jsem mohl jen odhadovat. Na záda pod lopatky mi připevnili nějakou lehkou, avšak tvrdou konstrukci, patrně dřevěnou, než mi ji pověsili na záhyby kůže, ani jsem si ji nestačil prohlédnout. Cítil jsem praménky krve stékající zvolna podél páteře ke kostrči a rýze mezi hýžděmi, kde mi čtyřmi trny připjali k tělu neživý, bezvládný ocas z nakrátko uříznuté hadoliány. Ve výši čtvrtého žebra mi připevnili ke kůži atrapu třetího páru končetin zhotovených ze sušených bylin. Podíval jsem se: hrud mi pokrývala malůvka z několika vrstev mnohobarevných vlnitých čar, vedoucích na záda a dolů na stehna. Kolena mi nabarvili hnědě, na prsty nohou navlékli prsteny, lýtka ovázali bílým pseudolýkem, které okamžitě ztvrdlo jako pancíř, úd prodloužili přídavkem černé kosti, do pupku mi vtiskli drsný kámen. Bolest jsem necítil, do krvácejících řezů mi vtírali nějaké šťávy, strunu smyslů jsem měl nataženou snad kilometr, tolik mě dělilo od vlastního těla, šťávy otočily dalekohled nervové soustavy – tak daleko, tak maličký, tak nevýznamný: mohli mě uložit do hrobu a nevím, jestli bych alespoň pokrčil rameny. Při pokrčení ramen lopatkové konstrukce lehce klepaly. Když mi vložili do ruky kopí, pozvedl jsem je a amulety zachrastily. Odstoupili. Pohlédl jsem jim do očí. Usmáli se.

Vedl je muž s useknutou třetí rukou. Kličkoval lesními stezkami a něco si broukal, nakonec jsem poznal melodii mírně necenzurovatelné písně, která byla v Říši populární před několika lety. Tento nepravděpodobný surrealismus mě tak zasáhl, že jsem se úžasem ohlédl a tam jsem uviděl nerovnou řadu horusů mizející za sedmým týlem tmy, každý pochodující rytmicky otevíral a zavíral ústa, která němě složila rty k francouzským slovům šlágru. V tom okamžiku, v půli kroku, ještě než se mi nohy vnořily do horkého bláta – došel mi skutečný význam probíhajících událostí. Pochopil jsem, že se jedná o ceremonii, rituál, a já jsem bůžkem, zlatým idolem, nejsem člověk, plním funkci. Stejným údělem je mé místo v šiku. Důvody, pokud existují, zřejmě patří k mýtu, volby, pokud jsou vědomé, stejně stojí mimo veškerou racionalitu, spása neexistuje. Slova nic neznamenají: tu píseň, tam odpovědi – svoboda, la la, lála.

Ještě dobře, že jsem na druhé straně smrti. Poznal jsem okolí, poznal jsem metanové ovzduší. Bahno mě drželo za nohy. Horusové zaháněli močálové dravce údery klacků a kopí o hladinu. Potom jsme vyšli k pahorku. Byly jich tu stovky. Teufel hrabě Leszczyński klečel pod verandou a křičel do korun dendrofungusů. Obě ruce měl černé od krve. Křivé, nemocné zuby cenil na horusy, kteří stáli tiše a nehybně dole. Kruh se uzavřel a vystrčili mě dopředu. Uviděl mě a zasmál se. Potřásl jsem kopím. Horusové vzdychli a v Pekle náhle nastalo ticho.

„Nesmíš,“ řekl a namáhavě vstal. „Nedokážeš. Nemáš sílu. Nevíš. Odejdi! Pryč! Pryč odtud!“

Znovu jsem zatřásl kopím. Horusové vzdychli. „Dal jsem jim sebe,“ zavrčel a přehlédl řady mlčících diváků pohledem, který byl směsicí zuřivosti a lítosti. „Dal jsem jim budoucnost a myšlenky na budoucnost, hvězdy a Zemi, to vše jsem jim dal. Spravedlnost neexistuje. Co je tvým cílem, skopčáku? Žádný nemáš. Ohlédni se. Za tvými zády – není nic, nic. Žádná touha, zloba, dokonce ani snaha po uznání, otroku strachu.“

Kopí potřetí.

„To kvůli extrémnímu prostředí,“ zašeptal s odvráceným zrakem. „Mechanika krádeže adaptace. Jedí a přisvojují si Lebenspirale snědeného, je zde celá taková odrůda fauny, rod zlodějů forem. Jsou zde i blokující mechanismy. Rafinovanost replikátorů. Podvědomý evoluční akcelerátor: jinak to totiž probíhá rekombinacemi do značné míry náhodnými. Přesto některé organismy umějí tento proces do určité úrovně řídit. Jsou lidmi, budou víc než lidmi, této vlastnosti je nedokážete zbavit. Zničí vás. Nezdegenerují. To je otázka diety.“ Vycenil řídký chrup. „A pijí inteligenci. Jestli i ty… Co uděláš, Ubermenschi? Zničíš planetu? Nakonec si pro vás přijdou, není taková nemoc, kterou byste mohli obrátit proti nim a kterou by nedokázali asimilovat. Vždy a všude budou nejvyšší formou. To vše jsem jim dal, a oni nyní přišli s tebou. Ve jménu čeho?“ sykl. „Proč se obracejí proti mně?“

„Kvůli Slunci.“

„Cože?“

Hodil jsem kopím a kopí zasáhlo. Upadl. Ratiště se třáslo a zmítalo, jak se svíjel a obracel na kamenech verandy. Jejich povrch ztemněl glazurou krve, která zvolna tuhla. Stál jsem a pozoroval výjev. Leszczyňski něco blábolil neznámým jazykem. Nakonec mu krev vytryskla z úst a umlkl. Horusové vyrazili. První žena, která nebyla zjevně těhotná, se sklonila nad Ďáblem a vyřízla mu z hrudníku srdce. Rozdělila se a rozdala žadatelům. Začali jíst. Potom přišli další, masa bylo ještě hodně. Obešel jsem širokým obloukem jejich klubko nad mrtvolou Ďábla a vylezl do kamenné chaty. Na Ďáblově posteli ležel batoh. Našel jsem a vytáhl misku. Vyšel jsem ven. Několik metrů pode mnou si horusové něco šeptali v úzkém kruhu, pod tím houfcem nebylo pozůstatky podělověka vidět. Otočil jsem se a vyvolal podprogram. „Zabil jsem ho. Odvezte mě, sám se vrátit nedokážu. Všechno vím, v každém případě dost. Přistaňte na těchto souřadnicích. Rychle. Co nejrychleji. Toto není Krtinec, toto není Krtinec.“

Otáčel jsem miskou podle Blockeho pokynů a vypálil do tmy nahoře komprimovaný signál. Signál odešel a já jsem si řekl: záchrana. Řekl jsem si: Přežiju. Pustil jsem misku. Kyselina mi zaplavila žaludek, horká krev mi stoupla do hlavy, střeva se zauzlila, svaly se roztřásly neovladatelnými křečemi, nedokázal jsem zabránit třesu. Musel jsem se opřít o kamennou stěnu. Zrychlil se mi dech, začal jsem se potit. Přes bušení krve v uších jsem uslyšel jejich kroky, rytmické mlaskání bláta. Odtrhl jsem se od stěny a otočil se. První šly ženy. Ta, která poklekla, mi podala nůž. Uchopil jsem kamennou rukojeť už studenou rukou. Sevřel jsem prsty, silně, hodně silně, byl to rituální stisk, uzavření příměří s tím, kdo prolévá krev.

Potom jsem si klidně přejel ostřím po zápěstí. Uchopila mě nad řezem, políbila kloub a přisála se k ráně. Vnímal jsem její teplý jazyk, vlhká ústa na mé kůži, husté sliny, možná i vlastní krev tryskající v rytmu jejích polknutí a výdechů. S námahou jsem prohloubil dech. Pozvedl jsem zrak, abych nehleděl do očí vyčkávajících neoplodněných žen, které chtějí vložit do Lebenspiraly svých dětí mé oči, obličej i můj strach, přestože nevědí, co jsou ty spirály života zač, ani plně nechápou manipulaci Leszczyňského, jejíž zásluhou tak rychle dozrávají, tak rychle rodí a otevírají svým potomkům další generace metadruhu v tomto už nezastavitelném, evolučním sprintu k civilizaci. Žena odtrhává ústa od rány, další pokleká a přistupuje k přijímání. Ceremoniál pokračuje. Kalí se mi zrak. Křtím vlastní krví jejich nenarozené děti. Někdo mě podpírá, protože ztrácím síly. Přistupují další, ženy i muži, ti privilegovaní, jejichž sperma obsahuje největší sílu transferu lidství: z jednoho doušku – deset, dvacet synů a dcer. Odtud vyjde armáda, zde se otevírá štěrbina budoucnosti. Nevědí a žízní. Nevědí a pijí. Nebo možná vědí. Ďáblovo símě. Nemohu odtrhnout ruku. Hhhhvh… Opět bubny, nyní je slyším, bubný ze všech stran. Peklo duní v rytmu mého slábnoucího tepu. Někdo mě podpírá: bojovníci s kopími v druhé ruce – zleva, zprava i zezadu. Ale není to pomoc z lítosti, na to je jejich sevření příliš silné. Bohové se pojídají. Vzduch! Metan kalí myšlení. A bubny: kaba-bum, bum, ba-ba-ba-bummm! Pokleká další. „Srdce, ty,“ šeptá. A saje. Hmyzoidi kolem mé hlavy jako spirálový závoj, aureola zatracení. Hledím vzhůru, do temnoty, do pláště symbiotů dendrofungusů, které nad námi vytvářejí plášť. A tu, a zde, a náhle – záblesk, světlo, díra, vidím: poprvé se otevírá temnota oblohy. Obloha Temna praská ve švech, a z výše přímo na mě padá velké světlo!

listopad 1997 – únor 1998

Místo na Zemi

Marek Oramus

Když pro mě přišli, neměl jsem žádné věci, ani plášť. Urostlí chlapi v těch svých šatičkách s flitry, všichni jen o půl hlavy menší než já. Uniklo mi, když vstoupili, protože jsem zrovna něco psal u stolu zády ke dveřím.

„Hal Bregg?“ zeptal se prostřední, když se dosyta naprohlíželi pokoje, hlavně stěn, jako bych tam někoho schovával. Dva se soustředili na mě, kdežto třetí mě demonstrativně ignoroval a s trpělivostí automatu zkoumal okolí. Možná to automat byl.

Mlčel jsem. Pouze jsem vstal od stolu, opřel se prsty o jeho desku a beze slova na ně pohlížel. Kdyby se postavili jinak, nečekaným útokem bych měl jistou šanci. Tihle však nepochybně měli speciální výcvik. Nu což, nebylo by marné je vyzkoušet. Avšak bez ohledu na to, jestli je přeperu nebo naopak, nic bych se tím nedozvěděl. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem podobnou návštěvu nečekal. Dokonce bylo dost zvláštní, že přišla tak pozdě.

„Zůstaňte v klidu, Breggu. Bude to pro vás lepší,“ řekl muž, který měl zřejmě pokyn mluvit jménem celé trojice. „Půjdete s námi.“

„Kam?“

„Nebudte zvědavý. Máte ident?“ Měl jsem ho a dokonce jsem věděl, kde ho mám hledat. Ale schválně jsem řekl, že nevím.

„Tak ho najdeme sami,“ varoval. „Ale potom se může stát, že svůj byt nepoznáte.“

„To je mi jedno,“ pokrčil jsem rameny. „Mám dojem, že se sem hned tak nevrátím.“

Vypadali překvapeně, bleskově se domluvili pohledem. To neplánovali?

„Tak co?“ zeptal se muž pověřený hovorem.

Pustil jsem okraj dubového stolu, docela obyčejného, a prošel jsem napříč pokojem. Ident – kartička s fotografií a osobními daty zalitá do plastu – ležel na poličce tam, kam jsem ho odložil hned po obdržení. Ani jednou jsem ho nepotřeboval.

„Jen klid,“ varoval, když jsem natahoval ruku. Předešel mě, chvíli si ident prohlížel a potom ho uložil do své náprsní kapsy.

Chtěl jsem vyjít první, ale přede dveřmi mě opět zadržel ten důležitý, aby napřed pustil jednoho z nich. Než mi gestem dovolil se pohnout, ještě jednou obhlédl místnost a dal bych hlavu za to, že se pohledem zastavil na velkém portrétu Eri na jedné stěně. Ale nebyl jsem si jistý, jestli ji poznal. Minul jsem vstupní branku, aniž jsem se ohlédl a podlehl sentimentalitě, spojené s opuštěním domova, ke kterému jsem už stačil přilnout a přivyknout mu. Zakládali jsme ho s Eri, tady přišla na svět naše dcera, tady jsme se měli plavit v rodinném štěstí… stará historie. Ani jsem nezjišťoval, jestli zamkli dveře.

Dva další na nás čekali venku a ještě jeden v glideru. Když jsme se do něho nacpali, chviličku jsem se obával, jestli tam bude dost místa. Nepadlo jediné slovo, jako by už všechno bylo řečeno. Glider byl obyčejný, bez označení, vybavený standardně a hlavou mi blesklo, že možná hodnotím situaci chybně, když předem souhlasím se vším. Měl jsem pro forma klást odpor a nejít jako ovce na porážku. Ovšem pokud mě nějací břídilové unášejí pro své špinavé cíle, nedávám jim vlastně svou poslušností souhlas, aby mě vytrhli z domova a beze slova objasnění odvedli, kam chtějí? Možná ještě neznám všechny zdejší zvyky, ale připadá mi, že obyčejní pojídači ozotu a hermy by se tak nebavili. Betrizace by jim to nedovolila.

Tak jsme jeli. Schoulil jsem se ve svetru, stejném, který pamatoval ještě Prométhea a už se skoro rozpadal opotřebením a stářím, ale spravoval jsem ho a pečlivě látal jako svou relikvii. To, že jsem ho měl nyní na sobě, mě utěšovalo. Pokoušel jsem se rozpoznat ulice, abych sledoval trasu glideru, ale všimli si toho: stěny stroje okamžitě zmodraly a neviděl jsem už nic.

„Sedmý stupeň utajení,“ pronesl jsem do vzduchu. Nikdo na to nenavázal. Což se tak vrhnout ke dveřím, abych je trošku vzrušil? Nepochyboval jsem, že by se ani nehnuli, tak důvěřují svým mechanismům.

Asi za čtvrthodinu glider dorazil k cíli. Vycítil jsem to ze změny nálady svých strážců, protože samozřejmě žádné známky brždění jsem nezaznamenal. Stěny opět zprůhledněly, a ještě než jsem se ocitl venku, po složité proceduře vystupování, zahlédl jsem, že nejsme pod žádným jehlovcem ani kalíškovcem, ale na obyčejném dvoře několikapatrové budovy dost ponurého vzhledu. Musela být pod zvláštní ochranou jako památka, protože k ní nepronikli restaurátoři, kteří by s nadšením oblažili tyto zdi stejně veselým jako pitomým graffiti.

„Jdeme, Breggu,“ zavelel šéf party, tentokrát pětičlenné. Možná mi to jen připadalo, ale v jeho hlase jsem zaslechl určitou úlevu. Zřejmě ode mne čekali zázraky bojovnosti a mazanosti a já je v tomto směru naprosto zklamal.

„Kampak?“ zastrčil jsem ruce do kapes a demonstrativně se rozhlédl.

„Hned uvidíte.“

Jeli jsme výtahem připomínajícím křišťálovou mušli, procházeli chodbami napatlanými růžovou barvou, až jsem začal litovat, že z pochmurné fasády toho tak málo proniklo dovnitř. Míjeli jsme další dveře, přemítal jsem, které budou ty správné – a skupina se pořád nemohla rozhodnout. Nakonec se šik změnil, dvojice vpředu zpomalila a postavila se tak, jako by mě chtěla obklopit nebo jako by se snažili někam mě zahnat. Uvědomil jsem si, že jsme cestou nepotkali živáčka, lidi ani automaty.

„Počkejte tady, Breggu,“ vyzval mě s podezřelým spěchem šéf operace a otevřel dveře, které se nijak nelišily od ostatních. Postrčil mě k nim. Byla tam tma, avšak hned prchla před tlakem perleťového svitu linoucího se ze stěn, a když jsem vstoupil s nejistotou, zda dělám dobře, celá eskorta mě najednou opustila a ze vzduchu začala sálat ta jejich bezpohlavní hudba, která mě nepochybně měla ukonejšit.

Udělal jsem pár kroků s jistotou, že stěna najednou ustoupí a ocitnu se před lidmi, jejichž příkaz mě sem přivedl a které chci už dlouho poznat a položit jim tisíce otázek – ale nic takového se nestalo. Vztáhl jsem ruku: žádná iluze ale solidní zeď bez jakýchkoli triků. Otočil jsem se: místnost byla oválná a po vchodu, kterým jsem měl tu čest sem vstoupit, nezůstala ani ryska na stěně, o klice ani nemluvě.

„Tak princezna se ocitla ve věži,“ zavrčel jsem. Kolik může být hodin? Když přišla ta nečekaná návštěva, nebylo ještě poledne. Třeba mě tu podrží a propustí, prostě jen chtějí prohledat dům. Nebo se ten, kdo se chtěl se mnou setkat, nedostavil proto, že má moc povinností? Nakonec jsem si vybral docela optimistickou možnost, totiž že mě zavřeli, abych změkl. Přemýšlením a zoufalstvím prostřednictvím nezákonného omezení svobody snadno nahlédnu že je lepší poflakovat se v ulicích, třeba i s růžovými palmami, než strávit život v temnici. Nu, temna tady moc nebylo. Přijatelně. Ani hudba mi moc nevadila. Chudáci zapomněli, že jsme svého času absolvovali únavná speciální cvičení – po tolika letech hloupé tělo ještě nezapomnělo staré návyky. Co se dá dělat, když se doslova nedá nic dělat? Pro klid svědomí jsem obešel celou místnost a poklepával na stěny. Nic. Plná zeď. Zato jsem nohama nahmatal kousek podlahy, který mi připadal zvlášť měkký, ulehl jsem na něj a rychle upadl do spánku, kterého není nikdy dost – ani na vesmírné lodi, ani tady při způsobu života, jaký už jistou dobu vedu.

Sny bývají zřídka tak výrazné jako byl tento. Zdálo se mi, že se nečekaně objevila Eri, jako by se náhle a bez hluku zhmotnila uprostřed pokoje. Sledoval jsem její zjevení stojící u stolu v nejistotě, jestli je to ona nebo zda pokojem obchází jen její fantom, dotýká se věcí a přemítá, jak mě po tak dlouhé rozluce oslovit. A naráz zanechala nesmyslné činnosti a ocitla se krok přede mnou, viděl jsem její usměvavý obličej, jako by ji můj zmatek pobavil. Bál jsem se vydechnout, abych nezahnal zjev Eri, zaplňovala mě bezbřehá radost, že se všechno urovnalo a teď si budeme vychutnávat rodinné štěstí, které tak krátce pobylo pod naší střechou.

Tak ty ses vrátila, řekl jsem, a ona odpověděla: vrátila a až do smrti tě neopustím. Tak jsme si dlouhou chvíli sdělovali své samozřejmé vzájemné záměry, ve snu, který neví, co je to logika ani plynutí času, až mě, starého lišáka, na téhle selance něco znepokojilo. A kde je Kai? Jakmile jsem se na to zeptal, Eri hned zaujala odstup, jako bych porušil nějaké tabu. Kai? Ach, má se dobře, netušíš, jak vyrostla, trval jsem na tom, že ji chci vidět a v tomto bodě dokonce došlo k výměně názorů. Musel jsem přijmout, že čeká ve vedlejším pokoji, všechny jsem je spěšně proběhl a pokaždé jsem měl pocit, že těsně před mým příchodem se odtud někdo vzdálil, protože ve vzduchu ještě visela diskrétní stopa něčí přítomnosti. Nikde nebyla a už jsem si byl skoro jistý, že tady něco nehraje, chtěl jsem se obrátit na Eri pro vysvětlení, ovšem Eri zmizela stejně záhadným způsobem, jako se objevila, a já jsem se ocitl na Prométheovi a věděl jen to, že musím něco spěšně udělat. Patrně šlo o každodenní zaměření bety Jižního kříže, abych zjistil, jestli dodržujeme kurz. Eri – co je to vůbec za jméno? Jak mě napadlo?

Někdo mnou zacloumal. Už vstávám, Olafe, chtěl jsem říct, vždyť vidíš, že nespím – když vtom jsem si vzpomněl, kde jsem. Jedna gorila se ke mně skláněla, ostatní muži stáli opodál a se zájmem přihlíželi. Nedokázal jsem poznat, jestli jsou to titíž, co mě sem přivedli, nebo už nastoupila druhá směna, dokonce mi připadalo, že se usmívají. V tom byla právě potíž: všechno bylo nejasné, nedůležité, zakamuflované, mnohokrát jsem si myslel, že se už orientuji – a dříve nebo později nastala situace, že jsem o tom zapochyboval. Ani tentokrát jsem nevěděl, jestli mám vyskočit, vrhnout se na ně a pár jich zmlátit, než mě omráčí parastatickou zbraní, nebo předstírat, že se nic zvláštního nestalo, protože takové zacházení je pro mě normální a není důvod se vzrušovat. Byl jsem zvyklý spát na různých místech a v různých denních i nočních dobách – ale to nemuseli vědět.

„Vstaňte, Breggu,“ přikázal jeden muž ze skupinky, podle hlasu jsem poznal, že je to týž jako předtím. Jako bych potkal starého známého. Vyskočil jsem z polohy vleže rovnou do stoje a s uspokojením zaznamenal, že ztuhli a semkli se, potom pomalu uvolňovali napětí. Báli se mě? Navzdory těm wunderwaffe po kapsách? Tento postřeh mě pobavil.

Už předtím jsem zpozoroval, že přišli z druhé strany, ne z chodby, vchod, který použili, lákavě zval. Podle jejich rozestavení jsem poznal, že mám jít, za vchodem byl pokoj, zařízený typicky, tedy zlatě se šedobílými pruhy, uprostřed pak trůnil velký tmavý stůl se zlatými klikyháky vpředu. Za stolem seděl načuřený chlápek středního věku. Stráž mě zastavila u vchodu, muž mě však vyzval, abych zaujal místo naproti němu. Stála tam obyčejná židle, na kterou jsem mlčky usedl.

„Hal Bregg?“ řekl a pečlivě si přitom prohlížel své propletené prsty. „Nakonec jste se k nám dostal.“

Podivně protahoval hlásky, jako by mu vlastní slova působila nepochopitelné potěšení a snažil se je vychutnávat co nejdéle.

„K vám – to znamená kam?“ zeptal jsem se a snažil se neprojevovat vzrušení. „A proč?“

„Otázky tady kladu já. Zapamatujte si to.“ Počkal, jako by ode mne očekával protest, ale zklamal jsem ho. „Očekávám, že budete rozumný.“

„To znamená?“

„To znamená, že budete mluvit.“

„Samozřejmě. O čem?“

Zdálo se, že ho má slova zarmoutila. Muži za mnou ostatně vše slyšeli. Když jsem se tam však otočil, nikoho jsem nespatřil. Také vchod tiše zmizel ve zdi.

„Podle mého názoru máte nesprávnou představu o naší realitě. Připadá vám, že jsme společností měkkých a duševně slabých bab, ve které vy jako titán ducha i těla máte privilegované postavení. Uvěřil jste, že smíte všechno jako nadělověk, který sestoupil do tohoto slzavého údolí z hvězd, a tento status využíváte bez nejmenších ohledů. Je však nejvyšší čas pochopit, že jste se stal obyčejným členem této společnosti se všemi důsledky, které z toho vyplývají. Musíte konečně nahlédnout, že tato společnost se nebude přizpůsobovat vám, ale naopak. Jestli to pochopíte a dokážete to akceptovat, půjde nám to mnohem rychleji.“

„Chápu,“ ujistil jsem, „ale nevím, jestli to dokážu akceptovat. Víte co? Půjde nám to mnohem rychleji, když místo tlachání a okolkování povíte rovnou, o co se jedná.“

„Když si to přejete?“ zvedl hlavu a já s údivem zjistil, že není vůbec podrážděný. „Vlastně jde o to, že nás velice zajímá tajná organizace, kterou jste vytvořil spolu s několika společníky z bývalého Prométhea a Odyssea. Sdělte nám cíle této organizace, prostředky, kterými disponuje, organizační schéma a kanály pro pašování lidí a prostředků. Jakmile nám to všechno povíte, možná vás propustíme na svobodu.“

„A když nepovím?“

„Pane Breggu, případ je příliš vážný, než abychom se škádlili. Vládnu prostředky, kterými vás mohu donutit ke spolupráci. Takové velké, solidní tělo vydrží hodně, než se vám podaří umřít.“

Zatřepal jsem hlavou, protože mi připadalo, že jsem se přeslechl.

„A nenapadlo vás, že z nebožtíka je hodně obtížné něco vytáhnout? A to nemluvím o tom, že na velkém povrchu jsou synapse rozložené dál od sebe?“

Nevěděl jsem, jestli je to pravda, ale pokusil jsem se ho zmást. Moc mu to nevadilo. Nevěděl. Koupil to – nebo přemítá, jestli nevtipkuji?

„Jde o zatčení? Mezi námi, něco takového jsem čekal. i když ne tak špinavým způsobem… takže jsem trošku připraven. Vlastně mě udivuje, že jste to tak dlouho odkládali. Nebylo to jednomyslné, že?“ Začal jsem se rozčilovat, proto jsem zpomalil tempo a dál mluvil už klidněji. „Nechci být nediskrétní, ale jak vlastně zvládáte mokrou práci, kterou mě strašíte? Nalezli jste nějaké škvíry v té své betrizaci? Nebo potají popíjíte to své mlíčko… perto nebo jak se jmenuje… přiskočíte, delikventa bleskově zmlátíte, dokud lék ještě působí, a potom dozadu a znovu si cvaknout? To je skutečná fuška, žádný výslech se starém, totalitním stylu. Víte co? Fyzické bolesti se nebojím… viděl jsem a zakusil takové věci, o jakých se vám ani nesnilo. Všechny nebyly příjemné. Také bych mohl zkusit nějakou dobu nepustit vaše lidi k sobě, i když si uvědomuji, že by to byla doba omezená.“

„Nepřehánějte, Breggu. Pokud jde o bolest, vydržíte přibližně stejně jako obyčejný člověk a ani o špetku víc.“

Po tomto prohlášení vypadal spokojeně, jako by bylo shrnutím našeho setkání. Rozhodl jsem se změnit taktiku.

„Nejde o to, jak hodnotím vlastní odolnost vůči bolesti. Chcete snad diskutovat právě o tom? Úvodem vás však musím ujistit, že pokud se mě někdo dotkne s nepřátelským záměrem, nedozvíte se ode mne ani to, jaké mám číslo bot, abych použil slova klasika.“

Udělal pohyb, jako by se chtěl vyklonit přes stůl a prohlédnout si mé boty, ale udržel se.

„Docela slušný projev,“ ocenil klidně. „Jedno mě však těší, totiž že jste se nezapřel a nehodláte se vzdát výřečnosti.“

„A proč bych se měl něčeho vzdávat? Z jakého důvodu? Vždyť vidím, že je to všechno jen tak. Taková hra, ne?“

„Cha!“ prskl. „Z čeho tak soudíte?“

„Třeba z toho, že se chováte jako poloviční amatéři. Dokonce jste se mě ani nepokusili prohledat,“ postěžoval jsem si.

„Nebylo třeba. Dobře vím, co máte u sebe.“

„Opravdu. To mě zajímá.“

„V pravé kapse kousek tužky za půl itu, v zadní kapse načtyřikrát přeložený list s nějakými čísly. Kde jste pochytil tak archaické metody? Kdybychom chtěli, při troše snahy bychom se dozvěděli i to, jaká jsou to čísla.“

„Ale to, co znamenají, už ne. S tím byste měli potíže.“

Chvíli mlčel.

„Breggu, proskenovali jsme vás dvakrát, když jste vstoupil. Vím, kde máte plomby a jaké, i co je trvale pryč. V hrudním koši máte kovovou střepinu – ta je odtamtud?“

„Zásah z plynové pistole. Přes skafandr.“

„Hezky jste se bavili za peníze daňových poplatníků, viďte. A co – bolelo to?“

„Zatraceně.“

„Nechtěl byste to prožít podruhé, že? Snadno vám můžeme zajistit zážitky podobné úrovně. Pár kabílků do toho plíšku, špetku proudu… vydržel byste bez řvaní?“

Pomalu jsem začínal mít tohoto hovoru dost. Ať je, co má být.

„Děláte ze sebe hajzlíka, nebo jím doopravdy jste?“ sykl jsem. „Tak sem pusťte ty svoje pochopy, je čas si protáhnout údy na humanoidních betrizovaných objektech. Tyto zdi bohužel uvidí jatka… máte vzadu hadici, abyste spláchl krev? Cože, je vám mdlo? Není vám dobře? A kde máte termosku s pertem?“

K žádné rvačce samozřejmě nedošlo, chlapík za stolem zbledl a rozkašlal se, jako by dostal křeče. Mli-mli. Tak to nazval Olaf… Pohlížel jsem na jeho muka beze stopy soucitu, ale v nejistotě, jestli bych mu přece jen neměl poskytnout první pomoc, a možná bych se k tomu i odhodlal, protože samaritánské reflexy mám odjakživa, ale nevěděl jsem, co bych měl udělat. Hladit ho po pleši? Než jsem se však k něčemu rozhodl, odkudsi zezadu vyběhl zneklidněný muž, mnohem mladší, ale oblečený stejně, strčil mu do úst nějakou pilulku a dlouho ho napájel z láhve, kterou držel v druhé ruce. Strážci popadli „mého majora“ – tak jsem si ho pojmenoval – a celého roztřeseného ho odvedli z pokoje. Nový příchozí na mě vyčítavě pohlédl a zaujal jeho místo.

„Tak vidíte, kam vede váš vzdor. Odstoná to.“

„Tak ať změní zaměstnání, když je tak citlivý. A mé zdraví vás nezajímá?“ zažertoval jsem. „Taky se necítím nejlíp.“

„Jste pořádnej bejk, kterému nic nebude. Nestydíte se? Vyšetřovatel tak citlivý, jako je Arvin… se z toho hned tak nevzpamatuje. Copak by vám ublížilo spolupracovat hned od začátku pro dobro společnosti, jejíž pohostinnosti bez ostychu využíváte?“

„Spolupracoval bych,“ ujistil jsem, „ale ten pán mi vyhrožoval mučením a smrtí.“

Pohlédl na mě, jako bych řekl něco nevhodného.

„Breggu,“ pronesl tónem, jakým se mluví na rozmazlené děcko, „nepoznáte žert?“

„Připadalo mi, že poznám. Až dodneška.“ Zjistil jsem, že už mě to celé nebaví a nehodlám tady dál vysedávat. „Mám návrh: povíte mi, o co se jedná, a já se vám pokusím pomoci do té míry, jakou dokážu, potom odtud odejdu, vezmu si glider a pojedu rovnou domů. Souhlas? A vy také půjdete za ženou, propustíte tu udatnou partu a všichni budou spokojeni.“

Přímo zazářil.

„Tak vidíte, Breggu, když chcete, tak jednáte konstruktivně! To jste měl hned!“

„Tak začínáme. Povězte, o co je jedná.“

„Vyšetřovatel… tedy Arvin, vám nic neřekl? Nemyslel jsem si, že je tak tajnůstkářský. Mně vždycky připadal otevřený, ale třeba se v poslední době změnil… proto možná ta náhlá indispozice?“

„Přejděme k věci, pane?“

„Zorg. To je zkratka od Zorgass, na konci dvě s. Jako u vás dvě g. Nepochybuji, že se domluvíme, nejen tím jsme si podobní. Co tedy říkáte? Že se vás Arvin na nic neptal?“

„Ptal neptal…“

„Tak proč jste mu neodpověděl? Lidem se má odpovídat, když se ptají na něco, co víte.“

„V tom je právě problém, ptal se na takové věci, že jsem vážně uvažoval, jestli se tady někdo nezbláznil.“

„Ale, Breggu,“ odsunul se znechuceně od okraje stolu. Chvíli mě provrtával pohledem. „Naznačujete, že v naší instituci, která se tak zasloužila o lidstvo, pracují nerozumní lidé? Měl jsem lepší mínění o vaší legendární inteligenci...“

„Pane Zorgassi,“ řekl jsem, „zanechte těch kydů. Můj čas je cenný. Mluvme konečně o důležitých věcech.“

„Váš čas patří nám, Breggu, nezapomínejte na to. V jednom se určitě shodneme: je také mou skrytou touhou přejít co nejrychleji k důležitým záležitostem. Ujišťuji, že to záleží jen na vás. Nu? Jsem jedno ucho.“

Nevěřícně jsem potřásl hlavou.

„Upřesněte, co vás zajímá. Položte otázku.“ Připadal jsem si hloupě, jak jsem se sám domáhal výslechu.

„Zajímá mě přesně totéž, co mého kolegu. Už jste zapomněl, co to bylo?“

„Jistě. Zapomněl.“

Zářivý úsměv na tvářích mu ztuhl a postupně zhasl.

„Copak, máte potíže s pamětí? Zajímá mě, Breggu, otázka tajné organizace, kterou jste založil s kolegy, astronauty na penzi z lodí Prométheus a Odysseus. Sdělte mi, kdo do ní patří, jak jste verbovali členy, o čem se mluvilo na schůzích a jak jste chtěli podkopat základy společenského zřízení, které zde šťastně vládne už sto let. Povězte mi všechno, já to nahraji, položím vám pár upřesňujících dotazů – a budete volný. Nuže?“

„To bude nějaký paranoidní nesmysl. Neexistuje a nikdy neexistovala žádná tajná organizace. Nesešli jsme se od té porady, na které vyšlo najevo, že ona výprava, kterou jste slíbili Gimmovi, Thurberovi a dalším, je jeden velký bluf. Že jste pouze chtěli odvést naše frustrace od toho, co jsme tady našli.“

„Asi od nás chcete příliš mnoho, Breggu. Uvědomujete si, co taková výprava stojí? Ve vaší době se o tom hodně diskutovalo… Povězte mi, ve jménu čeho by lidstvo mělo dávat lví část svého potenciálu na realizaci choutky takových lidí, jako jste vy, Gimma nebo Thurber?“

„Nechci letět. Mám vesmíru dost.“

„Jednou máte dost a jindy ne. Četné historky, které jste rozséval, nasvědčují něčemu docela jinému – chorobné nostalgii po hvězdách. Popřete to? Teď tu deklarujete touhu zůstat na Zemi, a jinde vzdycháte po těch nádherných okamžicích, kdy jste lezl po Arderu nebo létal nad Arkturem. Jak tu dvojznačnost vysvětlíte?“

„Normálně. Člověk je plný rozporů.“

„Dobrá, ještě se k tomu vrátíme. A co se stalo s vaší ženou Eri a vaším dítětem?“

„To bych sám rád věděl.“

„Nemáte na ně kontakt?“

„Ne. Eri mě opustila krátce po narození Kai. Pohádali jsme se… radikálně se lišíme v názoru na betrizaci.“

„A takový muž jako vy, plný principů, zamilovaný do Eri tak, že jste ji přebral jinému muži, jste s tím odchodem bez námitek souhlasil? Měl jsem lepší mínění o historkách, které o tom vymýšlíte.“

„Bez námitek ne. Odporoval jsem, dokud jsem mohl. Ale žena, jak možná víte, vždycky prosadí svou. A když se rozhodne odejít, nezadrží ji ani sto ďáblů.“

„A vy ji pořád milujete, že?“

„Jistě. Alespoň si to myslím.“

„Nepokoušel jste se ji hledat?“

„Pokoušel. Bezvýsledně. Toto je velká planeta.“

„Nějak vaše pátrací schopnosti upadají,“ poznamenal sarkasticky. „Budiž. Teď vám navrhuji malý myšlenkový experiment. Uvažme spolu hypotetický případ někoho, kdo si z celého srdce přeje, aby jeho dítě nebylo betrizováno. Za tím účelem si pořídí lékařské vysvědčení, což není nijak obtížné, hlavně pokud jde o holčičku. Jak jistě víte, betrizace není dokonalá a asi dvě procenta případů končí neúspěšně. Na tak složitou biologickou metodu to není moc, takový zákrok je možné pokládat za skoro vydařený. Jenže lidé vidí jen ty zástupy mrzáků, které by bez lékařského zásahu byly normálními lidmi. Nejprve nedokonale betrizované zavírali do speciálních táborů, odkud hromadně prchali a rozsévali zkázu a zmatek v klidném světě. V oficiálních historických dokumentech se o tom samozřejmě nedočtete ani slovo. Potom se v takových pochybných případech stále častěji od betrizace upouštělo, nahrazovala ji chemie a speciální výchova.“

„Myslím, že dost drakonická. Po návratu jsme v Adaptu dostali takové přístroje… hypnagogy. Já jsem jej nepoužil, ale Olaf Staave vyslechl nahrávku v bdělém stavu, přestože to návod zakazuje. Tyto hypnagogy slouží k indoktrinaci během spánku, a jejich úroveň je otřesná. Normálně myslící člověk by se do smrti styděl, že jeho bližní něco takového používají.“

Poslouchal mě s odporem a odsunutím od stolu zdůraznil, jak velice se ranou nesouhlasí. Ale nepřerušoval mě.

„A pokud jde o onen hypotetický případ, o kterém jste se zmínil: podporuji toho otce nebo oba rodiče z celého srdce. Sám bych tak postupoval, nebýt poctivosti, která mi nedovoluje žádné machinace. Naštěstí mě Eri ušetřila volby svým samostatným rozhodnutím.“

„Ano?“ usmál se skoro sympaticky. „Tak poslouchejte dál. Matka zmizela i s dítětem, a otec zůstal takříkajíc k dispozici. Dohodli se v tajnosti, úřadům před nosem, a zřejmě si připadali mazaní. Samozřejmě se potají kontaktovali, což naše agenty přivedlo na stopu.“

„A co se s nimi stalo?“ pokusil jsem se o normální tón. „Jako neodpovědní rodiče pochopitelně ztratili právo na dítě, které jim bylo odebráno. Na betrizaci bylo samozřejmě pozdě, na převýchovu naštěstí ještě ne.“

„Proč mi to povídáte?“

„Abych ve vás vyvolal patřičné úvahy. Z vašeho hlediska je to dost poučná historie. A propos betrizace… Z hlediska potřeb společnosti se ta dvě procenta hodí, Breggu. Dokonce bych řekl, že jsou přímo nezbytná. Civilizace potřebuje lidi pro různé služby, které udržují status quo, lidi ničím neomezené… protože betrizace přece jen znamená omezení, co si budeme namlouvat. Nemyslím na odvážné průzkumníky mořských hlubin nebo vesmírných propastí… k tomu se výtečně hodí automaty. Abych nešel daleko: na mém místě se takoví lidé neobyčejně osvědčují.“

Vydechl a z obličeje mu zmizel úsměv. Nahradila ho jakási tvrdost, neústupnost, kterou bych u něj předtím nečekal.

„Breggu, nežvaňte mi tady o tajném popíjení perta, protože nás děsí krev nebo přerážení kostí. Lidé jako Arvin s tím možná mají potíže, ale my mladší tuto slabost nemáme. Rozumíme si?“

„Čemu se tady nedá rozumět?“ pokrčil jsem rameny. „Vyjádřil jste se jasně. Jenom přemýšlím, proč mi tady jinými slovy opakujete to, co mi už stačil říct váš předchůdce?“

„Abyste si uvědomil, že nežertujeme. Pořád mi připadá, že máte potíže pochopit a přijmout tuto očividnou pravdu.“

„Takže používáte starý dobrý trik s hodným a zlým vyšetřovatelem, kteří jsou zdánlivě proti sobě a přitom usilují o totéž. Jestli vás to zajímá, znám to z literatury. Bude zajímavé, jak zvládnete své herecké úkoly.“ Neomaleně jsem zvedl ruce a protáhl se, až mi zapraštěly kosti. Taková doba bez pohybu. „Smím jít na záchod?“

Dovolil nerad. Toaleta byla samozřejmě v oválné místnosti, kde jsem předtím musel čekat. I tentokrát zazářilo perleťové světlo a mě napadlo, že si budu muset na tuto barvu zvyknout. Na jednom konci místnosti vyrostla mísa, pisoár a výlevka. Přiblížil jsem se a ještě jsem ani nezačal, když mě něco zarazilo: změnilo se osvětlení nebo co? Otočil jsem se: vchod prostě nehlučně zarostl. Opět jsem byl uvězněn a sám.

Když jsem se pouštěl do všech těch činností, které člověk obvykle provádí na toaletě, napadlo mě, že neviditelné kamery přenášejí můj obraz tam, kde Arvin a Zorgass spolu s dalšími odvázanými bejky obdivuji mé chování. Bez ohledu na to jsem udělal, co jsem chtěl absolutně beze studu – kdo létal, naprosto jej ztratil během tak zvaných cest do vesmíru. Potom jsem začal uvazovat jak naložit se zbytkem volného času, ale to je problém se kterým se nepřetržitě potýká každý, kdo strávil pul života vesmírnou nudou, takže i s tím jsem si poradil. Pocitoval jsem potřebu pohybu, a protože ve srovnání s nepatrnosti vesmírných místností měla má cela rozměry přímo hangáru, běhal jsem z jednoho konce na druhý, vybíhal na stěnu přibližně do poloviny výšky, odrážel se a saltem dopadal na nohy.

Hned po návratu z Fomalhautu, čili před sedmi lety – jak ten čas letí – by mi to nedělalo potíže, tentokrát jsem se i zpotil.

Pokoušel jsem se šlápnout na strop, kde jsem předpokládal ony tajné kamery, ale málem jsem si přitom srazil vaz, takže jsem toho nechal. Cvičení jsem opakoval, dokud jsem se neunavil, ošplíchl jsem se ve výlevce, utřel se do košile, protože zde nebyly ručníky – a skoro šťastný jsem ulehl na původní místo.

Chytrý trik se spánkem je třeba používat přiměřeně. Znám lidi, kteří umí spát bez přerušení, ale já k nim nepatřím. V takovém případě přemýšlím – s otevřenýma nebo zavřenýma očima, jak chci. Protože verze s kamerami se mi zalíbila, rozhodl jsem se dělat, že spím – je to způsob, jak protivníka splést a sám se schovat.

Zorgass měl samozřejmě pravdu, když se domníval, ze jsme se s Eri domluvili. Přesvědčil jsem ji, sice s potížemi, ale raději bych dítě neměl vůbec, než abych je zanesl do betrizátoru. Proto dost dlouho – rok či dva – jsme děti neměli přestože jsme o tom občas hovořili. Další věc, která mě štvala, byla nutnost skládat jakési „rodičovské“ zkoušky nutné pro vydání souhlasu k početí. Domníval jsem se, že podstata této procedury netkví ve zkoumání rodičovských dispozic – i když jsem pochyboval, že je všichni lidé mají – ale ve vytvoření důkladného systému evidence novorozeňat, aby se jen málokomu podařilo uniknout betrizaci. Při nesplnění povinností nenásledovaly hrozné tresty, spíše se apelovalo na vědomí odpovědnosti (samotná betrizace byla údajně dobrovolná), ale i tak jsem se divil, že někdo ještě chce plnit rodičovské povinnosti.

Úřady si ostatně musely uvědomovat populační brzdy, protože přirozený přírůstek byl už dlouhé roky záporný, společnost zřetelně stárla, a v ulicích to nebylo patrné jen díky vysoké úrovni kosmetiky a všeobecnému používání omlazujících léků.

Rozmlouvali jsme převážně v posteli. Pro hovory se ženou je postel nejlepší. Vždycky se tam k něčemu dospěje, v nejhorším případě k orgasmu. Když slyším, že žijí lidé, kteří si neváží terapeutické role tohoto nábytku pro manželský život, jsem znechucen, ani za nic bych si s takovou sufražetkou nic nezačal.

Právě tam jsme jednou vědomě a dobrovolně počali naše dítě. Potom jsme leželi mlčky, neboť jsme dobře věděli, co to znamená – že konečně musíme vystoupit s otevřeným hledím proti řádu, který nepřijímáme, vzdát se pohodlného, bezstarostného života, možná dokonce sbalit krámy a prchnout. Uvažoval jsem, jestli se to vyplatí, přestože jsem na druhé straně dobře věděl, že život kalkulacím moc nepodléhá. Dítě jsme však chtěli oba a uvědomovali jsme si, že pokud budeme toto rozhodnutí odkládat donekonečna, nakonec zestárneme a místo lásky se objeví výčitky, kdo je víc vinen. Proto jsem se ani nepohnul, naplněn báječnou rezignací: je rozhodnuto. Vstoupili jsme na válečnou stezku.

„Hale,“ řekla Eri tiše, „ještě můžeme ustoupit. Jestli nechceš?“

Věděl jsem, co má na mysli. Pilulky se čtyřiadvacetihodinovou účinností znemožní zárodku uhnízdit se v děloze a další vývoj…

„Ne,“ objal jsem ji a přitáhl k sobě. „Co ma být, to bude.“ Potom jsem dodal: „Přece se nemůžeme skrývat věčně.“

„Hale?“

„Ano?“

„Musím se ti k něčemu přiznat.“

Chystala se k tomu hrozně pomalu, protože žádna žena se nevyznává snadno. Řekl jsem tedy:

„Když musíš, tak musíš.“

„Vzpomínáš si, jak jsi tehdy přijel do Klavestry. Přivezli nás tam jen hodinu před tebou. Stěží jsme se stačili ubytovat. Bylo to naaranžováno tak, že ses objevil v naši nepřítomnosti, a my jsme předstírali, že se vracíme z města.“

„Kdo vás přivezl?“

„Nu… agentura. Marger nebyl můj muž ani známy. Měli jsme jen předstírat novomanžele a prakticky veškerý čas jsme trávili sledováním… nejdříve tebe a potom i Olafa.“ Uslyšel jsem, jak ulehčené vydechla. „Zlobíš se?“

Prudce jsem se posadil a potom opět velice pomalu ulehl.

„Proč mi to povídáš až teď?“

„Nepověděla bych ti to do smrti. Připadalo mi, ze nesnesu pomyšlení, že mě odsoudíš. Ale teď… je tomu jinak. Nesmím před tebou nic skrývat.“

Mlčel jsem. Tak je to tedy. Měl jsem to čekat. Jak jsem si mohl myslet, že mě z Adaptu pustí tak snadno samotného do tohoto složitého světa, bez dozoru ci ochrany vždyť jsem mohl snadno někomu ublížit nebo sam utrpět úhonu. Takže mé bloudění na terminálu nebylo nahrané? Chtěli si otestovat, jak si poradím – nebo je zajímalo i to, co dokážu? Nezkoumali mě, ale nevypočitatelnost podobných bytostí? Byli snad všichni lidé na mé cestě, Nais, Aen Aenis a její společník, potom doktor Buffon, který mě zkoumal, mladá psycholožka z Adaptu, která mě navštívila v hotelu Akatron, šedivý Roemer… vládními agenty? Ne, to je nesmysl. Ale někteří z nich? To je docela pravděpodobné. Když jsem tedy zatoužil po dovolené s bazénem a hrstí toho skleněného prosa v kapse, ve které se změnily knihy, co je samozřejmějšího, než mi podstrčit místo i se spolubydlícími? Pro všechny případy je dobré na člověka vidět. Jednali s ostatními stejně? S Olafem, Thurberem, Gimmou? S Vabachem?“

„Dosud tomu bylo jinak,“ pokračovala Eri. „Mohla jsem tě omrzet a mohl jsi mi říct, abych odešla. Ale teď… máme dítě. Jsem s tebou v dobrém i zlém. Teď už mě nemůžeš jen tak… opustit.“

„Neopustil bych tě, Eri. Ale proč jsi mi to proboha neřekla dříve? Vždyť jsem se mohl všeho domáknout… a myslet si, že jsi se mnou zůstala proto, abys mohla plnit svůj úkol! Jak se to odborně nazývá? Účastnické sledování?“

„Hale, nechci, aby sis myslel, že jsem se do tebe zamilovala… a šla s tebou do postele jen proto, abych tě mohla lépe sledovat. Bylo to tak… spontánní.“

„Vím, Eri, vím. Byl jsem u toho.“

„Hned potom, jak jsme se vzali… vzpomínáš? Sdělila jsem jim, že jsem se do tebe zamilovala a že ruším úkol, který mi dali. Nemůžu ho dál plnit. Musela jsem volit mezi loajalitou k nim a tebou.“

„A co – souhlasili okamžitě? Dobře, řekli, byla jsi výborná agentka, Eri, ale teď sbohem. Přecházíš do klidu. Určitě ti popřáli štěstí na nové cestě životem a pohladili tě po hlavě?“

„Neutahuj si ze mě, nebylo to lehké. Samozřejmě, nechtěli o rezignaci ani slyšet. Ustoupili, až když jsem jim pohrozila, že ti všechno povím. Tak jsme uzavřeli dohodu: Propustí mě, ale nesmím ani pípnout.“

„Ale stejně se na tebe občas obrátili, vid?“

„Jak to víš?“

„Něco vím, něco se domýšlím. Vzpomínáš si na toho chlápka, kterého jsem shodil ze schodů? Tehdy jsem byl přesvědčen, že je to nějaký záletník, a on to byl agent!“

„Hodně jim na tobě záleželo, Hale.“

„Opravdu? Tak proč si nepřišli promluvit jako rozumní lidé – paní Breggová, jde nám o to a o to, můžete laskavě vysvětlit – ale oni neustále zkoušeli různé uskoky? Taková je totiž přirozenost této organizace – neustále se schovávat ve stínu. Nic se nedá vyřídit přímo, pořád se musí kličkovat…“

„A nenapadlo tě, že nevědí, co mají od vás chtít? Bojí se vás, nevědí, čeho jste schopní. Podle jejich názoru jste nevypočitatelní, schopní všeho – chtěli vás nejdříve poznat, než rozhodnou o vašem osudu. Zdaleka nebylo jisté, jestli vám dovolí vmísit se mezi lidi, že vás nezavřou do ústavů jako vězně!“

„Víš o tom něco?“

„Jen to, co jsem letmo zaslechla. Víš, všichni o vás mluvili a dokonce jsem byla pyšná, že právě mě vybrali ke sledování tak nebezpečného člověka. Kdybych tenkrát věděla, jak to pro mě skončí!“

Usnula mi po boku a já pořád přemítal o tom, co mi pověděla. Před očima mi procházel dlouhý průvod osob, se kterými jsem mluvil, od Adaptu až po výrobce svetru. Jsi naivka, vyčítal jsem si, takového hledat s lucernou ve dne. Vždyť je nad slunce jasnější, že pokud se do betrizovaného světa vpustí dvacítka zdravých, nebetrizovaných mužů v plné síle, navíc sexuálně vyprahlých, jejich životní dráhu budou lemovat četné konflikty všeho druhu! Taková dvacítka chlapů znamená potenciální ohrožení společenského řádu v neznámém rozsahu – a z opatrnosti je nutné očekávat to nejhorší. Z tohoto pohledu není nic divného, že si nás vzali na mušku, divnější by bylo jen to, kdyby všechno nechali běžet svou cestou. Řád, stabilita společnosti, jsou pro ně posvátné. K čertu, musím uznat, že na jejich místě bych nepostupoval jinak. Jak k nim tedy můžu mít výhrady?

První měsíce, kdy těhotenství nebylo ještě znát, jsme se věnovali horečným přípravám. Různými cestami, od lidí i institucí, jsem se dozvídal víc fakt o systému betrizace. Byl skoro stoprocentně nepropustný – ovšem každý systém, v němž něco závisí na lidech, má mezery. Půl roku mi trvalo hledání lékaře, který za peníze – šlo o dvacet tisíc itů – napsal, že pro naše dítě je betrizace ze zdravotních důvodů nebezpečná. Tím to nekončilo, protože po takovém rozhodnutí ožívaly četné verifikační komise a vzhledem k nedostatku činnosti se vrhaly do detailního zkoumání našeho případu. Na podplacení všech jsem neměl prostředky ani za předpokladu, že by se to dalo technicky zvládnout. Rozhodl jsem se tedy, že se vrátím ke kariéře realisty a zavolal jsem Aen Aenis, se kterou jsem předtím realizoval dvě představení. Obě byla průměrná, ale vynesla mi nějaké peníze, v kruzích fanoušků tohoto umění jsem dokonce začal být slavný. Nostalgicky jsem vzpomínal na dvacet šest tisíc itů, které jsem dostal za deset let na palubě plus úroky za sto let (nepříliš vysoké, protože inflace prakticky neexistovala), kdežto dvě hry pro reál mi vynesly hodně přes dvě stě tisíc za přímé přenosy a reprízy. Kdyby se mi však podařilo přidat ještě stovku, cítil bych se jistěji.

Uvědomoval jsem si, že má hvězda realisty hasne, aniž zazářila naplno – prodávala mě především moje exotičnost, svalnaté tělo a tělesná zdatnost, nikoli umělecké schopnosti, které jsem neměl. I když vedle Aen Aenis jsem i v této oblasti dělal pokroky. Druhá vtíravá obava z té doby spočívala na zjištění, co tady znamená zrození dítěte a jeho ochrana před zmrzačením, které všichni kolem pokládali za vyšší dobro a nutnost. Průměrný obyvatel Země neměl ve srovnání se mnou ani poloviční šanci, že vyjde z konfrontace se systémem vítězně. Možná proto se do ní nepouštěli a třeba jim ani myšlenka na ni neuvízla v hlavách.

Čas letěl a já neměl žádný rozumný plán postupu. Nakonec jsme jednou po zkoušce s Aen popíjeli a v návalu slabosti jsem se jí svěřil se svými trampotami. Potom mi vstaly vlasy hrůzou, co se mohlo stát, kdybych narazil na agentku – ale Aen měla v této společnosti výjimečná práva a při dalším hovoru se mi dokonce přiznala, že se sama vyhnula betrizaci díky vlivným rodičům, a perto při našem prvním setkání pila jen proto, aby se neprozradila. Právě Aenis mi poradila, abych pro Eri a maličkou sehnal falešné osvědčení o betrizaci (už jsme věděli, že to bude holčička), a potom obě poslal na nějaké vzdálené místo, třeba do Klavestry, kde se o ně nebude nikdo zajímat. Od té chvíle půjde jen o to, aby se nic neprozradilo a dítě nám nebylo odebráno za účelem dlouhodobé a vražedné převýchovy, která by jeho osobnost naprosto zničila.

Porod provedl slušný doktor Buffon, kterého jsem zasvětil do spiknutí.

Nevzal žádné peníze, proto jsem mu slavnostně slíbil, že pokud se něco prozradí, budu tvrdit, že jsem v úloze porodníka vystoupil sám, aby to bylo pravděpodobnější, Buffon mi poskytl patřičné školení. Falešné dokumenty a zápis dítěte do registru si vzala na starost Aen, stálo to tolik, že můj kalster málem zkolaboval. Aby to nevzbudilo podezření v Omnoloxu, od jisté doby jsem deponoval menší částky na jiných kalsterech, což bylo pro člověka s mými příjmy v této společnosti běžné. Jak tomu obvykle bývá, přísné zákony platily pro plebs, kdežto elita nalézala tisíce výmluv, jak se předpisům vyhnout. O své úloze a pozici v této hře jsem uvažoval s melancholií a často jsem si před zrcadlem kladl otázku: jak je to s tvými zásadami, hochu – ale opravdu jsem neviděl jiné východisko.

Náš chytrý plán by se možná podařil, kdyby Kai zvládla svůj temperament. Jezdil jsem do Klavestry pravidelně, někdy přijela na chvíli Eri s maličkou za mnou, vzhledem k obludnosti zločinu, který jsme spáchali, se to dalo vydržet. Smůla chtěla, že při hře na pískovišti naše nebetrizované dítě praštilo jiné lopatkou, proseklo mu kůži a způsobilo modřinu. Eri se pokusila konflikt urovnat, ale pěstounce toho usmrkánka něco došlo: rozhodla se zjistit, kde se v našem potomkovi bere tolik agresivity, když betrizace podobné sklony bezbolestně likviduje. Jednoho večera se u mě objevila vzrušená Aen, přikázala všechno sebrat a odjet, a cestou mi vysvětlila, o co se jedná. Mechanismus spuštěný nepatrným incidentem se probudil, stejně jako horlivost kontrolorů. Stejný glider naložil Eri a Kai, vzpomínám si na mokrý obličej své ženy a velké, za soumraku tmavé oči dcerky, která ani za mák nechápala, proč tak najednou musí na výlet.

Nesměl jsem je doprovázet, jinak by nás okamžitě chytili. Eri musela změnit imidž, kalstery, složité metody komunikace, kontakty byly na tuto eventualitu už dávno připravené. Nevěřil jsem, že se celý tento literární scénář právě naplňuje, v podstatě jsem byl snílek, který se rád bouří, ale důsledky ho trápí a překvapují. Nebo jsem si zvykl na konvenci realonu?

Trvalo to už druhý rok. Občas jsem dostal zakamuflovanou zprávu, že je všechno v pořádku, v noci jsem míval výčitky svědomí, že jsem odsoudil křehkou Eri k bídnému životu na cestě, neustále v úloze štvaného zvířete.

Úřady se kupodivu nestaraly o mě, třeba to způsobila magie hrdiny realonových her, nebo působily Aeniny kontakty? Tušil jsem, že dlouho to tak nepůjde, ale nenapadalo mě lepší řešení. Jako obvykle bylo provizorium nejtrvalejší.

Až do okamžiku, kdy se mě rozhodli navštívit.

Zřejmě jsem při těch úvahách usnul, protože jsem spal, když mnou někdo trhl.

„Vstávejte, Breggu,“ oznámilo mi další vtělení fintila s flitry. „Tady není hotel.“

„Ne?“ zeptal jsem se. „A já si myslel, že přinejmenším pětihvězdičkový.“

Ve výslechové místnosti seděl tentokrát za stolem ten zlý, který mi vyhrožoval mučením. K čemu potřebovali ty přestávky? Odpočívali na gauči nebo domlouvali taktiku, jak mě zlomit?

„Žádná tajná organizace neexistuje,“ řekl jsem při vstupu. „Ani plán na vyvolání revoluce.“

„Cože?“ zeptal se nepřítomně. „Nemluvte, když nejste tázán. Nikoho nezajímá, co si myslíte.“

Mačkal tlačítka u stolu a okna, za kterým se už stmívalo, zahlédl jsem, jak se stěna za mými zády rozzářila. Oho, budou mi promítat film.

„Račte se podívat,“ navrhl.

Musel jsem posunout židli. Obraz znázorňoval ženu sedící napůl bokem, napůl zády ke kameře, schoulenou, jako by se chtěla schovat. Na hlavě měla baret nebo čepičku šarlatové barvy, ale zatímco jsem přemítal, co to je, obraz se pohnul, kamera vyjela dopředu, jako by chtěla pohlédnout ženě do očí, ovšem nešlo to, skrývala obličej v dlaních.

„Breggu,“ pronesl vyčítavě mužský hlas za stolem, „ovládejte se.“

Žena se pohnula, ruce jí klesly na kolena. Pomalu se otočila ke kameře a spatřil jsem její obličej, mokrý slzami, hodně nalíčený, oči se přímo topily v černi. Vypadala jako opuchlá pláčem – politováníhodná hromádka neštěstí – a teprve teď mi došlo, že je to Eri.

„Hale,“ pronesla zlomeným hlasem, „je konec. Chytili mě. Kai odvezli do tábora… smím ji navštěvovat jednou týdně. Všechno skončilo. Lituji, že jsem tě zklamala… nejsem tak silná jako ty…“

Hlas jí vypověděl poslušnost docela a opět jí otřásly křeče. Vzlykala jako někdo, kdo přišel o všechno, co měl, a klesl na dno zoufalství.

Na plátně se objevila mužská dlaň a spočinula jí na rameni.

„Paní Breggová,“ pronesl majitel dlaně, „řekněte, co bylo dohodnuto.“

Neposlechla hned. Bylo zřejmé, že poslechnout a vykonat, co jí nařídili, ji stojí hodně úsilí. Nakonec se však přemohla a opět pohlédla do kamery.

„Hale, všichni mi tady vysvětlují, že to není jen má vina. Že jsem to všechno udělala pod tvým vlivem. Oklamal jsi mě a využil, kvůli tobě a tvým hloupým fobiím prožívám všechny tyto potíže. Proto… proto se tě zříkám, už mě nepovažuj za svou manželku. Nejlépe bude, když na mě zapomeneš. Už se neuvidíme.“

Obraz se zamihotal a zmizel. Arvin přístroj vypnul.

„Dál už nic není. Co tomu říkáte?“

Asi jsem jeho dotaz ani neslyšel. To má být Eri? Jistě, neviděl jsem ji už dlouho, jistě se změnila, používá maskování, i k hlasu můžu mít výhrady… avšak pocit cizoty se dá snadno vysvětlit dlouhým odloučením. I velice blízcí lidé nám připadají po dlouhé nepřítomnosti trochu jiní a teprve společně strávené chvíle je vracejí nespolehlivé paměti.

„Můžete mi to pustit ještě jednou?“

„Breggu, tohle není video, a vy tady nejste pro zábavu.“ Dlouze vzdychl, jako by se opravdu trápil. „Vidíte, jak to končí. Obalamutil jste slušné děvče, popletl mu hlavu, zničil nadějný svazek – a to vše jménem vlastních sobeckých cílů. Naštěstí se včas vzpamatovala.“

„Je to trik,“ pronesl jsem bez přesvědčení.

„Bohužel ne. Navrhovali jsme jí konfrontaci s vámi, ale odmítla. Už s vámi nechce mít nic společného.“

„Ty betrizovaná ohavo!“ zařval jsem a skočil po něm. Ruku už měl nad stolem a spěšně s ní cosi prováděl, zvedl jsem ho z jeho místa, ale to už na jeho výzvu přibíhali ti s flitry. Odhodil jsem ho tedy, padl buclatými zády na desku a strachem vykřikl. Než se svezl na podlahu na druhé straně, přejel po vyčnívajícím přepínači a od té chvíle značila jeho cestu po světlé ploše krvavá stopa. V místnosti příliš těsné pro boj se na mě vrhli, jednoho jsem uhodil do spánku, druhého do brady, až jsem málem uslyšel praskot kosti, třetímu jsem silným kopancem zlomil nohu, dalšího jsem parádně zasáhl do čela – dobré místo, neporaní se prsty – ale doráželo jich na mě moc. A rychle. Nebylo kam ustoupit ani uskočit, navíc někteří oběhli stůl a měl jsem je za zády, na stěně se opět začala promítat sekvence s paní Breggovou v hlavní úloze. Ech, Eri, záviděla jsi mi úspěchy v realonu, kdybys měla ještě trošku trpělivosti, udělali bychom hvězdu i z tebe, teď už je vše ztracené – ztracené – ztracené. Rána zezadu proslulou parastatickou zbraní mě zbavila vědomí, rozhodil jsem ruce a jako pikující bolid jsem se propadl do černé tlamy, která se pode mnou úslužně otevřela, a než se zavřela, uviděl jsem černou i modrou oblohu.

Údělem člověka je samota.

Probral jsem se samozřejmě ve své klícce s perleťovým svitem, ale tentokrát ležela na podlaze matrace, zakrytá lněným prostěradlem. Na prostěradle jsem spočíval já, svlečený do naha, natřený mastičkami, kterými smrděl vzduch. Prostěradla, horní i spodní, se mi díky těm mastím lepila k tělu, takže při pokusu se otočit jsem se do nich zamotal a posléze jsem se ocitl v jakémsi kokonu z látky, uvězněný jako bourec. Mé šaty ležely vedle, pečlivě složené, ale když jsem po nich sáhl, sborem se ozvaly dosud spící pohmožděniny a zalil mě pot. Lebka vzadu a pořádný kus zad tvořily jednu velkou oblast bolesti, a při pohybu jsem na to musel pořád myslet. Začal jsem tedy inventurou, modřiny už začínaly být vidět, ale kromě pohmožděnin na celém těle a škrábanců na kloubech prstů jsem příliš neutrpěl. Lékař v Adaptu na Luně tvrdil, že mám kosti jako býk.

Byl jsem sám. Zůstal jsem sám se sebou, jako už tolikrát, protože ve skutečnosti člověk opravdu hraje celý život sólo. Nikdo mu v pochodu nepomůže. V lásce, nemoci a umírání, v utrpení, v nejdůležitějších životních bitvách, pokud je musíš svést – tě nikdo nezastoupí. Nejen tváří v tvář ohrožení, v plamenech Arkturu, v díře na Kerenei, ale v každé životní situaci jsi odkázán sám na sebe. Ostatní jsou ti jen více či méně naklonění pozorovatelé. Všechno, co od nich můžeš dostat, jsou slova útěchy, dotyk rukou, reflex soucitu nebo solidarity – ale ty umíráš, ty podléháš nemoci, ty na vlastní kůži zažíváš životní rány. Ach, jak by bylo krásné občas vystoupit z vlastního těla a opodál přečkat některá dobrodružství a prožitky.

Kdepak. Už nastalo ráno – pomalu jsem ztrácel pojem o čase – už po tobě jdou tví pronásledovatelé, vesmír je fraška, tam se potýkáš s přehlídkou slepých jevů, které vzdorují bez zlomyslnosti, pronásledují tě jaksi bezděky, bez zvláštních záměrů. Lidé jsou něco jiného. Lidé se mohou přetrhnout, aby ti zavařili, a učiní to v dobromyslné nezištnosti. A co teprve říci o těch, kteří si najdou nebo vymyslí důvod. Svět je krvežíznivá bestie a lidé jejími vyslanci, smečka puštěná v případě potřeby z vodítka – co je tedy divného na tom, že někdo přišel na nápad tuto betrizovanou smečku ošidit a zbavit zubů?

A ještě Eri. Při vzpomínce na toto jméno mě jehla bolesti prošila naskrz, pokud se smím vyjádřit tak poeticky. Nic nebolí tolik jako zrada milované ženy, náhlé a nečekané zavržení tou, kterou si člověk postaví na piedestal a pokládá za nejbližší ze všech bytostí. Se kterou uzavře dohodu o společném zdolávání peřejí života a pro kterou má smysl skočit do ohně, pokud by to něco přineslo. Spojení se ženou má smysl jen tehdy, když společně vytvoříte strukturu v pátém nebo sedmnáctém rozměru, důkladně podepřenou z obou stran a proto stabilnější, než má každý z vás zvlášť. Teprve tehdy se vyplatí. Ale i naopak: odstranění některé z podpor způsobí, že se vaše maličká stavba okamžitě zhroutí a jako předtím dva znamenali víc než jeden plus jeden, tak nyní jeden znamená méně než dva minus jeden. Dlouhou dobu jsem nedokázal pochopit tuto jednoduchou aritmetiku, já, odchovaný Starckem, Cantorem, Hilbertem, Ferrerem, analýzou metagenů, topologií nadprostoru a nelineárních řad. A když jsem ji pochopil, mé spojení s Eri se rozpadlo.

A co když je nahrávka opravdu zfalšovaná? Chopil jsem se této myšlenky jako odsouzenec. Co jsem viděl? Monstrózně zvětšený obraz promítaný na stěnu, což mu sebralo ostrost, načež hysterická žena podobná Eri pro mě sehrála tříminutové představení – a to bylo vše. Není přece nijak obtížné najít bezvýznamnou herečku z realonu, namalovat ji, a po tisících zkoušek, kdy ji opravdu přivedou na hranici hysterie, vypreparovat z materiálu tříminutové jádro, plod, který se podstrčí jistému Halu Breggovi, aby ho zbaštil. On zase jako divoch, ale v podstatě nadprůměrná citlivka, návnadu spolkne, protože se mu oči okamžitě zalijí slzami a ani pořádně neuvidí, co se děje. Vlastně to nebudu ani potřebovat, protože okamžitě pomůže úslužná fantazie. Nedočkavci! Eri možná chytili a možná ne – budu věřit, že ji nemají a že to, co jsem viděl na plátně a kvůli čemu jsem se včera porval, je pouhá provokace a mystifikace.

Tato myšlenka mě povzbudila. Opatrně jsem usedl a dokázal se zvednout. V sanitárním koutku přibyla sprcha, takže jsem smyl masti a pot ze rvačky, použil huňatý ručník, který tam mí tajní obdivovatelé také přidali, a oblékl jsem se do původního oděvu. Právě jsem končil – lože utrpení mezitím zmizelo ve stěně – když se otevřel vchod a v něm se objevil hoch s flitry a s černými brýlemi, ze kterých vyčníval oválný obvaz. Zbraň v pravé ruce držel hlavní k podlaze a dál nespěchal. Vyšetřovatel Zorgass ho minul, ale také se ke mně příliš nehrnul.

„Dobrý den,“ uvítal jsem je. „Tak co, druhá runda?“

„Neblázněte, Breggu,“ řekl suše Zograss, kterému jsem se podobal dvěma písmeny na konci jména. „Natropil jste toho dost.“

„Jistě,“ odpověděl jsem zkroušeně. „Jako opilec. Sedmnáct zabitých, tři tisíce raněných. Tři tisíce a jeden,“ zvedl jsem prst. „Abych nezapomněl na sebe.“

Nějaká žena, kterou jsem viděl poprvé, přinesla na tácu snídani, a tác položila na nízký stolek, který přinesla další gorila. Aha, nevymlátil jsem je všechny. Pocítil jsem obrovský hlad a bez dalšího okolkování jsem všechno čistě vymetl. Zorgass pokynul a žena odnesla tác s nádobím a gorila se postarala o odnesení stolku.

Mé malé království se rázem zarojilo oflitrovanými, s vrozenou pronikavou inteligencí jsem pochopil, že se něco chystá. Vyšetřovatel Zorgass ke mně přistoupil se záhadným výrazem a prohlásil:

„Breggu, bohužel vám musíme nasadit pouta.“

Pohlédl jsem na muže se zbraní, který stál tak, aby měl volný prostor ke střelbě. Hlaveň pistole se nepatrně zvedla. Natáhl jsem ruce a Zorgass mi na nich zaklapl náramky.

„Jsou z titanu,“ informoval mě. „Říká vám to něco?“

„Jistě.“ Z titanu se dělají části raket a různé díly, vystavené působení mezních podmínek a vysokých napětí. Znamenalo to, že se nemám pokoušet je zlomit.

Tentokrát se vchod otevřel na chodbu a šli jsme přesně opačným směrem než včera. Glider stál na dvoře, jako by celou dobu čekal jen na nás. Pohlédl jsem k černému a modrému nebi. Nemyslel jsem si, že se mi po něm bude po jednom dnu tak stýskat.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se, ale přešli můj zájem mlčením.

Vyrazili jsme, jako obvykle stěny glideru ztemněly, aby mě nemátly.

Nudil jsem se, kdyby mi alespoň dali ke čtení noviny. Ach, noviny přece už dávno neexistují. Čistý papír má cenu zlata.

Jeli jsme asi čtvrt hodiny, z toho vyplýval tísnivý závěr, že mě určitě nevezou domů, ačkoliv pouta už předtím neslibovala nic dobrého. Pohlížel jsem do znuděných tváří eskorty, se kterou jsem měl včera menší rozepři, ale dělali, že na ni zapomněli. Začichal jsem – vzduch byl jaksi v nepořádku. Vydechl jsem a vydržel tak dobrou minutu. Oni také něco zaznamenali, v očích se jim objevil neklid, jeden chtěl něco říct, možná varovat ostatní, ale už vyskakovali ze sedadel. Stiskl jsem si prsty nos, Zorgass na mě vyčítavě pohlédl, padl bokem na žlábkovanou hmotu podlahy, a po chvíli mu skleněný zrak utkvěl ve stropu. Zase bude všechno na mně, pomyslel jsem si ospale, zvláštní, vždyť jsem spal nedávno, ale bylo nad mé síly odolávat něčemu, co se dožadovalo, abych usnul znovu, k čertu, zase nějaké selhání, je čas chovat se přiměřeně vážnosti situace. Nemohl jsem dýchat, protože nos se uvolnil a dychtivě hltal jed. Snažil jsem se co nejdéle nepadnout, ale zjistil jsem, že ostatní už dávno podlehli a jsem tedy neoddiskutovatelným vítězem, takže jsem se také vzdal, mé bezvládné tělo přijalo toto rozhodnutí s úlevou a vesele se připojilo k ostatním spáčům.

Pociťoval jsem nepohodlí. Probral jsem se v křesle, pořád s pouty na rukou, a naproti mně, také v křesle, seděl muž přibližně mého biologického stáří, alespoň podle vzhledu. Jeho dobromyslný obličej vyzařoval sympatie, právě se do něj vracel vážný výraz a já s nechutí pochopil, že jsem asi povídal něco, co ho rozesmálo. Pokoj byl tmavý, jako by vypnutí světel podporovalo zachování konspirace. Z nejbližšího nábytku na mě lhostejně pohlížel zrzavý kocour, vypadal, jako by přemítal, jestli má smysl mě lovit.

V hlavě jsem měl únavu, jako kdybych se zabýval Starckem nebo jiným odborníkem na matematické spletitosti. Oflitrovaní někam zmizeli. Vzpomněl jsem si, jak v glideru padali vlivem uspávacího plynu nebo co to bylo – takže jsem unesen?

„Vidím, že se vracíte do formy,“ pronesl muž. Jeho hlas zněl sympaticky a prozatím jsem neviděl důvod, proč ho nemít rád. „Mé jméno vám nic nepoví, podobně jako můj vzhled: pro potřeby tohoto setkání byl můj obličej záměrně deformován. To pro všechny případy, ale myslím, že se setkáváme poprvé a naposledy.“

„Kdo jste? Kde jsem? Proč ty výhrady?“

„Plyn v glideru nám posloužil k tomu, abychom s vámi mohli jednat a nemuseli nikoho žádat o souhlas. To, že jsme vás unesli právě tímto způsobem, diktovala starost o vaši eskortu. Neuškodí, když bude posíleno jejich přesvědčení, že ohrožení číhá všude a že je v této souvislosti nezbytná bdělost. Samozřejmě, nyní zahájí dlouhodobé a rozsáhlé pátrání, které bude marné.“

„Tolik námahy kvůli jednomu setkání,“ vzdychl jsem. V hlavě se mi vyjasnilo. „Stát, ve kterém je třeba dělat takové věci kvůli tomu, aby si dva lidé mohli svobodně povídat, je řízen špatně.“

Má uštěpačnost mu nevadila.

„Breggu,“ řekl, „vím, že vám tohle všechno připadá zvláštní, ale to jen proto, že neznáte situaci a ani jí nerozumíte. Z pozice outsidera se snadno vtipkuje.“

„Od včerejška toužím po osvícení,“ zavrčel jsem. „Nastala ta chvíle?“

Opět se usmál. Mé hlášky mu vyhovovaly.

„Plyn použitý v glideru má tu vlastnost, že po skončení působení se člověk probudí v jakémsi hypnotickém stavu. Krátkou dobu je schopen rozumně odpovídat na otázky a vysvětlovat věci, které by normálně rád zatajil.“

„A co jste se ode mě dozvěděl?“

„Ze nevíte, kde jsou ukryty mikrofilmy z Prométhea a Odyssea.“

„S vědeckými výsledky výpravy? Předali jsme je hned po přistání.“

„Jde o obsah knihoven obou lodí. Nějaký horlivec požádal o vydání zápisu knih, obrazů, nahrávek – jako příliš krvavých a zločinných, a tím odporujících kánonům platné ideologie. Usoudili, že jejich šíření by mohlo narušit křehkou rovnováhu této společnosti. Víte, takový Wagner je při té dnešní hudbě opravdový dynamit. Nebo ‚Zločin a trest‘. Vaši kolegové vyslídili, o co jde, a potají někam schovali pár beden mikrofilmů. Úřady nešílejí proto, že mají cenu, ale jen proto, že se jim situace vymyká z ruky.“

„Co s tím mám společného já?“

„Vy nic, ale ti, kteří vás zavřeli, vyznávají spikleneckou vizi skutečnosti. Z opatrnosti, z hlouposti – to je jedno. Protože jste byl na Prométheovi, musíte v tom mít prsty nebo přinejmenším o tom něco vědět. Samozřejmě podle jejich názoru. Proč tedy delikventa nezmáčknout, jistě začne povídat. Bohužel se do toho pustili z nesprávného konce. Podezírali vás z tajné organizace, vy jste její existenci odmítl – takže jste se nedostali k hlavní věci.“

„Nejsou právě odborníky.“

„Udivuje vás to? Tolik let neměli podobné problémy na stole. Neznají je z praxe, takže je normální, že postrádají cvik. A vy jste jim to neulehčil, proč také, že? S vámi,“ zasmál se, „by měli potíže i vynikající odborníci z totalitních systémů.“

„Přeceňujete mě. Vyznávám názor, že z lidí je možné vymáčknout všechno, záleží jen na použité síle.“

„Proč jste tedy nepodlehl?“ zajímal se.

„Protože používali malé síly na nesprávných místech. Určitě vás zajímá, co by se stalo, kdyby se snažili víc?“ usmál jsem se. „Má metoda je nadále primitivní: je třeba vydržet víc, než vlastní organismus snese. Jinými slovy, je třeba předem přijmout, že zkoumání materiál ničí. Odborníci z totalitních systémů, jak jste je nazval, se takovou možností vůbec netrápili, člověk byl v těchto systémech levný. Například ve srovnání se Stalinovými pochopy jsou vaše gorily ošetřovatelkami v penzionátu. Ale, ale – odkud tak dobře znáte průběh toho vyšetřování? Také z mé výpovědi pod vlivem plynu?“

„Ne. Máme jiné metody.“

„A neprozradíte mi, koho zastupujete.“

„Ne. Bude to pro vás lepší. Ale snadno se domyslíte.“

„Nerad se domýšlím, raději vím.“

„To by chtěl každý.“ Chvíli uvažoval, jak vrátit náš rozhovor k hlavnímu tématu. „Breggu, jsem zde s určitým cílem, který nehodlám skrývat. Vládní grémium, což si jistě uvědomujete, je ve věci vracejících se astronautů nejednotné. Jedni ve vás vidí ohrožení dosavadního řádu – bohužel je jich většina, druzí – šanci. Symptomatické je, že si obě strany uvědomují, že betrizací civilizace zašla do slepé uličky a je třeba z ní vycouvat. Rozdíly se týkají metod a času. Rád bych s vámi na toto téma diskutoval. Doufám, že proti tomu nic nemáte.“

„Ne. Ale nedalo by se něco udělat s tímhle?“ natáhl jsem k němu ruce. „Těžko se soustředuji.“

Usmál se, ale zavrtěl hlavou.

„To,“ ukázal na pouta, „musí prozatím zůstat na svém místě. Otevírají se na heslo. Nemáme nůžky na kov.“

„To zrovna,“ řekl jsem si. „Bojíš se a basta.“

„Jak odvrátit betrizaci? Ať si prostě každý vybere, jestli chce betrizované děti nebo ne.“

„Jenže nezapomeňte, že ty děti potom budou muset žít ve stejné společnosti. Jedni hodní jako beránci, druzí agresivní jako vlci – dáte hlavu za to, že jedni nesežerou druhé? Ostatně sám vidíte, Breggu, že nejsou schopni volby. Půjdou tam, kam je zaženou, udělají jen to co se jim poručí.“

„Můžete si za to sami. Ovládají se tak snadno, že jste konečně přestali oceňovat přednost tohoto stavu a vidíte vady? Nebo vás někdo osvítil, že taková společnost se v dějinách dlouho neudrží?“ Poskytl jsem mu čas na odpověď, ale mlčel. „Víte, co se stalo před sto lety? Bylo sice dosaženo komfortu moci, ale na účet zablokování potenciálu jedinců i společnosti. Oficiálně tvrdíte, že rozvoj osobních schopností, tvůrčí možnost lidí omezeny nebyly – jenže mobil vám musel vyrobit Thurber, přestože všechny prvky – rádio, antény, telefon – jste měli hotové, stačilo je pouze spojit. Ano, týž Thurber, který byl vědeckým vůdcem výpravy a který se teď upíjí, protože v novém světě pro sebe nenalézá místo. Chtěli jste vytvořit společnost andělů a ráj na Zemi, a získali jste společnost valachů, žijících ve světě, který má hodně pekelných prvků. Tak končí hry podobného druhu. Vždycky nejprve vznešené záměry, silou zaváděné světlé ideje, první zneužití a první oběti, protože realita se nechce vtěsnat do shora nařízených koncepcí. Přes hromady mrtvol, přes hory lží, přes moře utrpení se věc konečně zavede – a nakonec se ukáže, že to nemělo cenu. Ale záležitost je historicky ustálená, lidé – ten nejplastičtější materiál – ohnuli záda i mysli kvůli požadavkům ideje, přijali ji a vzali za svou… Jak je najednou, po necelých sto letech, ohnout na opačnou stranu? Zase se ozve lamentace, protože systém má své beneficianty, kteří silně přilnuli ke žlabu, opět se objeví odpor znásilňované hmoty, tentokrát určitě ve jménu nejsprávnější pravdy?“

Zbělel v obličeji.

„Posuzujete nás tvrdě, Breggu.“

„A proč bych vás měl šetřit? Mluvíme vážně, ne?“ Zhluboka jsem vydechl. „Mluvme o mně, konkrétně. Vrátil jsem se z vesmíru a nalezl jsem svou planetu změněnou v jakousi parodii světa, ve kterém se nedá žít. Ve kterém ulevování a nadbíhání hlouposti a nízkým instinktům je na denním pořádku, a nejen to, stalo se kánonem oficiální ideologie. Ve kterém racionální ohledy, jak je chápu já, putovaly do starého železa na bůhvíjak dlouho. Ve kterém byly vrcholné úspěchy techniky použity k vysílání proudu sraček, jak jinak totiž nazvat to, co nabízí satelitní televize? Přišel jsem do světa, který si za své hlavní poslání klade nadbíhání vkusu většiny, a ta, jak možná víte, skoro nikdy nemá pravdu.“ Zmlkl jsem, abych se trochu uklidnil. „Ale řekl jsem si: Breggu, v tomto světě se dá žít. Je možné se od něj oddělit zdí vzpomínek, zájmů, přátel, rodiny. Na okraji stádního pudu společnosti vybudovat svou enklávu a pečlivě ji střežit před vetřelci, zamilovat se do nějaké ženy, mít s ní děti a snažit se je vychovat v lidi. Zkrátka jsem chtěl nalézt své místo na Zemi, dožít se smrti, nikomu nepřekážet a nikomu nelézt do cesty… Ale ani to jste mi nedovolili. Z konformisty jste učinili vzbouřence, protože všechno musíte mít pod jednou střechou a nikdo, dokonce ani takový relikt jako jsem já, nemá právo se lišit.“

„Asi to vidíte příliš černě.“

„Ano? Děláte si legraci? Uvěznili jste mě, zajali mou manželku, protože chtěla žít po svém, vzali jste mi dceru… Co ještě můžu ztratit? Život?“

„To je žvást, že chytili vaši manželku. Schopná žena, jen co je pravda… A není tak osamělá, jak si myslíte. Pomáhají jí jisté síly.“

Pozorně jsem na něho pohlédl.

„Jedni říkají to, druzí ono. Nevím, komu věřit. Abych se vrátil k tématu: je pravidlem, že lidé, kteří se vyhnuli betrizaci, ve svém oboru zpravidla vyniknou? Jistě, pohybuji se většinou ve vědeckouměleckých kruzích, ale tam je to vidět nejlépe. Začínám se domnívat, že nadprůměrní lidé za to nevděčí jen talentu, ale spíše tomu, že nebyli hned po narození zmrzačeni. Taková nevinná obřízka mozku.“

„Přesný postřeh, Breggu, bohužel. Bolestný, ale přesný“

„Ovšem tyto úvahy mají pokračování. Co řeknete takové hypotéze: vedlejší účinky betrizace byly známy už před jejím zavedením. Vědělo se, čím hrozí – a přesto došlo k aplikaci, zejména když se to díky stoupající zločinnosti dalo zdůvodnit veřejným blahem. A neméně důležitý důvod,“ ztišil jsem hlas, „byl zájem politických elit. Bylo tomu tak tehdy a asi to tak zůstalo dodnes: úzká nebetrizovaná elita skrytě ovládá betrizované lidské stádo. Úděsný záměr ovládnutí mas pomocí ztráty vůle se uskutečnil výlučně v zájmu vládnoucích. Odstranění agrese, nízké požadavky – pokud je hojnost žrádla – jsou v podstatě druhořadé věci. Víte, čeho se doopravdy bojíte? Dvou věcí: odhalení pravdy a důsledků. Někdo přece, ať se skrývá nebo ne, nese odpovědnost za tento stav.“

Už se chystal k odpovědi, ale zabzučení mobilu plně přitáhlo jeho pozornost. Vytrhl přístroj z kapsy a jak mu do ucha plynuly informace, obličej mu postupně tuhl.

„Zaměřili? Určitě? Ale vždyť je měl Skover držet v odstupu? Ano. Jistě.“

Skončil a zrychlil řeč i pohyby:

„Breggu, došlo k nečekaným komplikacím. Musíme zmizet. Myslím, že náš rozhovor dokončíme jindy.“

„Jen aby.“

Pohlédl na mě tak, jako by už ztratil zájem. Stáhl z opěradla křesla kabát, u dveří se otočil a strčil pod paži kocoura. Provázel jsem ho znechuceným pohledem.

Při pomyšlení na to, jaké další varianty bude mít hra na zlého a hodného vyšetřovatele, než se dostanu ze soukolí zdejšího stroje na udržovaní pořádku, jsem vyhledal telefon a přivolal glider. Bez překážek jsem dojel domu a zdolal vchod, který nijak nezabezpečili. Pomocí nůžek na kov jsem se po značném usilí zbavil pout. Potom jsem prohlédl poštu, odeslal několik zpráv a usedl ke stolu, abych dokončil pár včerejších poznámek. Když pro me přišli byl už pozdní večer.

Chladný vzduch byl příjemný. Nad hlavou mi zářily hvězdy. Opět jsem zapomněl plášť.

Heisenbergova bomba

Andrzej Ziemiański

„Plamenooká“, které vojáci přezdívali „Latrína“, dorazila na vršek pahorku po skřípajících housenkových pásech, které drtily stromy, vesnické chalupy, rýžová políčka i veškeré konstrukce, které lidé vybudovali v tomto všemi zapomenutém koutě světa. Skoro dvacetitunové samohybné dělo Královských intervenčních sil zanechávalo za sebou jen vyjeté koleje, které rychle zaplňovala voda.

Wiśniowiecki otevřel průlez a vystrčil hlavu. K očím přiložil triedr. Nejbližší pahorek se zvedal o tři kilometry dál.

„Tak dobře, Jurasi.“ Wiśniowiecki zaměnil triedr za dálkoměr. „Průzkumná dávka!“

„Už se chystá, šéfe…“ Zbrojíř u mohutné lafety třistamilimetrového děla spustil podavač. „Kolik?“

„Dej jim tři.“

„Ping, ping, ping…“ To byly jediné zvuky, které Wišniowiecki uslyšel. Terminátor v přilbě mu kraťoučkými třesky sevřel v potřebné chvíli bubínky v uších, aby zabránil ohluchnutí. Tento technický zázrak, který ochraňoval uši, ale neměla rota chránící pancéřové monstrum. Pěšáci v maskáčích si tiskli uši, zvraceli a volali něco, co Wiśniowiecki se sevřenými bubínky neslyšel. Vzepřel se na rukou a vylezl na pancéřový trup samohybného děla. K čertu! Zasraný Tonkin! Nebo Vietnam, jak této zemi říkají Američani. Zasraná, zbytečná válka. Zasrané chlácholení Němců! Zasrané horko! Zasraný… a vůbec… Poslední dobou sral na všechno. Napojil se na vnější interkom a zapnul rádio.

„Tuto zprávu přijal s velkým znepokojením vrchní velitel Polské armády generál Rozwadowski. Sestřelem našeho leteckého esa prince Matěje Lubomirského vzrušilo celý svět. Král Jindřich XI. Jagellonský, přímý potomek vítězů od Grunwaldu, dostává kondolence od našich přátel: kancléře Adolfa „Führera“ Hitlera, Bemta „Duce“ Mussoliniho, císaře Hirohita, generála Francisca Bahamonde Franka… Rakousko-uherský císař přikázal na státních budovách spustit vlajky do půli žerdi.“

Přeladil na jinou stanici. Hlas s výrazným americkým přízvukem právě hlásil:

„Polští, litevští a židovští vojáci! Vy dál nebojovat s prohnilou takzvanou Rzeczpospolitou Tří národů! Pro vás nejlepší se vzdát. My vám pustíme Hanku Ordonku, abyste se zamyslili nad tím, co děláte…“

Bože Nepřátelská rozhlasová stanice pouští Hanu Ordonovou místo smutečních pochodů za prince Lubomirského, jako to dělají oficiální stanice, nebo spojeneckou „Lily Marlén“, která duní z německých stanic až ke zblití.

„Láska ti promine všechno…“ zazněly akordy nejnovějšího hitu polské zpěvačky.

Wiśniowiecki vytáhl zlatou tabatěrku. Cigareta mu nechutnala, ostatně jako všechno v této zatracené vlhkosti, svinské teplotě, v zasraném Tonkinu… Toužil po hltu studeného piva. Pohlížel na tři sloupy dýmu, které vytvořil na protějším svahu. Stoupaly k obloze. Zasraný americký Vietnam!!! Zasraná, nikomu nepotřebná válka.

„Přerušujeme poslech hudby kvůli vysílání vojenské zprávy,“ pronesl hlas se silným americkým přízvukem. „Německá vojska utrpěla řadu porážek a byla zahnána sto mil od Pekingu. Generál Heinrici prchá rychleji než jeho štáb…“

„K čertu…“ zamručel Wišniowiecki. „To jsou naši už u Pekingu?“

„Polská armáda utrpěla porážku ve vzdušném boji nad Saigonem. Losy VII měly značné ztráty při bombardování nemocnic, školek, lékáren a nevinných lidí. Bylo sestřeleno přes sto strojů…“

„Což znamená… že jsme smetli Saigon z povrchu země.“

„Litevci prchají od Dien Bien Phu jako zajíci.“

„Litevská pěchota tu díru konečně dobyla… Teď už jen…“

„Teď už zbývá jen čekat na den konečné porážky!“ Předchozího hlasatele nahradila žena, která zvládala polštinu mnohem lépe. „Síly VietDem se soustředily v přístavech delty Mekongu! Losy VII jsou naprosto neúčinné. Tento bombardér, vyrobený v mírném pásmu, ve vlhkém ovzduší selhává. Není schopen účinně zasahovat a vzbuzuje posměch i soucit pilotů Vietnam Marines! Vaše propaganda bude tvrdit, že Da Nang zničily ‚Zubři‘. Naprostá lež. Japonští stíhači nemají takový dolet, aby mohli chránit ubohé polské sebevrahy… Ani po obsazení Havaje vás Japonsko nemůže nijak podporovat!“

Wiśniowiecki típl špaček o pancíř děla. Odpojil interkom a úzkým průlezem vklouzl do nitra „Plamenooké“ Bože… „Plamenooké“, které vojáci oprávněně přezdívali „Latrína“. Uvnitř byl tak neuvěřitelný smrad, že málem omdlel.

Také posádka poslouchala nepřátelskou propagandu. Zprávu z války vystřídal hit Alexandra Žabezynského „Je tu krásně“. Jen starší zbrojíř Izaak Ronstein se právě mstil za svůj židovský původ.

„No samo, mám ve Vancouveru strejčka. Jestli tam ‚Zubři‘ přiletí a vybombardují ho, co povím rodině?“

„Ve Vancouveru máš strejčka?“ zavrčel Wišniowiecki. „A kde máš vodku?“

Ronstein mu beze slova podal čutoru.

„Tam ‚Zubři‘ nedoletí…“ uklidňoval Izaaka Jurek Brouk. „Nikdy! Japonci nám nedovolí používat základny v Pearl Harbouru.“

„Pitominky…“ Wišniowiecki vyndal z chladničky plechovku s kvasem. „Když nám pošleš tři víčka, můžeš soutěžit o nejnovější gramofony!“ zněl reklamní nápis na obalu. Wiśniowiecki opatrně sundal pásku tak, aby ji neporušil, a hodil ji do společné plechovky. Za tyto legrační papírky je možné dostat od domorodců marjánku. Prý je používají k padělání falešného saké pro Japonce.

Ozval se rachot, následovaný silným nárazem do pancíře „Latríny“. Plechovka s kvasem přistála na konzole řízení. Bože! Zase bude všechno ulepené. Jakýsi motor opodál zavyl ve vysokých obrátkách a ozvalo se zakvílení housenkových pásů, následované dalším nárazem do pancíře.

„Dovezli nám munici,“ ohlásil Ronstein.

„Slyším!“ zavrčel Borkowski.

„A já cítím…“ Brouk si masíroval bok.

Po chvíli dolehly k těm, co normálně slyšeli, tlumené nadávky a potom bušení kovovou tyčí do pancíře.

„Doplnění zásob!“ řval někdo venku. „Poslyšte, hajzlbáby… nechcete svou milovanou latrinku vyvětrat?“

To zrovna. V tomto ovzduší se „Latrína“ vyvětrat prostě nedá. Několikrát otevřeli všechny průlezy včetně havarijních, ale… Posměváčci tvrdili, že po tomto úkonu byl puch ještě větší. Přítomnost sedmi trvale zpocených chlapů a nezničitelného odmořovacího prostředku (vyráběného nejspíš z psího trusu) vedly k tomu, že uvnitř se dalo vydržet bez poblití jen po dlouhém tréninku.

„Velitel muničního vozu k veliteli Prvního republikového klozetu!“ Přestože jim Wawrzynowicz rozbil zadní světla, zřejmě se bavil. „Vylezte z té žumpy! Zásoby vám vjely přímo do zádi.“

Wawrzynowicz byl nepochybně agentem polské rozvědky – hajzlem, který posílá hlášení. Přesto ho všichni milovali, protože dělal nádherné fotografie (ne jako ty německé idiotenkamery) a rozdával je, takže bojová cesta „Latríny“ byla nejkrásněji dokumentovanou akcí v dějinách lidstva. V civilu byl nepochybně profesionálním fotografem. Tyto snímky vytvořily legendu. Rodiny vojáků se v dopisech rozplývaly nadšením poté, co viděly své „dobyvatele“ postávat na troskách bambusových chalup, při přechodu řeky (Brouk se přitom málem utopil) nebo při pacifikaci Phenianu. Wawrzynowiczovy snímky se často objevovaly v novinách. A on sám dokázal vyměnit u Němců tři dobyté vietnamské přílby za tři bedny rýnského polosuchého, takže navzdory donášení se bez něho osádka nemohla obejít.

Brouk nevydržel a vyskočil zásobovacím otvorem jako první. Ti chlapi jsou vojáky nadraka. Většinou dobrovolníci. Osvobození od roboty už ve dvaceti letech… Ale… Wiśniowiecki sám viděl, jak se Brouk jednoho večera modlil: „Pane Bože, za co jsi mě poslal do těchto sraček? Mohl jsem v poklidu sedět v parádním pokoji nebo vyhlížet konec roboty rozvalený na sedadle kombajnu… A tady mě ti hajzli zamordují v devatenácti! Pane Bože, zařiď, aby celou polskou armádu něco rozehnalo. Moc o to prosím…“

„Mám útočný nůž a tři uši,“ zaslechli zvenku.

„Americký nůž?“

„Jo.“

„Za ten dostaneš spoustu vody.“ Wawrzynowicz byl opravdu dobrý kšeftman. „Ale uši… Proč jenom tři?“

„Protože, kurňa… ten… Jeden měl jenom jedno!“

„Hele, Brouku… Nechceš kšeftovat sám? Umíš německy?“

„Ne, pane důstojníku, ale on doopravdy měl jenom jedno ucho!“

„Tak sem s tím…“

Brouk pokrčil nos.

„Jenže… Mírně zasmrádly.“

„Nevadí. Strčím jim i takový… Jéééžíííš… Maria, Josef. To je máš v obyčejným kapesníku? V kapse??? Kristepane na nebesích… strč tu sračku do igelitovýho pytlíku… Přece na to nebudu sahat!“

„Tři chinooki nad návrším.“ Ze střeleckého průlezu se vynořila Rappaportova hlava.

„Čí???“ Borkowski i Wiśniowiecki zařvali současně. Americké chinooki sloužily na obou stranách.

„Jó… to kdybych věděl…“

Brouk skočil ke své protiletadlové padesátce.

„Matko Boží… Ježíš Maria Josef…“

„Dva chinooki na jedenácté hodině!“ ohlásil Ronstein.

Lidyllo přilehl ke spojeným Gnome-Rhone.

„Já tě…“

„Zavolej welthaltery!“

Borkowski zaujal místo za velitelovým sedadlem.

„Letecká podpora, letecká podpora!“ volal zbrojíř Dembek do mikrofonu. „Kde jsou ty zasrané welthaltery?“

„Seat chinooků shazuje zajíce na druhé hodině,“ hlásil Rappaport.

„Pal, Brouku!“ zařval Borkowski.

Padesátka však mohla stejně dobře krásně zpívat, pokud se jednalo o cíl vzdálený tři kilometry. Výsadek vysedal přesně tam, kde to ve svých záměrech nepřátelský plán předvídal.

„Kde jsou welthaltery???!“

Gnome-Rhone se zasekly při první dávce. Lidyllo popadl dvacetikilové kladivo a začal bušit do závěrů.

„Kurva! Přerušit nakládání munice!“ křikl Wawrzynowicz. „Muniční vůz zpátky!“

„Ježíš Maria…“

„Přilby nasadit!“ rozkázal Borkowski.

Wawrzynowicz s posádkou se snažili vytlačit vůz s municí z bláta.

„Na poslední náměr… pal!“ Borkowski palcem vypínal omezovače spouští celé osádky.

„Ping,“ zaslechl Wisniowiecki na svém místě pozorovatele. Po delší chvíli vyrostl v místě výsadku nebetyčný sloup kouře. „Ping“ a hned vedle prvního vyrostl další sloup.

„Ježíš Maria, kde jsou welthaltery?“ Brouk zřejmě neměl k radistovi Dembkovi důvěru.

„Neser!“

„Sám sereš!“

„Nechte toho!“ zasáhl Borkowski. „Šest střel do pásma náletu!“

„Nic nám nezůstane!“

„Provést!“

„Ping. Ping, ping… ping…“ proneslo třistamilimetrové dělo „Latríny“, vlastně terminátory v jejich přilbách. Wiśniowiecki si nasadil protiplynovou masku, protože to, čemu se uvnitř „Plamenooké“ vzletně říkalo vzduch, se už nedalo dýchat.

„Ping, ping…“

„Končím!!!“ zařval Rappaport do interkomu. Protipěchotní střely došly.

„Dej trhavé.“ Borkowski se snažil v kouři najít konzoli spojení. „Wawrzynowiczi, kurva… nabíjej!!!“

„Hovno!“ ozvalo se ve sluchátkách. „Vyhnali mě na předpolí… zasrané seminoly…“

Kvůli terminátorům neslyšeli nic zvenku. Vietnamské seminoly však musely nálet připravit dobře, protože Wawrzynowicz nehodlal vystrčit nos z křoví.

Ping, ping, ping…

„Latrína“ ztěžka couvala, aby unikla vietnamským raketám. Ping, ping… Jeden tryskáč se po zásahu trhavé třistamilimetrové střely ve vzduchu doslova rozlétl. Primitivní počítač „Latríny“ fungoval překvapivě dobře.

„Ou yééésss… Tonkin boys! Isn’t it?“

„Rappaporte… přestaň mluvit židovsky!“

„To bylo americky, pane důstojníku!“

„Tak mluv židovsky… Ale abych tomu rozuměl!“

„Uáááá!“ zavyl Dembek od spojařské konzole. „Welthaltery!“

„Ještě nikdy mě pohled na Němce tak nepotěšil.“

„Skopčáci pojebaní… Welkome here! Yes, yes, yes!!!“

Nad návrším se objevilo šest německých vrtulníků v ideálním šiku. Dva z nich vietnamské seminoly okamžitě rozpáraly. Třetí dostal zásah do palivové nádrže, ale jakž takž se držel. Ostatní vystřelily rakety.

„Bože, chraň Luftwaffe!!!“ hulákal Dembek do mikrofonu. „Bože, chraň Luftwaffe!“

Seminoly ani nezpomalily. Další welthalter skončil v plamenech v rýžovém poli. Byl to útočně-dopravní stroj. Nebyl proto ani dobrý transportér jako chinook, ani dobrý stíhač jako seminoly… Byl to welthalter – „Udržovatel světa“, jak zněl pyšný název, nebo jinak „Podprsenka“, jak mu říkali polští vojáci – protože přibližně k tomu se hodil.

„Roznesou je!“ sykl Borkowski.

„Ping,“ pronesly terminátory v jejich přilbách. Houby! Vedle! „Ping!“ Vedle. „Ping…“ Byli bez munice.

„Bože, Bože, Bože…“

„Kdo volal hotovost?“ ozvalo se najednou ve sluchátkách. „Máte zácpu? Nebo slepé střevo?“

Z řídkých mraků se blížila letka „Losů F“, přezdívaných „sekáči“.

„Aj vaj… krasotinky moje,“ šeptal Rappaport. „Koupím vám pivo!“

„Hele, kurva…“ ozvala se sluchátka nahlas. „Jedním pivem se nevykoupíš, žide!“

„Za krále, Sejm a Rzeczpospolitou!“ pronesl jeden z pilotů předpisový výrok a vypálil z kanónů i kulometů.

„Copak?“ rozesmál se Rappaport. „Opravdu máš zácpu?“

Bombardující losy prolétly nad údolím. Všichni, co měli přístup k periskopům „Latríny“, nedokázali od nich odtrhnout oči.

„Hotovost odlétá s přáním hezkého dne,“ ozvalo se ve sluchátkách. „Připomínáme, že každé bezdůvodné zavolání záchranky se platí zvlášť!“

„Žádný problém.“ Borkowski se otočil od řídící konzole. „Sbírka na pití pro letce.“ Sundal přilbu a nastavil ji jako pokladničku. „Tak dávejte, artillerymen.“ Prokázal, že ani jemu není angličtina cizí.

Wiśniowiecki otevřel průlez a vytáhl se rukama. Přibíhal k nim kulhající německý pilot ze sestřeleného welthalteru.

„Heil Hitler!“ zvolal při pohledu na polského důstojníka a zvedl ruku ve fašistickém pozdravu.

„Vivat král!“ odsekl Wiśniowiecki a odložil přilbu, protože muž zřejmě očekával nějaké pitomé gesto. „Zdravý? Du… sehr gut?“

„Jawohl!“

„Okay… Vodka? Rýnské polosuché?“

„Nicht frštén…“

„Šnaps?“

„Jawohl!“

Němec se pracně vydrápal na pancíř „Latríny“. Wiśniowski mu podal Ronsteinovu láhev a vlastní lékárničku. Němec měl notně ožehlé levé rameno.

„Danke. Ich…“

„To my danke.“

Rappaport vyhlédl ze svého průlezu.

„Pane důstojníku… Víte, že…“

„Nech těch židovských předsudků… Chtěl nám zachránit krk.“

No nebýt těch vašich gójů v losech, přismahli by nás“ A tohohle,“ ukázal Rappaport na Němce v uniformě Luftwaffe, „podaruj bajonetem a ne košer vodkou… Padej, Iciku, jo?“ Wiśniowiecki doufal, že Němec nerozumí polsky ani slovo.

„Halftrak na šesté hodině!“ ohlásil Dembek, který vystrčil hlavu z evakuačního průlezu.

„Útok…“ vyjekl Borkowski.

Celá osádka opustila „Latrínu“ rychleji než při nácviku evakuace. Wiśniowiecki si spěšně dopnul uniformu, obhlédl jestli jsou všichni seřazeni, a nasadil si přilbu. Americký halftrak jedním kolem zapadl do koleje, kterou za sebou zanechala „Latrína“, proklouzl a zastavil se. Nedokázal vyjet. Zaslechli zavrzání dveří v zádi, něčí zavrčení, že musí do bláta a potom… Do háje! Ukázal se samotný zastupující vojvoda s důstojnickou suitou.

Wiśniowiecki vzorově zasalutoval a hlásil co nejhlasitěji:

„Starší korunní štolba kníže Jeremi Šestnáctý Wiśniowiecki se hlásí s osádkou samohybného děla ‚Latr… Plamenooká‘ ze sedmnáctého praporu královského těžkého dělostřelectva!!!“

Muž zastávající funkci vojvody odpověděl na pozdrav kývnutím hlavy. Na zbytek osádky jen pohlédl, na ostatní štolby, starší i obyčejné zbrojíře.

„Jste odvolán,“ řekl. „Odvezeme vás do Phenianu, odtud poletíte do Tokia. Na naše vyslanectví.“

Zastupující vojvoda náhle na něco šlápl a sklopil zrak. Špičkou boty se dotkl sáčku s uříznutýma ušima, který tu nechal Wawrzynowicz.

Dobře, že Němci nekupují skalpy,“ ucedil. „Jinak by z vás byli Indiáni…“ Zvedl nevzrušeně hlavu. „A tisk potom rozmazává polské ukrutnosti.“

Wiśniowiecki se probudil. Netušil, kde je. Do očí mu svítilo ostré světlo.

„Bože…“ vyjekl. Připomněl si vše. „Kriste!“

Je ve Wroclawi. Ve své době. Testuje aparaturu pro „zpříjemnění snů“. Ale… Jestli je tohle zpříjemnění…

Technik pohlédl na obrazovku, potom sundal Wiśniowieckému z hlavy elektrody.

„Tak co?“ zeptal se Borkowski. „Jaký byl sen?“

„Děs!“

Borkowski si vyměnil rychlý pohled s technikem. Ten vytáhl z analyzátoru disk. Byl na něm fixem nápis: „Příjemná dobrodružství v exotické zemi.“

„Čert vás vem!“

„Copak?“ Borkowski usedl na okraj stolu. „Příjemná dobrodružství v exotické zemi se nekonala?“

„Konala!!! Ale… Byl to Vietnam! Stříleli na mě, někdo někomu uřezával uši, sám jsem zabil bůhvíkolik lidí palbou z třistamilimetrového děla… A ten puch, strach, válka, příšernosti s královskými intervenčními silami, vedro, zvratky… Byl to děs!“

„Bojoval jsi v americké armádě ve Vietnamu?“ zajímal se Borkowski.

„Ne. Američani vyškolili Vietnam Marines, a my jsme je měli zlikvidovat.“

„Mmmm… A v jakém vojsku jsi byl?“

„V polském! Němci byli naši spojenci. Jeden hajzl na mě volal Heil Hitler a já mu odpovídal…“

Borkowski a technik si opět vyměnili pohledy. „A ty invektivy, víte… V tom snu všichni hrozně nadávali.“

„To hned napravíme.“ Technik se sklonil nad analyzátor. „Invektivy odstraním.“

Wiśniowiecki vstal a protáhl si ztuhlé svaly. Přistoupil k židli, na které měl šaty, a začal se oblékat.

„Moc vám děkuju za ten zpříjemňovač snů,“ zavrčel. „Každému se může zdát to, co si přeje,“ posmíval se připravovanému reklamnímu sloganu. „Válka, strach, smrad, vulgarity, uřezávání uší a mordy… nyní dostupné celé rodině!“

Technik se zachechtal. Borkowski se kousl do rtů.

„Notabene, ty jsi tam byl taky.“ Wiśniowiecki zápasil s košilí.

„Čím jsi byl?“

„Štolbou, operačním velitelem dvacetitunového samohybného děla.“

„Poslyš, Jaremo…“

„Ne Jaremo, ale Jeremi.“ Wiśniowiecki se obul. „Kníže Jeremi Šestnáctý Wiśniowiecki.“ Spokojeně vykročil ke dveřím. „To jediné se vám povedlo, hošánci.“

„Počkej… Přijdeš večer?“ Borkowski k němu přiskočil s novým diskem. „Dneska bude ‚Erotický sen o nejkrásnější ženě světa‘.“

Čtyřmotorový rakousko-uherský dopravní letoun Škoda „Brambor“ přistál na tokijském letišti kupodivu snadno. Japonci zřejmě neznali samohybné schody, všichni cestující proto museli sestoupit na betonovou plochu po žebříčku, který vystrčil ze dveří český pilot. Wiśniowiecki si nasadil čepici a vydal se pěšky k letištní hale. Bože… Středověk. Neuměl si představit, že by houfy civilů mohly bloumat po krakovském letišti.

Celník byl na něj slušný. Ani nemrkl při pohledu na bohatou sbírku válečných „památek“, kterou měl v kufru. Pouze poklepal prstem na pouzdro pistole u pasu.

„Vyndejte zásobník,“ požádal docela slušnou polštinou.

Wiśniowiecki zavřel kufr a šel dál. Výprava děvčat z japonské školy při pohledu na jeho uniformu začala volat „Vivat Rzecz! Vivat Rzecz!“ Vyslovit „Rzeczpospolita“ zřejmě přesahovalo jejich možnosti. Rázně zasalutoval, aby je potěšil. Stejně věděl, že navzdory oficiální propagandě Japonci nenávidí Poláky za to, že Království jako jediné ze všech států Osy nevypovědělo válku Spojeným státům. Polsko bohužel mělo co ztratit. Raději se pakovalo obchodem s USA, než aby nesmyslně mávalo šavličkami (Americe prozatím nic víc udělat nemohlo). V americké propagandě je Polák pochopitelně pitomeček, flákač a prase, v polské zase Američan slizký, tlustý impotent. Ovšem navzdory oficiálnímu hanobení oba státy usilovně obchodovaly a právě to se příčilo ostatním spojencům Osy.

Těsně před východem z letištní haly ho zastavil urostlý strážce v bezvadné uniformě.

„Tudy,“ ukázal mu cestu. „Velvyslankyně vás očekává.“

„Velvyslankyně? Osobně???“

Strážce víc neřekl. Wiśniowiecki kráčel omámeně za ním. Zřejmě s ním má někdo nějaké plány.

Když se přiblížili k velké limuzíně s polskými vlaječkami u reflektorů, řidič v livreji od něj převzal kufr. Strážce otevřel dveře.

„Vítám vás, kníže.“ Dívka… překrásná dívka v blýskavém kabátku a snad až příliš krátké sukýnce, pod kterou byly vidět kraječky punčoch, mu podala ruku k políbení.

„Paní velvyslankyně…“ uctivě se uklonil.

„Jmenuji se Anka Potocká.“ Když zaujal místo vedle ní a zavřel dveře auta, zřetelně se uvolnila. „Jeď!“ přikázala řidiči. „Snad si můžeme tykat, kníže.“

„Velice rád. Jmenuji se Jeremi…“

„Vím,“ uculila se. „Poslyš… Má praprababička zřejmě porodila tvou prababičku.“

„Něco takového,“ přikývl ochotně. „Anko… Jsi krásná!“

„Díky, kóčo.“ Velvyslankyně se široce usmála, až odhalila ideálně pravidelné, sněhobílé zuby. Některý německý nebo židovský dentista na nich musel pracovat celé měsíce. „Poslyš, kóčo… Musíme se bavit o nesmyslech, dokud nebudeme na vyslanectví. Pokud jde o odposlech, není auto bezpečné.“

„Velice rád si s tebou popovídám o nesmyslech, Anko.“

Zachichotala se. Přitáhla si krátkou (krátkou, krátkou, krátkou!!!) sukýnku, ale krajky na punčochách stejně nezakryla. Byla to nejkrásnější žena, jakou v životě viděl.

„Ty… lichotníku! Z diplomatických hlášení vím, že ženské při pohledu na tebe přímo ječí!“

„Diplomacie se zajímá o mé ženy? Taková pocta…“

„Vím o tobě víc, než o sobě víš ty sám,“ odvětila. „Mám dokonce fotky ze všech dobrodružství, která jsi prožil na vojenských dovolených.“

Pokusil se nezrudnout. Rozvědka se babrá v takových věcech? Odevzdaně změnil téma.

„Proč jste mě tak náhle povolali? Pokud mi samozřejmě můžeš něco říct…“

„Něco můžu.“ Sáhla do kapsy ve dveřích a vyňala nevelkou obálku. „Naše politika bude do jisté míry přehodnocena.“ Z obálky vytáhla snímek nějakého letadla. „Víš, co to je?“

„Ne.“

„Grumann F11F Helkat/Cougar 3. A toto?“ ukázala další snímek. „To je North American P-151 Mustang 6. A tady… Republic P-97 Thunderbolt 2. Nové americké stíhačky. Japonské Zeke III rozšmekují ve vzduchu a ani se přitom nezpotí. Ale to zdaleka není poslední americká karta. Právě teď konstruují Sabre. Tryskový zázrak. Jedinou odpovědí může být tohle.“ Vyňala z obálky poslední snímek. Tentokrát na něm byl tryskáč s červenobílými šachovnicemi na křídlech. „To je PZL „Pulawski“ P-92. Stroj pro dominaci. Malá, svižná stíhačka, postavená jen k tomu, aby ovládla prostor! Ale… znáš naše politikářské kunktátory z Krakova… Japonci nedostanou P-92, dokud Pulawski nezkonstruuje P-93. Ale to Američané už budou mít svého Sabra. A… skončí japonská expanze. Japonci jsou v háji. Němci jim nedají svého Messerschmidta 362, protože Hitler si právě umanul, že žlutá rasa jsou také podlidi. Italové jim svého Savoi „Jet“ Marchetti nedají, protože po všech objednávkách sáhla jejich armáda po porážkách v Africe. Rakousko-Uhersko, konkrétně Češi, nemají nic nového… Takže co? Starý Zeke II proti Sabru? To znamená konec Japonska na Havaji!“

„A Polsko?“

„Dáme jim nanejvýš Losa F. Přesně tím hodláme poděkovat za to, že nás vmanévrovali do toho odporného Vietnamu! Ale ujišťuji tě, že Sabre bude sestřelovat japonské losy jako kachny. Jsou to už trošku přestárlé stroje…“

„Nepřeháníš?“

„Proč myslíš, že mě král jmenoval velvyslankyní? Anku Potockou… Právě ženu! Prvního ženského velvyslance v Japonsku! To je politická facka uštědřená císaři.“

„Proč mi to povídáš?“

Na chvíli se zamyslela. Potom opět ukázala sněhobílé zuby. „Japonci jsou v háji,“ opakovala. „Hodláme dovolit Američanům, aby získali Havaj. Možná Midway, snad jim přenecháme i Okinavu… Na obchodování vyděláváme tolik, že jim můžeme něco přepustit. Itálie se nepočítá, Rakousko-Uhersko se příliš bojí vlastního stínu a české revoluce.“ Pohlédla na něho, ale hned odvrátila zrak. „Polsko hodlá nyní vsadit na Němce. Proto tě povolali do Tokia.“

„Mě?“

„Pšt…“ položila prst na rty. „Ostatní ve zvláštním pokoji na ambasádě.“

Pokrčil rameny. Policisté na křižovatkách salutovali. Lidé na chodnících občas jásali.

„Japonci nemají vlastní tryskáče?“ zeptal se.

„Mají, mají… Toyotu ‚Hyriu‘. Ze šesti prototypů šest shořelo při zkouškách motoru. Potom ještě Hondu V7 podle ukradené německé technologie BMW. A Subaru ‚Hokkai‘. Víš…“ mrkla na něho. „Ten Japončík létá pomalu a nízko.“ Zahihňala se. „Sabre nebude mít moc potíží…“

Auto konečně dorazilo k budově velvyslanectví. Námořní pěchota ve vycházkových uniformách urychleně otevírala bránu. Limuzína tiše vklouzla dovnitř. Lokaj bleskově přiskočil a otevřel dveře. Wiśniowiecki pomohl Ance vystoupit, snažil se přitom nepohlížet dolů… Bylo to hrozně těžké. Beze slova přešli do zvláštního pokoje, Potocká osobně zavřela a zajistila dveře. Potom spustila generátor vibrací.

„Víno? Nebo koňak?“ Přistoupila k baru na kolečkách. „Mám originální německou brandy z provincie Cognac!“ usmála se. „Co říkáš?“

„Okay.“

„Bože… nemluv tím židovským žargonem, prosím.“

„To byl americký…“

Wiśniowiecki si s uspokojením připomenul všechny Rappaportovy hlášky z „Latríny“. „Pokud ovšem dáváš přednost mrtvé francouzštině nebo mrtvé latině…“

„Neošklíbej se nade mnou… ubohou holčičkou.“ Podala mu velkou sklenici s koňakem. „Posaď se.“

Usedla naproti němu. Kolena vedle sebe, že by mezi stehna nezastrčil ani ostrý americký nůž. K čertu!

„Na zdraví.“ Stěží si omočila rty. „Víš, proč tě sem poslali?“

„Doufám, že mi to objasníš, Anko.“

„Okay…“ opakovala po něm a spiklenecky mrkla.

„Vysmíváš se mi, že? To bylo čínsky? Určitě nějaká sprosťárna…“

„Ano… Ve východním tonkinském nářečí okay znamená ‚sundej kalhotky‘.“

„Šovinistické mužské prase!“ zvolala, ale usmála se. Sklopila hlavu, potom ji zase zvedla. Oči jí blýskly. „Už vím, proč pro ten úkol vybrali tebe…“

„Jaký?“

„Máš si vzít Moniku Hitlerovou.“

„Cože??? Koho???“

„Monika Hitlerova je dcerou Adolfa Hitlera a Evy Braunové.“

„Vím, kdo je Monika,“ zvolal snad až příliš hlasitě. „Čtu noviny…“ Zhroutil se do křesla. „Co jste si to vymysleli???“

„Vysvětlím ti to postupně…“ zvedla sklenku. Wiśniowiecki vyprázdnil svou jediným lokem. „Už jsem řekla, že Polsko nyní hodlá vsadit na Německo. Proto musí Monika být, promiň mi ten vulgarismus, šoustána našincem. Nejlépe takovým lamačem dívčích srdcí, jako jsi ty… Ale ne zadarmo! Ve tvých žilách kolotá krev Hohenzollernů, vid?“

„Znám svůj rodokmen,“ přerušil ji zuřivě.

„No právě… Wiśniowiecki… Takové jméno! Je nejvyšší čas skončit s Jagellonci. Přestat nastrkovat Němcům tu pitomou bitvu u Grünwaldu. A Wiśniowiečtí? Vy jste přece bojovali jen na východě, že? Žádné křižácko-polské historky, neúčast v pokusech o atentát na Bismarcka. Ideálně čisté ruce. I když, samozřejmě, Rusové na to mají jiný názor. Ale kdo by se staral o zbytky Sibiře?“

„Můžeš přistoupit k věci?“

„Můžu. Dokonce musím… Plán byl následující. Pošleme pět nejurozenějších na frontu. Němci jsou zatížení na vojenskou službu. Není možné, aby jejich vládce neprošel vojskem, nevyznamenal se, nebojoval doopravdy. Vyslali jsme tedy pět knížat, kdyby totiž náhodou někdo padl, aby byla rezerva. Jasné?“

Nečekala na jeho potvrzení.

„Vlastně jsi byl skoro na konci seznamu. Nejnadějnější byl Matěj Lubomirski, skutečné letecké eso, ale… Sestřelili ho, prasata. Romek Koniecpolski byl druhý v pořadí. Ale při službě na křižníku, při té ohavné bitvě u Leyty, chytil ošklivou nemoc. Takový nervový tik. Třese se mu levé víčko. V propagandistických filmech by to vypadalo nemožně. Je tu ještě Gríša Radziwill od těžkých tanků. Ale k sakru… Umíš si představit Němce hulákající „Heil Řehoř“? To žádný z nich nevysloví. Ani Radziwill neřeknou bez tříletého výcviku. Navíc je to, k čertu, Litevec! Padlo to tedy na tebe, Jeremi. Hitlerovci to můžou vyslovit.“

Vyskočila, postavila se do pozoru a zvedla ruku ve fašistickém pozdravu.

„Heil Jeremi!“ zařvala.

„Nu…“ Usedla zpátky do křesla, opět s koleny u sebe. „Nu… jakž takž to zní.“

„Bavíš se dobře?“ zeptal se Wiśniowiecki.

„Mluvím naprosto vážně, bohužel. Přeřízneš Moniku a oženíš se s ní. Ale, jak povídám, nebude to zadarmo!“

„Zbláznila ses?“

Zavrtěla hlavou.

„Polsko potřebuje nového krále. Proč tedy ne Wiśniowiecki? Proč ne manžel paní Hitlerové? Proč ne někdo, kdo prošel bojem v Plamenooké? Na volebních plakátech budeš vypadat skvěle…“

„Přestaň!“

Opět zavrtěla hlavou. Vyňala ze sejfu tlustou obálku a postupně začala rozkládat po stole fotografie.

„Tohle je Monika…“

Poznal fotografii, která se často objevovala v novinách.

„Tady máš Moniku s tatíčkem, tady s mamičkou, a tady s pejskem… Máme také nahou Moničku v koupelně…“

„Bože! Naše rozvědka fotografuje nahé zadky!???“

„Jistě. Nenecháváme naše agenty v naprosté nevědomosti.“ Anka Potocká se evidentně bavila. Rozkládala po stole další snímky. „Musíš znát situaci. Toto je Moničin nahý pupek, toto její… no… ta část těla, kterou každá žena chce skrývat… tady je snímek, jak se Monika ukájí… Tady máš její prsa, má docela hezká ňadra, že? Je pro tebe trošku malá, ale… Při oficiálních příležitostech bude mít vysoké podpatky, při filmování si stoupne na stoličku… Tady je nahá Monika zezadu, tady nahá zepředu…“

Wiśniowiecki si nalil koňak.

„Představuji si agenty, kteří dělali ty fotografie…“

Anka pouze přikývla.

„Mám přeříznout Moniku a stát se jejím manželem, a potom polským králem?“

Potocká sklouzla z křesla a poklekla před Wiśniowieckým.

„Ano, králi Rzeczpospolitej Tří národů, pane můj!“

„Bože, Bože, Bože…“

„Něco nehraje?“ Anka vstala a hodila na stůl poslední snímek. „Docela hezká kundička…“

Wišniowiecki se opět pokusil nezačervenat.

„Do pr…“

„Ale no.“ Velvyslankyně se také snažila nehledět na poslední snímek. I když… bylo zřejmé, že jej předtím studovala velice detailně. Zrudla by leda při obdivování originálu od Canaletta na stěně.

Wiśniowiecki si zapálil cigaretu. Shrnul všechny fotografie a vložil je zpátky do obálky.

„Je v tom ještě nějaký háček?“ Vrátil se do křesla.

„Je.“ Potocká usedla také. Přehodila si nohu přes nohu. Byl to jeden z nejkrásnějších pohledů, jaké si je možné představit. Jako obvykle Sejm dosáhl toho, co chtěl. To není facka císaři Hirohitovi. To je pochcání stolu v jeho přítomnosti. Nejenže žena, ale navíc tak hezká, že oficiálové na císařském dvoře musí při pohledu na ni dostávat křeče.

Wiśniowiecki se rozhodl zariskovat.

„Předvídal Sejm takovou situaci, že… mi podržíš, kdyby to mělo urychlit mé rozhodnutí?“

Zřetelně znervózněla. Požádala o cigaretu, kterou vložila do dlouhé dámské špičky.

„Když už hovoříme upřímně,“ zašlukovala, „tak jsem na takovou nabídku připravena.“

Pohlédla mu zpříma do očí. Rozpačitě odvrátil pohled.

„Ale…“ dorazila ho docela, „neváhej dlouho. V záloze máme ještě Stefana, nevzpomínám si na číslo, Czarneckého, z námořní pěchoty.“

Těžce vzdychl.

„Krajkářská práce.“ Pohlédl na krajky jejích punčoch, které vykukovaly pod sukní. „Nezapomeň to opakovat maršálkovi Sejmu.“

„Nebud ošklivý…“

„Chudák Matěj Lubomirski,“ zavtipkoval, „rozpáraný nepřátelskými stíhači, Koniecpolski má nervový tik a Radziwill je zatracený Litevec. Milované vlasti jsme zůstali jen já a Czarnecki… Ostatně jako vždycky,“ rozesmál se hlasitě. „Je tomu tak pokaždé. Polsko v maléru, a Czarnečtí a Wiśniowiečtí je mají tahat ze žumpy…“ Podrbal se na bradě. „Chybí jenom Janus Sobiecki.“

„Jan Sobiecki si zlomil nohy při prvním seskoku padákem v přijímači a mamička ho odvolala z armády.“

„Chápu. Nebýt toho, byl by v čele seznamu?“

Přikývla.

„Znám ho. Hodil by se.“

Potocká opět zašlukovala.

„Jemu odmítne pět žen z deseti. Tobě jedna z deseti,“ zasyčela.

„Jo tááák…“ rozesmál se. „Promiň. Představil jsem si šedivého maršálka Sejmu, jak studuje hlášení typu: Přísně tajné. Počet Wiśniowieckého erekcí vzhledem k armádnímu průměru v době…“

„Přestaň!“ Ruměnce na tvářích určitě nepředstírala. Dočista ho tím zmátla. „Promiň,“ zašeptal.

„Jestli chceš, tak ti podržím,“ ucedila. „Ale… Dovol mi, abych si zachovala alespoň špetku sebeúcty!“

„Promiň,“ opakoval. „Blbnu. Sorry!“

Chvíli panovalo zlověstné ticho.

„To bylo zase židovsky?“ usmála se. „Nebo nějaká čínská prasárna?“

„Sorry znamená tonkinsky ‚sundej…‘,“ mávl rukou. „Má to ještě nějaký háček?“

Nalila nové dávky koňaku.

„La bombe de Heisenberg,“ přešla najednou na mrtvou francouzštinu.

„Que? De quoi tu parle?“

„Heisenbergova bomba,“ opakovala polsky. „V civilu jsi přece fyzik. Jistě víš, kdo je Werner Heisenberg.“

„Ten od principu neurčitosti?“

„Uhm.“

„Přece není chemik. Jakou bombu udělal?“

„Neudělal, ale dělá… jde o zatracený konec světa. Němci jsou za prvé nepředvídatelní a za druhé nás Poláky nenávidí za to, že jsme doma nevyvraždili Židy. A co hůř, poskytli jsme azyl německým Židům. Teď mají pěnu u huby, když vidí, jak naši Židé obchodují s USA… Vykreslí nám to, jestli je Monička Hitlerová ve tvém objetí nezastaví a jestli… nebudeme mít Heisenbergovu bombu první my.“

„Co je to Heisenbergova bomba?“

„Armageddon. Konec světa. Konečné řešení problému všech národů…“ Smutně se usmála. „Je to příšerná atomová bomba!“

„Jaká?“

„To je jedno. Náš nejlepší fyzik tvrdí, že ji uděláme rvchleji, pokud získáme plány. Nebo alespoň obecný přehled. Na Sibiři už dolují uran. Ale musíme mít obecnou představu o co se jedná… Tobě jako manželovi Monika nebude bránit, budeš smět jít, kam se ti zachce. Pojedeš tedy do Wiesbadenu. A podíváš se, co je ten jejich reaktor zač. Jsi fyzik. Pochopíš, o co se jedná…“

„Také chápu, že Czarnecki v této souvislosti… nemá šanci,“ řekl pobaveně. „Je architekt.“

Potocká se usmála a potom ušklíbla.

„Náš nejlepší vědec tvrdí, že to uděláme rychleji. Jen musíme mít výchozí bod. Plány.“

„On sám do Wiesbadenu nemůže?“

„Ne. Za prvé z Německa utekl a za druhé je Žid.“

„Kriste Ježíši. Kdo je náš nejlepší fyzik?“

„Nevíš?“ zvedla Potocká obočí. „Albert Einstein.“

Wiśniowecki se probudil na kanapi v laboratoři. Tentokrát hned poznal, kde je. Sam si sundal elektrody z hlavy.

„Kristepane.. zaúpěl. „To měl být ‚Erotický sen o nejkrásnější ženě světa?‘ To vám pěkně děkuju!“

„Copak?“ zneklidněl Borkowski. „Nebyla tam nejkrásnější žena světa?“

„Byla…“ Wiśniowiecki v duchu zaklel. „Dokonce mi chtěla dát. Ale k ničemu nedošlo.“

„Copak vadilo?“

„Heisenbergova bomba.“

„Co?“

„Atomová bomba, kterou v Polsku sestrojil Albert Einstein. Znáte to jméno?“ ušklíbl se. „Bylo to pokračování předchozího snu!“

„Nemožné…“

„Bylo! Bylo!!!“

„Nemožné. Na našich kazetách nejde navázat na předchozí sny!“ Borkowski pohlédl na technika a ten přikývl na souhlas. Sklonil se k počítači.

„Invektivy?“ zeptal se.

„Tentokrát ne.“

„Tak vidíš… Situaci máme pevně v ruce.“

„Jsme doma,“ zavrčel Borkowski. „Hele, poslyš… co je to Heisenbergova bomba?“

„Nevím. Nějaká atomová bomba nebo co… V životě se mi nezdál pitomější sen. Měl jsem se oženit s Monikou Hitlerovou…“

„Bože… Opravdu?“

„Jo.“

„A kdo je Monika Hitlerova?“

„Co myslíš?“ Wiśniowiecki se začal oblékat. „Čípak je to dcerunka? Ujišťují, že Novákova ne.“

„Hele, přestaň… A opravdu k ničemu nedošlo s nejkrásnější ženou světa?“

„K ničemu. I když to byla opravdu hezoučká opička… Polská velvyslankyně v Japonsku.“

„Cože?“

„Jo.“ Wiśniowiecki se obul a chystal se odejít. „Už mám plné zuby toho, abych vám dělal betatestera. Ty vaše sny… jsou kupou pitomostí.“

„Ale večer přijdeš?“ vyběhl za ním Borkowski až ke schodům. „Budeme testovat ‚Úspěch v zaměstnání‘…“

Wiśniowiecki neodpověděl. Vyšel z dusného schodiště na ulici Podvaly. Zívl a protřel si oči. Stromovím zarostlý Partyzánský pahorek naproti býval městskou obrannou baštou, spolu s příkopem tvořil část obranných staveb, které byly k ničemu. Napoleonův bratr donutil Wrocław ke kapitulaci, pruská posádka se musela vzdát a opevnění, postavené s takovou námahou, museli rozebrat. Jenže dělové bašty se nedají zničit jen tak. Proto byly přímo v centru moderního města zarostlé pahorky, dnes už pouhé atrakce pro turisty.

Wiśniowiecki minul německý konzulát sídlící ve sto let staré budově. Našel své auto zaparkované u příkopu. Teď ještě zácpy nebudou. Odbočil do ulice Petra Stargy, projel Dominikánské náměstí, minul estakádu a přes Grünwaldský most projel na stejnojmenné náměstí. Náměstí… silná slova. Bylo to prostě monstrózní letiště, které postavili Němci v pětačtyřicátém přímo v centru města. I dnes by tu mohla přistávat mezikontinentální letadla, pokud by někdo demontoval tramvajové koleje a srovnal ranveje.

Wiśniowiecki najednou pocítil hlad.

Odbočil vlevo, vnořil se do spleti úzkých uliček, minul několikapatrový bunkr z války, odbočil vpravo a potom s porušením pravidel vlevo. Ignoroval zákaz vjezdu a přejel Tumský ostrov, potom znovu vlevo, minul sídlo německého štábu obrany Festung Breslau, proměněné v knihovnu. Na Rynek neměl důvod jet. Přestože tam jsou nejlepší hospody, touto dobou je jich otevřeno jen málo.

Odbočil vpravo, minul několik mostů, potom opět porušil pravidla a přijel k univerzitě přesně v místě, kde francouzští vojáci prolomili pruskou obranu. Zaparkoval v Kovářské.

Internetová kavárna už byla otevřená. Objednal si pivo, kávu, hranolky a grilovaný párek.

Zaplatil si počítač a bleskově se přihlásil. Upil piva. Altavista. „Heisenberg, Wiesbaden, a-bomb“, vyťukal rychle. K čertu! Dostal čtyři sta jednatřicet tisíc devět set dvacet osm adres stránek www vyhovujících uvedeným kritériím.

Začal si prohlížet prvních deset.

1. No Title

Physicist Jonothan Logan tells a strange tale that begins in 1946, soon after Germany surrendered. Fifteen of Germany’s greatest physicists have been…

URL: terra.msrc.sunysb.edu/-dmyers/engine/the_bomb

2. The World ať war

Books-Bibliography. „Who burns books will burn people, too“ New reviews. The Story of a U-Boat Nco 1940-1946 by Wolfgang Hirschfeld The diary of a…

URL: worldatwar.net/books/list/html

3. The Critical Mass

From 1939 onward physicists understood that a neutron chain reaction in uranium was a possible way to liberate nuclear energy for research or for engines.

URL: www.sigmaxi.org/Amsci/captions/captions9… Logan-cap2.html

4. Heisenberg and the Nazi Atomic Bomb Project

THE UNIVERSITY OF California PRESS. Click on price to purchase: $35.00. Rose, Paul Lawrence Heisenberg and the Nazi Atomic Bomb Project. No one better…

URL: www.ucpress.edu/books/pages/8006.html

5. If You Like this Book: Heisenberg and the Nazi Atomic Bomb Project: A Study

Text Only. ať a glance. reviews. customer. comments. if you like this book… table of contents. Keyword Search. Books. Popular Music. Classical Music…

URL: www. amazon. co. Hu/exec/obidos/ts/book-sim… ref=sim_m_books

6. Amazon.com: A Glance: Heisenberg and the Nazi Atomic Project: A Study in at a glance. reviews. customer comments. if you like this book… table of contents. E-mail a friend about this book… Keyword Search. Books. All… URL: wwwb244.test4040.yi.org/exec/obidos/ASIN/0520210778

7. Amazon.com: A Glance: Heisenberg Probably Slept Here: The Lives, Times, and I

at a glance. reviews. customer comments. If you like this book… table of contents. E-mail a friend about this book… Keyword Search. Books. All… URL: wwwl.test4041.yi.org/exec/obidos/ASIN/0471157090/wowprices

8. Amazon.com: A Glance: Heisenberg Probably Slept Here: The Lives, Times, and I

at a glance. reviews. customer comments. if you like this book… table of contents. E-mail a friend about this book… Keyword Search. Books. All… URL: www.amazon.com/exec/obidos/ASIN/047115090/wowprices

9. Heisenberg

Werner Heisenberg. It addition to this pivitol role in the development of atomic theory, Heisenberg was a firm German patriot. Although he did not…

URL: www.chem.uidaho.edu/-honors/heisen.html

10. Heisenberg interwiew

10. Parts of an interview with Werner Heisenberg on Nuclear Energy Development in Germany during World War II. Conducted and edited by Joseph J. Ermenc,…

URL: www.acslink.aone.net.au/belancy/haigerloch/int.html

Bože… Bylo tam všechno. Plány, nákresy, výpočty. Heisenberg skutečně konstruoval atomovou bombu ve Wiesbadenu. Ostatně to bylo jen jedno z center. Lise Meitnerová, Otto Hahn, Gustaw Harteck, Carl-Friedrich von Weizsacker… Velký, dvoupatrový reaktor s ohromným komínem. Snímky, plány, nákresy, výpočty, vzpomínky vědců spolu se schématy. V síti je všechno. Také přesný popis stavu výzkumu v okamžiku, kdy reaktory převzala spojenecká vojska.

Wiśniowiecki si objednal ještě jedno pivo. Mezitím se vypořádal s hranolky, párkem a kávou.

Vyťukal „Los Alamos, a-bomb“. Altavista našla sedm set devadesát tisíc sedm set padesát pět www stránek, které odpovídaly zadaným kritériím. Opět prohlédl prvních deset.

Vyťukal: „Los Alamos, a-bomb, Oppenheimer“. Přes šestnáct milionů záznamů. Bože… síť je opravdové smetiště. Přešel na Science Search Index: „Los Alamos (and) a-bomb (and) Oppenheimer (and) conerete plans (and) mathematics calculations (and) physical research (and) hardware photos“… Enter.

„Pouhých“ osmnáct tisíc záznamů. Objednal si třetí pivo a začal je prohlížet. Síť obsahovala všechno. Dokonce i deset let starou knihu „Vyrob si ve sklepě vlastní atomovou bombu“, populární před deseti léty. Naštěstí se to však ve sklepě nikomu nepodařilo… Snažil se pochopit, proč uspěl Oppenheimer a ne Heisenberg. Co způsobilo, že američtí židovští Němci jo a němečtí arijští Němci ne… Kde byla chyba? V čem byl rozdíl?

Přišla k němu číšnice jen proto, aby se zeptala, jestli nechce koupit diskety (když si prohlíží tolik údajů…). Nechtěl. Přinesla mu tedy oběd. Vídala hodně takových maniaků. Když si nehodlá nic zapsat, jedná se o pouhou zábavu. Ale i ta byla lepší než ohavné hry, které tady hrávají mladíci. Výpočty, fotografie, schémata strojů přinejmenším nekvílejí, nestřílejí a nepiští v celém rozsahu zvukových karet.

Wiśniowiecki skončil až večer s opuchlýma očima a bolavou hlavou. Bože… Opravdu seděl tak dlouho před monitorem? Zaplatil kreditní kartou, protože u sebe neměl dost hotovosti. Musel tedy počkat, až číšnice obslouží „žehličku“, což jí zjevně činilo potíže. Vytáhl z kapsy telefon a zavolal taxi. Po tolika pivech nehodlal riskovat jízdu vlastním vozem. Taxikář se nedivil, že má jet tak blízko. „Úspěch v zaměstnání“… Rozhodl se, že to bude poslední sen, který otestuje. Poslední a basta. Oppenheimer a Heisenberg… To si zapamatoval. Oppie a Willie, jako Flip a Flap.

Japonský mitsubishi „Dolly“ ho převezl z Tokia do Mandžukua.

Tam na letišti „Hinte III“ nahradila dva urostlé bodyguardy Ola Brzozowska, hezoučká agentka sejmové rozvědky. Pořád poslouchala hudbu z rádia pověšeného na opasku a nepřetržitě štěbetala s příšerným lvovským přízvukem – měl pocit, že všechny sejmové služby nabírají v centrálních vojvodstvích, spisovná polština se vyskytuje jen v armádě a v televizi. Nerad by však potkal Olu s revolverem v ruce, právě tím, který měla nyní viditelně zastrčený v pouzdru ve velkém poprsí. Působila dojmem, že ví, jak ho použít a že ho taky použije, pokud jí to bude z nějakého důvodu připadat jako dobré řešení. V každém případě lidé na „Hinte III“ před ní poplašeně ustupovali, když ho vedla k pokladnám.

Chytili rakouskouherskou škodu „Hradec“, která letěla do Tomska. Tam, utrmácení a unavení, přesedli do tryskového tura společnosti LOT, civilní verze proslulého bombardéru. Konečně mohli sníst něco teplého a alespoň na chvíli si zdřímnout. Bohužel je probudil pilot hlasitým hlášením, že právě přelétli hranice moskevského vojvodství. Samotnou Moskvu neuviděli a Ola toho hrozně litovala. Zřejmě mu chtěla ukázat Červenobílé náměstí a mauzoleum císaře Napoleona u kremelské zdi. Wiśniowiecki teprve teď pochopil, proč mu poslali jako bodyguarda tohle hezké děvče – hodila se víc na průvodce než na agenta rozvědky.

Rozdali jim bonbony a přistáli v Kyjevě, kde se konečně mohl pořádně vyspat v elegantním hotelu George hned vedle letiště. George neměl okna směrovaná k ranveji, zato měl speciálně zesílené zdi. Řev startujících tryskáčů se proto dal jakž takž snést.

Druhého dne Ola usadila Wiśniowieckého do vládního lockheedu. Tam už ochranku nepotřeboval. Dva piloti u řízení snad spali. Stevard se zeptal jen na to, kterou rozhlasovou stanici mu má pustit. Nechtěl žádnou.

Nepřistáli v Balicích, ale na malém vojenském letišti skrytém mezi kopci na předměstí hlavního města. Služební automobil s diskrétně tmavými skly ho vezl spletí krakovských obchvatů, potom bloudil v úzkých uličkách.

Wiśniowiecki poznal až moderní hotel Patria od Kiepury. Bože! Odvezli ho až na okraj města, do Krynice. Měl pocit, že pokud ujedou ještě pár set metrů, narazí na tabuli úřední hranice hlavního města.

Ještě několik set metrů a… automobil konečně stanul. Zavedli ho do malé vily jménem Kazimír. Mohl se vykoupat. Potom ho převlékli do elegantního vycházkového obleku. Muž, který po chvíli přišel, se nemusel představovat… Boleslav Ziemiański, pracovník Druhého oddělení, šéf ochranky maršálka Sejmu. Podsaditý, s převislým dolním rtem. Syn muže, který zastřelil Bismarcka. Wiśniowiecki bezděčně ustoupil o krok.

„Tudy,“ ukázal muž směr. „Toto je soukromý dům mého bratra,“ vysvětlil. „Dali jsme přednost setkání na neutrální půdě.“

„My?“

„Hned uvidíte.“ Otevřel dveře vedoucí do malého salonku. „Prosím.“

Uvnitř seděli dva stařečci.

Jeden za velkým stolem, druhý v křesle u okna. První měl šedivý knír jako sumec, druhý v ústech starou, zakouřenou dýmku.

„Dovolte, abych vás představil… Pan Jeremi Šestnáctý Wiśniowiecki…“ Ruka prvního bodyguarda polského státu se přesunula na druhou stranu. „Maršálek Sejmu, pan Josef Klemens Kiniewicz-Pilsudski. Hlavní vědecký konzultant Sejmu, pan Albert Einstein.“

Pilsudski si pohladil knír.

„Račte, račte…“ ukázal Wiśniowieckému na křeslo. Zřejmě ho bolela záda. Na stole měl rozsypané tabletky léku na revma. Právě si vzal dvě a zapil kávou z malého šálku. „Neostýchejte se…“ řekl se silným vilenským přízvukem a střílel přitom kolem sebe malými očičky.

Wiśniowiecki si připomenul popis Normana Daviese z knihy, která líčila parlamentní bitvu ve dvacátém roce, kdy poslanci potřeli socialistickou stranu. Pokoušejí se ho přirovnat k nosorožci: je nezničitelný, krátkozraký a nepředvídatelný. Jakmile si vybojuje políčko, podezíravě pohlíží malými očičky na každého potenciálního vetřelce. Když je vyprovokován, vždy existuje riziko, že znovu zaútočí.

Wiśniowiecki usedl do křesla. Nalil si koňak, vzal doutník… Davies se spletl. Tohle není nosorožec. Kdyby neměl knír, Pilsudski by spíše připomínal kobru. Hada s malýma očima a hlavou zvednutou k útoku. Jedno jeho kousnutí je vražednější než útok celé perutě těžkých bombardérů.

„Jsme vám dlužni vysvětlení tohoto neobvyklého pozvání,“ zasyčela kobra s vilenským přízvukem.

Bože, Bože… Vidět ta pronikavá očička a být jeho nepřítelem… Pilsudski už zřejmě nemá nepřátele. Živé.

Maršálek Sejmu se mírně pohnul. Zřejmě si neuměl poradit s vlastními zády. Musela ho příšerně bolet, protože ani na chvíli nezměnil polohu. Chřestýš s revmatismem v chřestítku… Jedové zuby však má v pořádku. „Diplomacie vás nakrmila nesmysly…“

„Vím. Mám se oženit s Monikou Hitlerovou.“

„Jistě. To je pořád aktuální… Na ostatní nesmysly, které vám namluvila paní Potocká, klidně zapomeňte.“ Usmál se, ale vypadalo to, jako když tygr vycení tesáky, jako když štír vztyčí ocas k útoku, jako když samotná smrtka zvedne kosu… „Zajímá nás Heisenbergova bomba...“

„Vím. Mám proniknout do Wiesbadenu…“

„Neopakujte slova té idiotky,“ řekl Pilsudski. „Manžel paní Hitlerové špehující ve Wiesbadenu… Takový nesmysl dovedou vymyslet jen diplomati.“

Einstein dosud nemluvil, nyní vyňal z úst dýmku a usmál se.

„Mám být vaším agentem?“

„Už jste naším agentem,“ pronesl Einstein příšernou polštinou. „Svůj úkol jste už splnil… Ale jak řekla paní Potocká, nic není zadarmo.“

„Nerozumím.“

Pilsudski se opět usmál. Bože! Jako by se usmála samotná smrt. Jako kdyby hrobník vycenil umělé zuby nad něčím hrobem.

„Problém je následující… Pan Albert tvrdí, že vyrobíme Heisenbergovu bombu dokonce rychleji než oni. Potřebujeme však plány. Potom… Pan Albert ji pro nás vyrobí…“

„Pak by se zřejmě měla nazývat Einsteinova bomba?“ odvážil se ho přerušit Wiśniowiecki.

„Einsteinova bomba už existuje. Existuje a funguje.“

„Cože?“

„Víte… Němci se nám posmívají, že u nás je všechno veřejné. Všude je možné vstoupit, všechno vidět. U nich platí totální utajení. Vesnická pekárna je střeženým vojenským objektem… jenže… Víte, co je to Heisenbergův princip neurčitosti. Ovšem nikdo na světě neví, co je to Einsteinova druhá teorie relativity! My totiž utajujeme jen důležité věci. Ne vesnické pekárny. Tajíme druhou teorii relativity.“

„Co je to teorie relativity?“ zeptal se Wiśniowiecki.

„Jste fyzik. Ale potrvalo by léta, než byste to pochopil.“

„Pořád nerozumím.“

„Víte,“ příšerný vilenský přizvuk stěží umožňoval rozumět slovům maršálka Sejmu. „Pan Albert postavil s pány Rejevským, Zygalským a Róžyckým Einsteinův stroj. Nazývá se Enigma.“

„Znám… Slyšel jsem drby. Prý je to německý šifrovací stroj.“

Pilsudski se vřele usmál. Tak vřele, jak to dokáže jen smrt.

„Rozšířili jsme drby, že je to německý šifrovací stroj. Jde však o stroj relativních skutečností…“

„Cože?“

„O stroj, který umožňuje našim agentům pronikat do relativních skutečností.“ Pilsudski si vzal další tabletku ze stolu a zapil zbytkem kávy. „Zajímá nás Heisenbergova bomba. Víme, že je to dvoupatrové zařízení s velkým komínem. Jak něco takového použít? Přivézt vlakem do nepřátelského města? Ne… není lepší vyslat našeho agenta do takové relativní skutečnosti, kde už atomová bomba existuje? Malá, příruční, připravená k použití? Jak by řekl ten váš Rappaport z ‚Latriny‘: small, friendly, ready to use.“

Pilsudski se rozesmál. Vypadalo to, jako když smečka hyen cení zuby.

„Bože… A tím agentem jsem já?“

Pilsudski přikývl.

„Bože…“ Wiśniowiecki si najednou něco připomněl. „Já… Vždyť vy se mi jen zdáte! Toto je test snu ‚Úspěch v zaměstnání‘!“

„No právě, bohužel,“ zamručel Einstein. Klidně mohl mluvit jidiš, Wiśniowiecki mu stěží rozuměl. „To je vedlejší účinek naší technologie. Všem agentům se zdá, že sní…“

„Po několika měsících to přejde,“ dodal Pilsudski.

„Ale… název ‚Úspěch v zaměstnání‘ se mi moc líbí,“ rozesmál se Einstein. Ten se přinejmenším smál normálně. Připomínal muže a ne hejno pavouků nad bzučící mouchou.

„Přijde sem hypnotizér,“ ucedil maršálek Sejmu. „Pomůže vám, abyste si vzpomněl na všechno z toho… tak zvaného snu. A vy… Narýsujete nám všechny plány, sepíšete všechny výpočty. Rozumíte?“

„Ano. Ne…“ vyjekl Wiśniowiecki. „Bože. Mně se ta skutečnost jen zdála? Tam, kde jsem snil???“

„Ano.“

„Matko Boží…“ Potřásl hlavou. Neulevil mu ani vynikající koňak. „Ta technologie přece znamená vládu nad světem.“

Pilsudski si přihladil knír.

„A co si myslíte,“ pronesl tiše, „k čemu směřujeme?“

„Ale tam… tam je tolik zázračných věcí… Vždyť… Jiné agenty jste nevyslali?“

„Jistě. To vaše dvacetitunové samohybné dělo, vaše třistamilimetrová ‚Latrinka‘… V jiné relativní skutečnosti se tento stroj smrti nazývá ‚Konfucius‘ a je čínského původu. Váš muniční vůz je v jiné skutečnosti supertěžký tank ‚Josif Stalin VI‘. PZL Pulawskí P-92 je někde jinde F-16 ‚Fighting Falcon‘.“ Pilsudski pohlédl na pilulky, rozsypané po desce stolu. „Antirevmatikum se jinde nazývá Voltaren. A jen díky němu ještě žiju… Byl jste raněn u Phenianu… Sepse, viďte? Přežil jste zásluhou antibiotik. V tomto případě jsme název nezměnili, protože to polsky zní docela hezky. Bombardér ‚Tur‘ je prostě B-52. ‚Zubr‘ je Su-26… ‚Losa F2’ jinde nazývají ‚Tornádo‘. Mám pokračovat?“

„Ne.“

„Jen tak mimochodem… Kdo ve světě, který se vám zdál, zkonstruoval atomovou bombu?“

„Oppenheimer.“

„Nu… To nezní špatně. Místo Heisenbergova bomba můžeme říkat Oppenheimerova bomba. Ať se německá rozvědka trápí hledáním neexistujícího muže.“

Einstein přikývl.

„Budiž.“

Pilsudski zvedl hůl, s výraznou námahou vstal a přistoupil k oknu. Pohlédl na Kiepurovu Patrii. Potom se otočil a opřel o parapet.

„Dobře… Všechno nám nakreslíte a potom pojedete do Breslau seznámit se s Monikou Hitlerovou.“

„Do Breslau?“ nadskočil Wišniowiecki. „Proč právě tam?“

Pilsudski na něj pohlédl zmučeným pohledem.

„V Breslau máme konzulát. Naproti takové baště, nyní pahorku zarostlého lesem. Hezké, romantické místo. Zorganizujeme recepci, protože Monika Breslau navštěvuje často. Hitlerův oficiální astrolog Hanussen tam má vilu.“

„Vím…“ Wiśniowiecki se nedokázal soustředit. „V té relativní skutečnosti, která se mi zdála… jsem se narodil ve Wroclawi.“

„Co je to Wroclaw?“

„Polská Breslau.“

Pilsudski loupl malinkými očičky po Einsteinovi. Ten vyňal z úst dýmku a mlčky pokrčil rameny.

Wrocławské vanilkové plantáže

Andrzej Ziemiański

Muž s modrýma očima vyjel z Wrocławi po setmění. Vlastně bez cíle, jen aby se projel. Na karosériích protijedoucích aut se míhaly odlesky – vyvolávala je světla reflektorů. Jako pilot v kajutě raketoplánu – před sebou měl stupnice rádia, diody, podsvícené ukazatele, displeje, indikátory na palubní desce… i šipku hlavního ciferníku posunující se neustále doprava. Omámilo ho tempo, přestal vnímat čas. Uháněl směrem na Zhořelec čtyřproudou dálnicí, bez plánu, bez úvahy, opájel se rychlostí. Pořád rychleji, pořád dál. Poblíž Legnice zahlédl tirák s roztrženou pneumatikou, který drtil zelený pás oddělující oba směry a mířil přímo na něj…

Autonehoda je okamžik, kdy všechno probíhá neuvěřitelně rychle.

Současně se však čas podivným způsobem natahuje. Modrooký muž viděl proti sobě ohromnou hmotu – osmnáctikolové monstrum – nekontrolovatelně klouzajících čtrnáct tun oceli, plastu a gumy, které jako tank drásalo trávu a metalo do vzduchu fontány hlíny…

Věděl, že se srážce nevyhne. Vše probíhalo příliš rychle. Čas však získal nový rozměr. V několika posledních metrech stačil iracionálně promyslet několik věcí. Jsem střízlivý? Ano. Nic mi neudělají. Má auto platnou technickou prohlídku? Má, OK. V pořádku. Uvidíme, jestli přežiju…

Řidič tiráku měl nepochybně fůru zkušeností. Když zjistil, že svou gigantickou hmotou rozdrtí maličké autíčko, učinil zázrak. S prakticky nefungujícím řízením učinil, že nemožné se stalo možným. Pustil brzdu, přestože všechno v jeho zpanikařeném organismu volalo, že ji pustit nesmí, a zabočil doprava. Byl opravdový génius! Skoro Bůh. Dokázal zázrak. Osobní autíčko se nenapralo pod nárazník a neuseklo řidiči hlavu, ale vrazilo přímo do velkého předního kola nákladáku.

Muž s modrýma očima zaslechl výbuch pyrotechnické patrony napínající pásy. Nos se rozplácl o airbag. Deformační zóny převzaly patřičný „kompaktní“ stav. Počítač uvolňoval pásy, aby nedošlo k poškození jater, kovová ramena zasunula motor pod řidičovy nohy, aby mu neproměnil hnáty v kostní moučku, sloupek volantu odpálil své vlastní nálože a položil se napříč, aby mu nerozbil lebku. Poduška pomalu vypouštěla vzduch.

Probudil se uprostřed přízračného svitu. Kristepane! Žije? Kolik měl na tachometru? Pitomá myšlenka. Sto šedesát? Sto osmdesát? Do háje, můžou ho za to obžalovat. Ježíši! Taková zvrhlost. Žije. Žije… To je nejdůležitější. Kde se bere to světlo?

Pohlédl stranou. Plastové pouzdro chemického světla vypadlo ze zásuvky a do něčeho narazilo. Hezký! Pouzdro dostal ve Wroclawi při povodni. Stačilo rozbít skleněný váleček vložený do umělohmotného obalu a zatřepat – oranžové světlo chemické reakce zajistilo světlo na šest hodin. Otřes způsobený nehodou zprovoznil tento laciný zázrak moderní techniky. Kusy rozbitého kovu kolem zářily oranžově…

Kriste… Co je poškozené? Zavřel jedno oko, potom druhé. OK. Obě v pořádku. Játra, žebra, krk. Jakési teplo… Kolena, chodidla, lokty… Břicho, rozkrok, nohy, ruce… V ústech cítil slanou tekutinu. Klid. To mu nafukovací vak zlomil nos. OK. Všechno v pořádku. Ochrnutí? Pohnul prsty na rukou i nohou. Není ochrnutý, ale… k tomu může ještě dojít. Nevěděl. Veškeré jeho znalosti v tomto směru pocházely z filmů. Nehýbat se. Nesmí se pohnout. Zlomeniny? V této chvíli to nemůže zjistit. Moment. Vždyť může shořet! Ježíši!!! Námahou až zasténal, když se snažil nahmatat chromovanou páčku hasicího přístroje, lesknoucí se v oranžovém světle. Ne, ne, klid. Přerušovač přerušil přívod paliva. Zajímavé, měl tirák podobné zařízení? Je to jedno – pokoušel se potlačit strach – osmnáctikolový kolos musí mít dieselový motor a nafta nechytá snadno. Klid. Ostatně, jak může tiráku ublížit dvoutunový vůz, který mu vrazí do kola: Ale… k čertu! Vždyť ti, co jeli za ním, se museli do obrněné překážky nabourat taky.

Adrenalinu byl plný až po dírky krvácejícího nosu. Organismus se snažil pomoci a čerpal krev do životně důležitých orgánů, mozku a jater. V břiše a hlavě pociťoval teplo, v prstech a chodidlech chlad. Také mozek se snažil. V duchu si přeříkával návod, který kdesi pochytil: „Když havaruješ na dálnici, nevystupuj z rozbitého auta. Další vozy do něj budou vrážet zezadu. Máš větší šanci, když budeš sedět sice v rozbitém, ale plechovém bunkru než v přímé konfrontaci s něčím nárazníkem. Seď na zadku, k sakru, a neodpínej pásy!!!“

Vystoupit. Bože.

Vlastně se nesmí hýbat. Sklonil hlavu. Na košili mu stékala krev z nosu. I kdyby chtěl, nesmí auto opustit. Netušil, který ze zmačkaných plechů jsou dveře… Prstem ztuhlým, jako by patřil někomu jinému, vytáhl závlačku na hasicím přístroji. Zůstala mu viset na palci. Víc nemohl dělat. Rádio už nehrálo, z rozbitého akumulátoru vytekla kapalina.

„Tady! Tady!“ uslyšel křik venku. „No tohle! K čertu!“

Jak dlouho byl v bezvědomí? Opět volání.

„Podej nůžky! Sem!“

* * *

Nůžky? Silniční záchranáři. Byl v bezvědomí nejméně půl hodiny. Dvacet minut? Patnáct? Rychleji se sem dostat nemohli. Možná… Rup! Zaslechl hlasité třesknutí.

„Žijete?“ Pitomá otázka.

„Vytáhněte mě,“ odvětil stejně pitomě.

„Dýchejte pomalu! Poslouchejte pokyny.“

Rup!

„Uvolněte svaly. Nebojte se. Hned vás vytáhneme.“

Rup! Plech povoloval tlaku hydraulických nůžek.

„Všechno je v pořádku. V nejlepším pořádku,“ zahlédl už přilbu záchranáře, který recitoval věty z návodu. „Uvolněte svaly, nebojte se, už jsme tady. Hned vás vytáhneme! Spolupracujte, prosím. Neusínejte.“

K ďasu, kdo jim píše texty? Někdo z bezpečnosti práce?

Rup! Nůžky zmizely z dohledu. Pocítil, že se ho pokouší obejmout několik rukou. Záře oranžového chemického světla uvnitř trochu pobledla. Někdo mu nasadil ortopedický límec. Jiný nožem přeřízl pásy. Začali ho vytahovat. Bál se bolesti, ale cítil jen tlak dlaní.

„Kriste, asi jsem celý.“

„Všechno je v pořádku. Všechno je v pořádku,“ položili ho na krajnici. Muž v bílém plášti mu dal injekci do nohy… „Nehýbejte se.“

Oslepivé světlo laryngologické baterky velké jako tužka. Následovalo další bodnutí, tentokrát do ruky.

„Tady jsou jeho doklady…“

„Nasadili jsme vám venflon, pane… Wasilewski. Nehýbejte se, zkuste spolupracovat.“

Někdo mu rozřízl zakrvácenou košili. Dva obratné řezy a chumáč zakrvácené látky odlétl stranou. Wasilewski se pozvedl na loktech. Cítil se dobře. Cítil se jako mladý bůh. Kriste, co ten adrenalin s člověkem dokáže.

„Ležte a spolupracujte,“ řekl lékař z pohotovosti.

„Nic mi není.“

„Dobře, dobře… Už jsem viděl chlapa, který utíkal přes pole tak rychle, že jsme ho nemohli dohnat. Zdánlivě nic,“ pousmál se lékař. „Jenže měl utržené pravé chodidlo.“

Wasilewski se usmál také.

„Nic mi není,“ opakoval.

„Jistě, v podstatě nic,“ souhlasil lékař. „Jenže… V šoku je dokonce možné létat bez křídel.“

Dva sanitáři přinesli nosítka. Modrookého znehybněli pásy a naložili do sanitky. Naštěstí byla půlnoc. Nemuseli spouštět sirénu. Wasilewski si uvědomil, že si neprohlédl místo nehody. Pohlédl na ošetřovatele, který seděl vedle něho.

„Kolik se jich srazilo?“

Muž uznale pokýval hlavou.

„Sedmnáct,“ usmál se. „Budete v televizi!“

„Jo?“

„Uf,“ mávl ošetřovatel rukou. „Napral jste to do tiráku, jenže do předního kola. Dítě štěstěny. Dva další vjeli pod něj. Ušmiklo jim to kabiny a šmytec. Potom do vás meďák a ten zaclonil…“

„Před čím?“

„Další nákladák,“ pokřižoval se ošetřovatel. „Sedm,“ přejel si prstem pod krkem a spiklenecky zamrkal, „to vím určitě. Ostatní jsou více či méně zranění. Uvidí se, co bude dál,“ strčil si do úst prst a dloubal se v zubech. „Doopravdy jste dítě štěstěny. Záchranáři vás tahali jako sardinku z plechovky.“

Wasilewski se pokusil sáhnout do kapsy, ale pásy mu to znemožňovaly.

„Mám v kalhotách telefon,“ nemohl ani pokynout bradou. „Můžete zavolat společnost? Na číslo přilepené pod displejem?“

„Jistě.“ Ošetřovatel opatrně vyňal z kapsy mobil a vyťukal číslo. Operátor se přihlásil okamžitě. Chvíli popisoval situaci. Potom pohlédl na Wasilewského. „Povídá,“ ukázal na displej, „že s autem to bude OK. Odtáhnou je ze silnice a vyplní všechny papíry pro pojišťovnu. Ptá se, jestli má pro vás přijet.“

„Ano.“

„Dobře. Povím mu to.“

Wasilewského odvezli do nemocnice v Legnici. Ležel na nosítkách v ambulanci s dalšími více či méně raněnými. Jako lehce zraněného jej vzali k ošetření až jako posledního. Nu, možná předposledního. Za ním bylo ještě malé děvčátko, které se tulilo k plyšovému medvídkovi. Vypadlo z auta a odřelo si záda. Vzlykalo, protože nevědělo, co je s rodiči. Podle toho, jak vypadali ostatní lidé na nosítkách, mohli na tom být dost špatně.

Wasilewski šílel nudou. Kromě sestry, která mu odebrala krev pro analýzu, se neobjevil nikdo. Lékaře zaměstnaly těžké úrazy. Připoután pásy a znehybněn ortopedickým límcem, málem kvílel při čekání na poslední soud. Měl hroznou chuť na cigaretu. Naštěstí se objevil místní zástupce jeho společnosti, který se v prvním okamžiku nezachoval příliš profesionálně.

„Já tě…“ zvolal vyděšeně při pohledu na těla na nosítkách kolem. „Neumírejte!“ Rychle se však vrátil k srdečnému, profesionálnímu tónu. „Hned zavolám sanitku a odvezeme vás do Wroclawi. Hlavně tady neumřete! Moc prosím!“

Sanitku se podařilo zajistit za pět minut. Jeli vedlejšími silnicemi přes Wrocławské kouty. Hrozně to drncalo. Rychle se však dostali do nemocnice Čtyřicetiletí v Kaminského ulici. Tady byli odbornější. Bleskově mu odebrali krev. Následoval rentgen, hrudník, krk, páteř. Tomograf. Mozek. Údajně OK. Mladý lékař, provázen černošským stážistou, důkladně Wasilewského prohlédl. Potom mu konečně sundali ten zatracený plastikový límec, položili ho na stůl, sestra ve sněhobílém plášti mu polila pravou ruku lihem tak hojně, že se jeho pachem málem rozkašlal. Další injekce. Potom mu chirurg bezbolestně během několika sekund vyňal ze zápěstí kousek kovu měřící možná jen dva milimetry.

„Zřejmě jste se narodil na šťastné planetě,“ pohlížel lékař na kousíček kovu, který držel v pinzetě. „Operace skončila a pacient pořád žije… Letos se mi to podařilo už podruhé.“

Wasilewski zařval smíchy. Bože. Milovaná civilizace se zase připomenula. Opět je na dobře organizovaném místě, patřičně vybaveném technikou, náležitě informovaném. Na místě, kde zaměstnávají výlučně odborníky.

„Slezte z toho stolu,“ řekl lékař, „nebo dostanete proleženiny.“

„Smím…“ postavil se s úlevou na podlahu. „Smím, abych tak řekl, tady nezůstat do rána na pozorování?“

„Na vlastní žádost byste mohl. Ale poradím vám. Zavolejte taxi, poručte řidičovi, aby vám koupil flašku a jeďte rovnou domů se zmrskat. Doktor by sice takové pokyny dávat neměl, ale…“

„Rozumím.“ Wasilewski teprve teď viděl na svůj nahý trup. „Budu mít kocovinu?“

Bylo by dost hloupé špacírovat po městě v trenýrkách. Jeho rozříznutá zakrvácená košile ležela v křoví nedaleko Legnice. Dostal starý, hodně sepraný plášť. Také tampon, přestože mu krev z nosu už netekla. Někdo mu strčil do kapsy formulář přijetí na pohotovost, dali mu podepsat nějaký papír. Konečně směl vyjít do teplé noci a zapálit si. Telefonem zavolal taxi, nezapomněl ani na nákup půl litru zubrovky. Celý se třásl a občas se mu dělalo šoufl.

* * *

Notorické vysedávání po nocích přestalo být problémem v okamžiku, kdy se s tím smířil.

Probouzel se ve tři, ve čtyři a nemohl usnout. Čert ví, jestli to jsou nervy nebo stáří… Tak starý zase není, čtyřicet, co to je. Ostatně je to fuk. Nejdřív mu to vadilo, potom už ne. V jistém smyslu se to stalo trestí jeho života. V létě to bylo příjemné, v zimě méně. V létě mohl sledovat časný východ slunce, popíjet ve snesitelné teplotě, mohl vyjít z domu a stýkat se s lidmi, kteří měli stejný problém. Podivné snové postavy, špacírující různými neuvěřitelnými místy, potmě, s šeru svítání, v prvních paprscích letního slunce, které se objevovaly ve čtyři v naprosto prázdných ulicích. Vůbec se nejednalo o policisty, městské strážníky nebo popeláře, kteří mohli vyprazdňovat popelnice jen v této době, protože jindy jim to zácpy znemožňovaly. Seznámil se s několika dodavateli, například panem Mietkou, kterému párkrát pomohl vyložit bedny s chlebem a který se mu odvděčil sérií anekdot o „životě po životě“ – tak nazývají hodiny před svítáním profesionálové. Vídal záhadné postavy procházet se ve zvláštním, snovém ovzduší na opravdu pustých místech. Lidé se tehdy stávali až podezřele srdeční, soucitní, připravení pomáhat i rozmlouvat, bylo možné se s nimi seznámit, pomoci jim, dělat spoustu neobvyklých věcí. Několikrát se mu stalo, že se ve tři neprobudil. Nařídil si tehdy budík a vyrazil do města. Tento osamělý svět ho vzrušoval pořád víc. Potkal chlapa nakládajícího basy piva na rampě obchodu, začali rozmlouvat. Na zídce u krámu vypili pár flašek. Zvláštní doba před svítáním… Kdyby totéž zkusil v sedm hodin, dostal by vynadáno… v nejlepším případě. Když přišel do restaurace jindy, personál se potácel únavou a nadával, že musí v práci ponocovat, protože několik opilých hlavounů nechce odejít ani v této idiotské době. Došel k vrchnímu s očima opuchlýma nedostatkem spánku a řekl: „Hochu, musím něco pojíst“ (bez vysvětlování: „manželka odjela a mám hlad“, „nemůžu spát, protože mám třesavku“).

Dostal. Poklepali mu na rameno, nemusel platit. Dokonce přisedli a povídali si.

Byli by tak milí v sedm, pokud by ovšem v sedm vůbec našel otevřenou restauraci? Určitě by dostal facku za stejná slova, která byla ve čtyři přijata příznivě.

Často přemítal, co v tomto podivném, prázdném nočním městě způsobuje, že lidé, které potkává, ho najednou pokládají za svého, za člena zvláštní společnosti, tajného klanu. Proč prodavač, dohlížející na dodávku čerstvého zboží do svého krámu, mu v matném úsvitu v pět ráno věnoval půl hodiny a po osmé se zmohl jen na lhostejný, profesionální úsměv. Proč jsou před svítáním všichni lidé lidmi a potom už pouhým neosobním davem. Je snad lidí moc? Nebo se jedná o pozůstatky atavizmů z jeskyní: „V noci musíme držet spolu, jinak nepřežijeme, zato ve dne už je možné bacit do hlavy, případně učinit udání“. Ke které teorii se přiklání? Asi jde o velký počet. Morálka obleženého mraveniště? Už Gombrowicz psal, že rozum toho neobsáhne moc. Když člověk na pláži najde jednoho brouka ležícího na zádech, otočí ho, při pohledu na několik set brouků… po nich začne dupat. Je to ve městě stejné? Člověka pokládají za svého, dokud se do ulic nevyhrne dav, potom se stane nepřítelem, agresorem, vojákem cizí armády.

S jeho psychikou se něco dělo. Schulzův magický svět. Záhadné úkazy jako by nepocházely z reálného světa, záhadní lidé, nemožné myšlenky v hlavě…

Potom vyšlo slunce a opět se změnil v plně logickou bytost: co připravit na dnešní setkání, vystačí benzín v nádrži, zařídit všechny plánované věci, nezapomněl na něco, určitě si zapsal číslo telefonu a hodinu, kdy má pracovně zavolat, a… a… (kousek magie však zůstával). Přijde zítra také noc?

Přijde, přijde… uklidňoval sám sebe. Zasraní lidé se opět změní v našince, ve členy jeho klanu, v bratry připravené krýt mu záda v případě potřeby, a jestli nezaspí, budou mu nakloněni.

Vzpomínky na havárii se stíraly. Změnil byt, sekretářce přikázal přijmout nabídku první slušné realitní kanceláře a přestěhoval se tam, aniž tušil, kde vlastně jsou Karlovice, kde bude mít od této chvíle domov. Nábytek chtěl zakoupit přes internet, ale nenašel nic zajímavého. Najal si tedy bytového architekta a dekoratéra. Za dva dny měl všechno hotové. Stejně tam nebude pobývat často. Ve všech interiérech se totiž cítil nepříjemně.

Stál ve frontě u pokladny benzínové stanice. Zívl, protože ho najednou přepadla ospalost. Zavolal sekretářce. Moc se neorientovala, zřejmě ji právě probudil.

„Poslyš, kup mi nějaké auto.“

„A jaké, šéfe?“ zívla ještě víc než on.

„Jakékoli. Běž do první lepší prodejny a kup, co mají na skladě. Jenom abychom na to měli.“

Zavěsil, protože obsluha právě přejela laserem po čárovém kódu. Neměl pitomé tři zloté, zaplatil proto kreditkou, ale ve dvě v noci to nevyvolalo žádný komentář. Vyšel na protipovodňovou hráz. Sekretářku musel pořádně šokovat, ale byla už na jeho extravagance zvyklá a hned obvolala své známé. Ozvala se za dvacet minut, že má kolegu, dealera automobilů, a ten nabízí černé alfa romeo, dvoudveřový sportak, za výjimečných podmínek. Něco extra.

„Máme na to?“ zeptal se.

„Jistě, šéfe. Máme i na méďáka.“

„Dobře. Vemte tu alfu. Ať stojí ráno na parkovišti.“

„Žádný problém. Bude tam.“

Zavěsil. Usedl na lavičku a otevřel konzervu. Protipovodňová hráz oddělovala město od kanálu směřujícího do říčního přístavu. Vpředu měl teď nádherný výhled na moře rákosí osvětlené zářivkami od Leclerka, vzadu řeku s reflektory bárek plujících k jezu. Do pravého ucha si vložil sluchátko rádia. Zapálil si cigaretu Ubozí ruští námořníci právě umírali v trupu ponorky která se potopila v ledové vodě daleko odtud, následovaly hloupé politické zprávy. Wasilewski zašlukoval. Bylo teplo. Hezky. Začali štípat komáři. Vytáhl z kapsy sprej a nálet bodavců zlikvidoval. Sprej nezklamal.

Tyto hodiny před svítáním miloval Napravo však zahlédl něco neobvyklého. Muž v obleku ve tři v noci na hrázi? Který si navíc svítí baterkou? Jeho cíl byl naprosto zřetelný, mířil přímo k lavičce.

„Pan Wasilewski?“ zeptal se a ukázal legitimaci s razítky, hologramy a všemožnými dalšími vymoženostmi. „Alek Mrva, Ústřední zpravodajská služba.“

„Zaplať Pánbu,“ usmál se Wasilewski. „Už jsem si myslel, ze me přetáhnete bejsbolovou pálkou a seberete mi mobil.“

Muž se usmál také. Bez okolků usedl zhasl baterku. „Omlouvám se, že vás ruším touto dobou. A na tomto místě.“

„Tím se netrapte.“

„Vidím, že jako obyčejně nespíte.“

Wasilewski pokrčil rameny

Jako obyčejně? To jsem tak důležitý, že mě někdo sleduje?

Mrva mávl rukou. Potom se kousl do rtů.

„Víte,“ pohledl stranou, „při vyšetřování většinou zveme podezřelého na úřad, vyptáváme se, zdůvodňujeme a…“ zmlkl.

„Rozumím.“ Wasilewski trošičku zneklidněl. „Na té dálnici jsem měl na tachometru sto šedesát. Ústřední zpravodajská služba se zabývá i takovýnii věcmi?“

Mrva se usmál.

„Dovolíte, abych vám vyprávěl jednu historku?“

„Prosím.“

„Jistý muž řídil auto velkou rychlostí směrem na Zhořelec. U Legnice narazil do předního kola tiráku.“

„Hm, pochopil jsem narážku. Ale kde je zločin? Nanejvýš mě čeká pokuta.“

„Vás?“

„Nerozumím.“

Policista potřásl hlavou.

„Ten muž se jmenoval Robert Daron.“

Wasilewski pokrčil rameny. Situace mu připadala pořád nereálnější.

„Cože?“

„Dobrá. Povím to jinak. Jistý muž se srazil s tirákem. Záchranáři ho vytáhli z vozu, doktor z pohotovosti rozřízl zakrvácenou košili a odhodil ji. Ošetřovatel ze záchranky zavolal pojišťovnu. Muže odvezli do nemocnice v Legnici, kde mu odebrali krev. Přijel místní zástupce pojišťovny, nechal oběť nehody převézt do nemocnice ve Wroclawi. Tam mu také odebrali krev. Za takových okolností jsou běžné dva rozbory. První má zjistit, jestli byl řidič střízlivý, druhý určit krevní skupinu. V případě operace by mohla být nezbytná transfúze.“

„Kam míříte?“

„Kopie obou rozborů putují na stůl důstojníka dopravní policie, který zkoumá příčiny nehody…“ Mrva ztišil hlas. „Důstojník z Legnice obdržel následující údaje: pacient z Legnice měl krevní skupinu AB Rh plus, pacient z Wroclawi má skupinu 0 Rh minus…“

„Nesmysl. Někdo popletl zkumavky.“

„To byl pochopitelně jeho první nápad. Ověřil záznamy v obou nemocnicích a… zajel na místo nehody. Našel zakrvácenou košili a nechal ji prozkoumat. Výsledek: skupina AB Rh plus.“

„Co tím chcete říct?“ Mrva se opět usmál.

„První podezření v této situaci je jednoduché. Pan Daron řídil auto ožraly. Po nehodě zpanikařil a zavolal pojišťovnu, aby se vyhnul zkoumání v Legnici. V opilosti nemusel zaznamenat, že mu krev odebrali už v první nemocnici. Cestou zavolal kolegovi Wasilewskému a požádal ho, aby se podrobil odběru ve Wroclawi. To se dalo pomocí úplatků zajistit.“

„Nač narážíte? A o čem vlastně mluvíte?“

Mrva pokrčil rameny.

„Mluvím o tom, že ta hypotéza je naprosto nesmyslná,“ opět zkoumavě vzhlédl. „Oba rozbory krve, legnický i wroclawský, jasně dokazují, že Daron stejně jako Wasilewski byli střízliví jako prasata.“

„Kristepane… Mám dojem, že kdekdo může přijít sednout si tady na lavičku a vyprávět báchorky.“

„To může. Ovšem,“ Mrva si přihladil vlasy, „problém je v tom, že dopravní důstojník je můj kolega. Hovořili jsme o té nehodě a… Víte,“ změnil téma, „havarované auto bylo registrované na pana Darona. Vzal jsem otisky prstů z volantu a klíčků. Nevím, čí jsou, protože tyto otisky v kartotéce nemáme. Ale určitě nejsou vaše.“

„A odkud máte moje?“

„Z podobné konzervy jako je tato,“ ukázal Mrva na plechovku od piva. „Před několik dny jsme vám podobnou podstrčili.“

„Sledujete mě?“

„Sledovali jsme. Další hypotéza pocházela tentokrát ode mne. Rafinovaně jste zabil Roberta Darona a…“

„Kriste! Kriste!“ Wasilewski skryl obličej do dlaní. „Už dlouho jsem neslyšel takové nesmysly,“ zvedl najednou hlavu. „Budu mít potíže?“

„Měl byste velké potíže,“ usmál se nepatrně Mrva, „kdybychom nalezli tělo pana Darona. Ale… Tak mi připadá, že ho nikdy nenajdeme.“

Wasilewski mlčel a zatínal ruce. Vznáší se vysoko nad oceánem nesmyslů. Ovšem důstojník sedící vedle na lavičce nevypadal jako muž, který věří na oceán nesmyslů Vypadal odporně střízlivě.

„Víte, Robert Daron se choval moc divně Asi měsíc před nehodou zlikvidoval skvěle prosperující firmu a pečlivě to sdělil Finančnímu úřadu. Propustil personál, odhlásil se z pojištění, informoval statistický úřad, zrušil svou bytovou nájemní smlouvu s dvouměsíční výpovědí. Vzor ideálního občana, opravdu. Pořídil si pas.“ Mrva si zapálil cigaretu a zašlukoval. „No a…“

„No a…“ opakoval Wasilewski.

„Usedl do peugotu a zamířil k německým hranicím do Zhořelce. Jenže do cesty se mu postavilo velké kolo tiráku.“

„To bylo moje auto!“

„Doklady tvrdí něco jiného. Ale o to nejde. Po nehodě několikrát viděli pana Darona vycházet z bytu. Jednoznačně to potvrdilo několik sousedů.“

„V čem je tedy problém? A o čem vůbec mluvíte?“

Mrva se opět usmál, tentokrát široce. Vytáhl něco z kapsy.

„Dovolil jsem si prohledat tašku pana Darona A našel jsem jeho fotografii.“ Důstojník rozsvítil baterku a posvítil na snímek, který držel v ruce. „Prosím.“

Wasilewski se zachvěl.

„Ale to jsem já!!! To je má fotka!“

„Ovšem. Umíte to vysvětlit?“

„Co mám k čertu vysvětlovat? Vždyť je to má fotka!“

„Tak jste snad zabil svého bratra, dvojče?“

„Zbláznil jste se?“

Mrva opět sáhl do kapsy a zapálil si cigaretu ze zmačkaného baličku. Pohlédl na zářivky, které osvětlovaly parkoviště před Leclerkem a moře rákosí v kanálu, oddělujícím hráz od supermarketu.

„Pan Daron mohl pěšky překročit českou hranici. Pak by po tom v dokladech nebylo ani stopy. Kdyby jel na západ, mohli bychom ho zaměřit, ale mohl také přejít hranici se Slovenskem a potom s Ukrajinou a Ruskem. Je tedy mimo naši jurisdikci a… a v papírech není žádné vodítko. Zmizel. Prostě zmizel. Určitě nezahynul při té nešťastné nehodě.“

Wasilewski ho chtěl přerušit, ale Mrva ho gestem zadržel.

„Víte,“ zívl a zakryl si přitom ústa dlaní. „Vymyslel jsem už hodně hypotéz. Daron jel opilý namol. Nesmysl. Zabil jste ho. Moc hloupé. Nesmysl. Jste agent cizí rozvědky vystupující jednou jako Daron a jindy jako Wasilewski. Moc hloupé. Nesmysl! A…“ Mrva schoval snímek, rozsvítil baterku a vstal. Vypadal jako idiot v tom neposkvrněném obleku na hrázi, mezi stromy a chichotajícími se dvojicemi v křoví. „Co mám s vámi dělat?“ zeptal se. „O co tady vůbec jde?“

„Chcete mě obžalovat?“

„Z čeho?“ odpověděl důstojník otázkou. Odhodil nedopalek na zem a šlápl na něj. „Existuje někdo, kdo vás může identifikovat?“

„Jistě. Určitě.“

„Dobře. Dovolte, aby se moje sekretářka spojila s vaší,“ vykročil k mostu. Svítil si přitom na cestu baterkou. „Omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

Wasilewski neodpověděl. Seděl ohromeně na lavičce.

Ráno stála na parkovišti alfa. Hezká. Měl by sekretářce přidat. Celý den strávil nákupem různého příslušenství, rádia, koberečků, autokosmetiky, dezodorantů, jelení kůže, speciálních prachovek, reproduktorů, CD, žlutých i černých brýlí, pro různé příležitosti. Bylo to příjemné. Den rychle uplynul. Večer vyjel na silnici do Krzyžanowic (tentokrát byla dálnice na druhém konci města). Sešlápl plyn, nejspíš proto, aby auto vyzkoušel než z nějakého jiného důvodu. Alfa letěla jako tryskáč. V zatáčkách se držela vozovky jako přilepená. Motor kvílel v maximálních otáčkách, za okny svištěl vítr, pneumatiky zpívaly, přední reflektory vylupovaly ze tmy podivné tvary stromů… Pustil rádio naplno. Ýáááááá! Po předchozí nehodě nepociťoval žádné trauma.

Po chvíli však rádio utichlo, zapnul se telefon.

„Promiňte, že volám v tuto dobu.“ Hlas sekretářky jen stěží přehlušoval svištění vzduchu. „Volala totiž asisteníka důstojníka z Ústřední zpravodajské služby.“

Wasilewski tlačítkem zavřel okna, aby lépe slyšel.

„Ano?“

„Jmenuje se Mrva. Chce se s vámi sejít. I s osobou, která vás může identifikovat.“

„Žádný problém. Dnes o půlnoci v parkingu u Kazimíra.“

„V tom mnohopodlažním?“

„Je tam nějaké jiný?“

„Předám.“ Zvyklá na jeho podivínství se hodlala ubezpečit. „Není to neobvyklá doba?“

„Pro Mrvu ne. Domluv to. A zavolej mému psychoanalytikovi. Ať tam přijde o čtvrt hodiny dříve.“

Chvíli zaskočeně mlčela.

„Kriste! Čtvrt hodiny před dvanáctou? V parkingu?“

„Ano.“ Stiskl tlačítko a ukončil spojení. Potom zpomalil. Zvolil první sjezd obklopený německými betonovými ježky proti tankům. Zřejmě je na polygonu. Otevřel dveře, přetočil se v křesle a vystrčil nohy ven. Se sevřenými rty otevřel plechovku piva a pohlédl na modrou, rychle tmavnoucí oblohu. Zapálil si cigaretu.

* * *

Zbyšek Kowalski si před léty změnil jméno na Mojžíš Hiršbaum. Byl stoprocentním Polákem se širokým slovanským obličejem, ale… viděl snad někdy někdo psychoanalytika Kowalského? Takové jméno neslibuje úspěch v povolání Freudových dědiců.

Zbyšek byl navíc mizerným řidičem. Wasilewski, který vyjel až do třetího patra parkingu při hledání místa, málem narazil do masky fiata marea, který jel v protisměru. Trhl volantem. Posilovač alfy ho málem vrazil do betonové zdi. Zabrzdil, až gumy zakvílely, potom zajel blíž tak, aby obě auta stanula vedle sebe. Dvě elektricky ovládaná okenní skla tiše sjela dolů.

„Zbyšku, k čertu. Jak ses dostal do protisměru?“

„Hledal jsem volný box.“ Kowalski/Hiršbaum pohlédl v panice na tři signálky na své palubní desce, které signalizovaly, že něco není v pořádku.

„Vždyť je tady moc málo místa na otočení.“

Kowalski zvedl hrdě hlavu.

„Polák to dokáže!“

Wasilewski vybuchl smíchy. Potom zvážněl.

„Zbyšku, asi blázním. Pomoz mi.“

„Neblázníš, hochu.“

„Poslyš. Lepí se na mě policajt. Tvrdí, že já nejsem já. Pomoz mi… Nebo jemu.“

„Žádný problém. Konzultaci zaplatí on?“

„Nevtipkuj. Něco na mě má. Je… zřejmě blázen!“

„Na blázny jsem expert.“

Z jízdní dráhy obklopené betonovými stěnami náhle vyletěla modrá lancia. Zaslechli kvílení gum a něčí nadávky. Potom prásknutí dveří. K fiatu marei došel Alek Mrva. Od nárazníku lancie ho dělilo několik centimetrů.

„Mohl jsem do vás vletět. Kriste!“

„Ne Kristus, ale Mojžíš,“ odsekl Zbyšek. „Mojžíš Hiršbaum. Srdečně vítám,“ napřáhl ruku.

Mrva stiskl psychoanalytikovi ruku. Zavrtěl hlavou.

„Jak jste se tady otočil, že jste zablokoval dráhu?“

„Polák dokáže!“ zasmál se Wasilewski.

„Doufám, že nejste z dopravního?“ ujišťoval se Zbyšek.

„Mmm. Alek Mrva, Ústřední bezpečnostní služba.“

„Poslyšte, pánové. Zaparkujeme a půjdeme nebo budeme pít tady?“

„Nezaberu vám moc času,“ prohlásil důstojník.

„Tak se napijeme tady.“ Wasilewski vyňal ze schránky ve dveřích alfy tři láhve piva. Dvě jim podal oknem.

„Určitě není z dopravního?“ zeptal se Hiršbaum. „Můžu se napít a odjet autem domů?“

Mrva se nepříliš upřímně usmál. Usedl na kapotu marei.

„Můžete identifikovat tohoto muže?“ zeptal se Hiršbauma docela vážně.

„Hm… Toho muže znám dost dobře. Jako každý psychoanalytik svou oběť.“

„Jak dlouho ho znáte?“

„Asi šest let. Možná déle.“

„Znáte Roberta Darona?“

„Ne.“

„Jak často se vídáte s panem Wasilewskim?“

„Asi jednou týdně. Někdy častěji.“

„Dobrá. Viděl jste někdy jeho doklady?“

„Ne…“

„Vedete podrobnou dokumentaci svých pacientů?“

Zbyšek se široce usmál.

„Na tuto otázku odpovím jen na příkaz soudu Polské republiky. Jsem lékař a nesmím poskytovat žádné údaje o svých pacientech.“

Mrva pokrčil rameny.

„Rozumím. Ale ptal jsem se jen, jestli vedete dokumentaci, ne na údaje o vašich pacientech.“

„Nic neřeknu.“

„Proč pan Wasilewski potřebuje rady psychoanalytika?“

„O tom také neřeknu nic.“

„Přece není úplně normální, když majitel dobře prosperující firmy dochází k psychoanalytikovi, který je navíc jedinou osobou, která ho může identifikovat.“

„Ode mne se nedozvíte nic. O svém pacientovi neřeknu nic, dokud mě k tomu nedonutí soud Polské republiky.“

„Dobrá, dobrá,“ přerušil ho Mrva. „A teď vy,“ pohlédl na Wasilewského. „Probral jsem trochu vaše doklady.“

Wasilewski povytáhl obočí.

„Cože?“

Mrva se pousmál.

„Kde leží Belize? Alespoň přibližně. Stačí kontinent.“

Důstojník je chvíli pozoroval. Evidentně nečekal odpověď. Mírně se kousal do rtů.

„Probral jsem vaše doklady,“ opakoval. „Přiletěl jste do Wroclawi dopravním letadlem z Hamburku před půl rokem. Na letišti vám ukradli všechny doklady. Mimo jiné pas, což jste ostatně svědomitě ohlásil policii. Jste…“ důstojník na chvíli zmlkl. „Jste vždycky velice svědomitý, že?“

„O čem vůbec mluvíte?“

„Mluvím o tom, že nový pas lze získat nejsnáze v Belize. Je to čistě finanční záležitost. Ale o to nejde. Jejich konzulát v Německu vám vydal duplikát, potom jste požádal o polské občanství. Když se uváží váš vzhled, přízvuk a předložené doklady o předcích, nebylo to nijak obtížné. Stal jste se polským občanem.“

Mrva se na kapotě zaklonil a napil se piva.

„Mám zvláštní pocit, že jste v Belize nikdy nebyl, že nevíte, jaký je tam úřední jazyk, dokonce ani nevíte, kde ta země je a vůbec… Něco mi říká, že jste nebyl ani v Německu.“

„Z čeho mě podezíráte? Co je to za nesmysly?“

„Z ničeho vás nepodezírám. Každý zločinec by postupoval stokrát inteligentněji. Nemluvě o agentech rozvědky.“

Hiršbaum si zapálil cigaretu. Důstojníkova odhalení ho zřejmě moc nevzrušovala.

„To můžu vysvětlit,“ poznamenal. „Pokud bude ovšem můj pacient souhlasit,“ pronesl oficiálně.

Tentokrát povytáhl udiveně obočí Mrva. Wasilewski ostatně také.

„Asi ti nerozumím.“

„Můžu vysvětlit všechno, co se děje… Pokud mi to můj pacient a současně přítel dovolí.“

Mrva pohlédl tázavě na Wasilewského. Ten přikývl.

„Přiznám se, že tomu také moc nerozumím, ale…“ ztišil hlas a pokrčil rameny. „Pokud jde o prozrazení lékařského tajemství, není problém.“

„Určitě?“ zeptal se Hiršbaum.

Wasilewski na něj udiveně hleděl.

„Jistě.“

„Navzdory zdání je to prosté. Trpíš… Trpí rozdvojením mysli.“

Wasilewski vytřeštil oči.

„Právě je ve fázi regrese. Teď si ani nepamatuje, proč za mnou dochází. Ale nevyptávejte se mě na latinský termín ani na přesný vědecký výklad, protože to nepochopíte. Jedná se o jistý druh amnézie spojený s poruchou osobnosti. V jistém smyslu je Wasilewski… jak bych to řekl… Změní se v jinou osobu. Najednou zapomene, že je někým docela jiným. A… nu… začne nový život.“

„Moment, moment, moment. O schizofrenii mám jen mlhavou představu, ale neumím si představit, jak nemocný před záchvatem celé týdny neobyčejně svědomitě uzavírá své služební záležitosti v pojišťovně, na berňáku i ve zbývající části naší drahé byrokracie…“

„Jistě. To se dá těžko představit,“ rozpřáhl Hiršbaum ruce. „Bohužel. O psychických nemocech toho pořád víme málo. Od Freudových dob jsme pokročili jen o vlásek.“

„Moment,“ opakovaně ho přerušil Mrva. „Tvrdíte, že váš pacient najednou, z ničeho nic, zahájí nový život a zapomene na předchozí? Vymyslil si, že je Robert Daron?“

„Přibližně to chci říct.“

„A jaké je jeho skutečné jméno?“

„Nevím. Znám ho jako Wasilewského, ale to nic nedokazuje.“

„Omlouvám se, ale ten psychicky nemocný otevírá jednu firmu za druhou a s každou má ihned úžasný finanční úspěch?“

Hiršbaum se nahlas rozesmál.

„Schizofrenici jsou neobyčejně inteligentní lidé,“ zachechtal se. „On však má navíc určitou zvláštní schopnost. Má na lidi hypnotický vliv.“

„Chcete mě přesvědčovat, že někdo, kdo nemá nejmenší tušení o internetu, najednou založí firmu, na inzerát přijme sekretářku a dva programátory, a za měsíc má na novou alfu romeo?“

„Co jsou to kšefty?“ odpověděl Hiršbaum otázkou. „To je umění přesvědčit kontrahenta, aby uzavřel obchod právě s vámi a ne s Kowalskim nebo Novákem, kteří nabízejí totéž. Všechno. Hypnotický vliv na lidi plně postačí.“

„Okamžik. Chcete říct, že za měsíc bude stejně úspěšně prodávat nákladáky a za rok dámské kalhotky?“

„Také by mohl vytvořit polský kosmický průmysl. To je otázka přijetí odborníků a získání partnerů. To druhé mu jde vždycky velice snadno.“

Mrva vrtěl hlavou.

„Nemůžu pochopit, proč mi namlouváte takové nesmysly,“ přerušil rozhněvaně Hiršbauma. „Místo jednoho podezřelého mám teď dva.“

„Jak myslíte… Dobře víte, že není ani honduraským agentem, ani zločincem. Když si přejete, můžete ho obvinit. Jenže z čeho? Ze zabití Roberta Darona? A kde je tělo? Za získání pasu za úplatek? To budete v Belize ověřovat do smrti! To je stihomam. On bude měnit kůži jako had. Každou sezónu, neustále. Ale při ničem ho nepřistihnete, protože je neobyčejně svědomitý při styku s finančním úřadem, což jste sám řekl.“

„A tomu říkáte schizofrenie?“

„Opravdu nevím, co to schizofrenie je. Ale nedivte se, když budete za rok řešit případ Elisy Wojtčakové, prachaté Číňanky, která bude bydlet v jednom wrocławském paláci, a budete přemítat, kam zmizel Wasilewski.“

„Teď asi přeháníte.“

„Možná. Ale jen málo.“

„Sám jste řekl, že už léta znáte pacienta pod jménem Wasilewski.“

Hiršbaum znovu vybuchl smíchy.

„Ták? Řekl jsem to? Opravdu?“ zapálil si cigaretu. „A neřekl jsem náhodou taky, že má na všechny hypnotický vliv? Myslíte si, že jsem výjimkou? Mnohokrát jsem se přesvědčil, že umí hodně. Třeba jsem ho před pěti léty poznal jako Zbyška Graninského, jako Štefala Laciaka či jako Ježíše Krista, nebo jsem se s ním seznámil předevčírem a on mi namluvil, že se známe několik let. Mám já problémy s vysvětlením nebo vy s pochopením?“

„A to jste profesionální psycholog?“

„Profesionální…“ Hiršbaum pokrčil rameny. „Slovo je šperhák. Víte, co je to psychologie? Vidím, že nevíte, tak to vysvětlím. Psychologie je věda vymyšlená doktory, kteří se báli krve,“ opět se rozesmál, tentokrát trochu smutně. „O lidské psychice víme houby. O lidském mozku víme houby! Freud, jehož jméno každý zná, byl odborně nekňuba, což mu mnohokrát prokázali. Vědecká nula! Nikdo. Ale to nevadí, aby freudismus nerozkvétal. Jako filozofie? Jako víra? Nevím, opravdu. Psychoanalýza není věda, a přece se používá na celém světě.“

Mrva si zapálil také.

„Ještě chvilku a začnete vysvětlovat, že všechno se nám jenom zdá.“

„Oho!“ namířil na něho Hiršbaum cigaretu. „Jste na správné cestě.“

„Na jaké cestě?“

„Stát se pracovním freudistou. Promiňte, profesionálním.“

Důstojník jen vzdychl. Vstal z kapoty, odhodil oharek a protáhl se.

„Vidím, že dneska nikam nedojdeme. Ale vraťme se k věci. Děkuji vám za setkání.“

Odhodil prázdnou plechovku do koše. Se sevřenými rty otevřel dveře své lancie, udělal gesto, jako by se chtěl zastavit, přemohl se však, nasedl a nastartoval.

Wasilewski nepohlížel za odjíždějícím autem, ale na kolegu.

„Zbyšku!“ Nevěděl, co říct. „Opravdu jsem blázen?“

„Jaký blázen?“ pokrčil Hiršbaum rameny. „Netrap se tím.“

„Povídej.“

„Žiješ dobře? Máš jiné problémy než toho oficírka? Sleduje tě někdo? Honí? Jsi nebezpečný pro okolí?“

Wasilewski mlčel. Nedokázal myslet.

„Když je ti dobře, tak se netrap.“ Také Hiršbaum nastartoval. „Vykašli se na všechno a ve čtvrtek přijď jako obvykle.“

Vyrazil ostře a hned odbočil na dráhu vedoucí dolů.

Wasilewski mu nestačil ani poděkovat. Delší dobu mlčky seděl. Potom objel betonové jádro stavby a dostal se na výjezdovou rampu, tentokrát na správné straně. Při výjezdu nastal menší problém s elektronickým lístkem, nikdo totiž nepředpokládal, že je sem možné vjet a vyjet, aniž člověk vystoupil z auta a nevyšel ven. Kolem nebylo ani živáčka. Chvíli uvažoval, jestli nemá zavolat do centrály obsluhy parkingu, ovšem věděl, že touto dobou tam také nikdo nebude a bude se muset dohadovat s pitomými počítači, které ho budou příjemným hlasem vybízet, aby mačkal pořád nová čísla v telefonu. Musel tedy vystoupit a hledat automat. Přinejmenším na chvíli to odvedlo jeho pozornost od celé záležitosti. Když se konečně závora zvedla, všechno se vrátilo.

Opravdu je blázen? Schizofrenik se záchvaty amnézie? Opravdu si v Belize zařídil falešný pas? K čertu! Opravdu neví, kde to zatracené Belize leží ani jaký je tam úřední jazyk. Nevzpomínal si, že by něco zařizoval, ale… Moment. Uháněl spícím městem. Něco si snad pamatovat musí. Musí mít nějaké známé. Moment, moment. Sekretářka? Viděl ji několikrát. Pochopitelně ji zaměstnal na inzerát. Ve firmě má několik informatiků, účetní. Účetní vídá jednou měsíčně, informatiky vůbec ne. Všechno telefonem, ostatně… že se tak vyzná? Zařizuje jednoduché, dobře placené záležitosti a basta. Bože. Zbyšek může mít pravdu. Ale že by si nepamatoval vůbec nic? Žádné soukromé známé? Moment… Zbyšek a… a… ještě někdo! V duchu nedokázal materializovat mlhavou postavu. Nějaká žena… Nějaká… nějaká… Bože. Dosud žil jako ve snu. Pobíhal v noci prázdnými ulicemi, v parcích mezi stromy, pořád sám, pořád ponořen ve snové neskutečnosti. Je blázen!

Alfa přejela Trzebnický most. Most. Ten si pamatoval. A vůbec, přestože se přestěhoval do Karlovic nedávno, čtvrt mu připadala povědomá. Přinejmenším některé její části. Zpomalil. Ne, domů jet nemůže, mezi čtyřmi stěnami by teď nevydržel. Spustil obě okna a nechal se ovívat teplým větrem. Rozhlédl se. Poznal velké silo na druhé straně Odry a ulici ohrazenou ocelovými pruty plotů. Odbočil na Kasprowicz, kde si pamatoval věže za kasárnami. Přidal plyn. Alfa skočila dopředu jako po ráně bičem Bleskově prolétla dost dlouhou ulicí. Věže tam skutečně byly. Stejně jako kasárna, která nyní patřila univerzitě Odbočil vlevo, potom vpravo. Vojenské městečko Jedna z větších budov byla nyní přestavěna na infekční nemocnici. Znovu odbočil vlevo. Tuto cestu si nepochybně pamatuje. Pamatuje si dlažbu, vysoké patníky, poplachovou plošinu pro protiletadlová pozorování na jedné střeše. Přidal plyn. Alfa svištěla skoro dvoustovkou po nerovné úzké silnici. Naštěstí byla hluboká noc a kolem prázdno Silnice ho vyvedla za domy, do polí. Ne, to nejsou pole. To je polygon. Šlápl na brzdu. Zastavil u dlážděného podjezdu ve valu s rezavou závorou a tabulkou – Vojenský prostor – vstup zakázán. Na ten podjezd si vzpomínal. Vyňal ze schránky baterku a vystoupil. Ještě štěstí že je tu vojenský prostor – poslední oáza čisté, ničím nenarušené přírody jen několik minut od centra.

Zavřel centrální zámek a vydal se podél poněmecké betonové tankové dráhy. Svítil si na cestu baterkou. Měsíc ozařoval nezvyklé území zarostlé trávou, která mu sahala až k pasu. Možná to ani tráva není, ale nějaké rákosí? V každém případě se stříbrné moře s nepočetnými ostrůvky jednotlivých stromů táhlo až k obzoru. Přidal do kroku. Stromy se objevily i kolem cesty. Zahlédl dvě děla. Německé acht coma acht a polské z padesátých let Obě zrezivělá, nyní už pouhá dekorace. Z nějakého důvodu věděl, že musí odbočit vpravo. Baterkou osvítil malou tabulku: Prostor protichemických cvičení. V úzkém pruhu světla viděl zrezivělé stolky stojící mezi stromy a to co podvědomě hledal. Vypálený trup německého transportéru pocházejícího ještě z války. Prodral se vysokou trávou a obratně vyskočil na šikmý pancíř. Nějaký vtipálek namaloval na strany hákové kříže a znaky Africa Korps. Jistě, Rommel zde cvičil, ale tento vrak nemohl mít pouštní znaky. Wasilewski strčil baterku do jednoho otevřeného průlezu. Uvitř zřejmě někdo rozdělal oheň. Pancíř byl ožehlý, Šedé obložení stěn většinou roztavené. Místa pro posádku s rozbitými nádržemi, dokořán otevřený zadní útočný průlez, motorový prostor prázdný… Wasilewski se spustil dolů. Pracně se protáhl dvěma úzkými otvory po zatraceně úzkých dvířkách do velitelské části. Usedl, vlastně podřepl na místo řidiče a vyhlédl pancéřovým hledím, které krylo pozorovací průzor. Hledí mělo tvar štěrbiny v podobě stromečku jako v přilbě středověkého rytíře.

V tom okamžiku zazvonil mobil. Wasilewski sebou cukl. Baterka spadla na podlahu.

„Slyším.“

„Zdravím,“ pronesl hluboký hlas. „Dosud mě neznáte. Plukovník Vaškov.“

„Hm… čím posloužím?“

„Kdybyste byl tak laskav a přišel za mnou. Nechce se mi prodírat tou trávou.“

„Přijít k vám?“ Wasilewski vystrčil ulekane hlavu z průlezu. „Kam?“

Nedaleko na vedlejší cestě mezi stromy, se rozsvítila světla dvou vozů. Jeden z nich musel být hodně velký.

Wasilewski vyskočil ven a proplétal se trávou ke stromům.

„Nevěděl jsem, že se sem nesmí.“

„Tím se netrapte,“ řekl plukovník a zavěsil.

Zahlédl několik vojáků se samopaly, a když došel ke světlům, také gazík s maskovacím nátěrem a pancéřový transportér. Tentokrát polský a funkční.

S napřaženou rukou k němu přistoupil vysoký muž ve vycházkové uniformě a brigadýrce.

„Netrapte se. Počet cyklistů, houbařů a výletníků, kteří sem chodí o víkendech, je tak velký, že kdybychom tady stříleli ostrými, ztráty by byly větší než v Hirošimě.“

„Viděl jsem sice tabulku ‚Vojenský prostor‘, ale…“

„Klid,“ pozval ho Vaškov dovnitř polského transportéru. „Plukovník polské armády nechytá lidi, kteří nedodržují neplatné předpisy.“

„Čemu tedy vděčím za potěšení s vámi mluvit?“

„Víte,“ zavřel plukovník pancéřová dvířka a rozsvítil, „mám s vámi velké potíže. Vlastně ani ne potíže. Velký problém.“

„Nerozumím.“

Vaškov vytáhl dvě orosené plechovky piva z příruční polystyrénové chladničky. Jednu otevřel a podal ji Wasilewskému.

„Přišel jste totiž na setkání skoro o čtyřicet let dříve,“ usmál se široce.

„Kriste! Zase se něco se mnou děje.“

Plukovník ho delší dobu zkoumavě pozoroval a potom uhnul pohledem.

„Tohle všechno kolem,“ ukázal na pancéřové stěny transportéru, „je tu jen proto, aby to na vás udělalo dojem. Aby vás to přesvědčilo, že všechno, co budu povídat, je navzdory zdání naprosto vážné.“

„Všechno, co budete povídat, je NAVZDORY ZDÁNÍ naprosto vážné?“ opakoval Wasilewski jako ozvěna.

„Ano.“

Plukovník otevřel svou plechovku, těžce vzdychl a napil se.

„Pracuji ve vojenské kontrarozvědce. Jistě víte… že všechny ty služby se navzájem jaksi sledují. Tu zaslechneme nějaký klep, tu se nám dostane do ruky útržek informace a dozvíme se něco o činnosti konkurence.“

„Mluvíte o Aleku Mrvovi?“

„Jistě. Velice mě zaujalo, proč se jeden z nejlepších důstojníků Ústřední zpravodajské služby už delší dobu věnuje případu, ve kterém nemůže nikoho obvinit. Rád bych věděl, o co mu jde.“

Wasilewski se usmál také. Ochutnal výborně vychlazený ležák a zapálil si cigaretu. „To bych taky rád věděl.“

„Jistě. Věděl jsem o jeho setkaní s vámi v parkingu, prošel jsem vlastní papíry, víte, my teď máme takový senzační americký počítač, který dokáže na různých dokumentech rozeznat obličeje a…“ Změnil téma. „Položil jsem tedy svým lidem, otazku: Co vlastně o vás víme?“

„Že jsem agentem honduraské rozvědky?“ Plukovník se opět zasmal

„Hondurasu, Portorika, Monackého knížectví a Estonska. To je příliš směšný než abych to bral vážně. Přesto… Něco mi řeklo, že vás tady najdu. Nazvěme to šestým smyslem, darem předvídavosti, věštěním z lógru. Vzal jsem s sebou pár mužů, ale jen proto, abych udělal dojem. Čekali jsme potmě, čekali, a vy jste přišel.“

Wasilewski zavrtěl hlavou. „Řekl jste, že…“

„Že jste přišel na schůzku o čtyřicet let dříve.“

„Bože, zase mám dojem, že se mi to zdá.“

„Nezdá.“ Vaškov vyňal z obálky starý ohořelý snímek velikosti pohlednice. Nejprve ukazal rub s německým nápisem: „Sejdeme se zde za sto let, Rito. Tvůj Rudi.“ A datum: 19. května 1943. Plukovník kartičku pomalu otočil, aby bylo vidět, co je na fotografii. Byl tam stejný polygon, stejný německý transortér jenže před osmapadesáti lety. Na střeše stál Wasilewski v uniformě wehrmachtu s tornou přehozenou přes rameno. V ruce držel kytičku polního kvítí. Usmíval se.

„To… to je…“

„S fotografií se dá dneska udělat všechno,“ přerušil ho suše Vaškov. „Ovšem fotomontáží bych vás netrápil. Snímek je autentický.“

„Odkud jej máte?“

„To je taková zajímavá věc. Naš krásný americký počítač při hledání informací o vás porovnával i obličeje na fotografiích. Nějaký přihlouplý informatik mu nedal omezení do roku dejme tomu… sedmdesátého, osmdesátého, například. A prosím, co se ukázalo. Máme vaši fotografii! Z roku 1943.“

„Žertujete.“

„Teď víte, proč jsem na začátku řekl, že NAVZDORY ZDÁNÍ budu mluvit vážně.“

„Snad si nemyslíte, že jsem žil v roce 1943!“ Vaškov pokrčil rameny.

„Prošel jsem všechny německé spisy, které jsme po válce převzali. A zase něco zajímavého. Na gestapu, potom v RSHA, Hlavním úřadu bezpečnosti Říše, pracovala jistá žena. Rita Lauschová. Byla tak dobrým vyšetřovatelem, že hodně povýšila a byla jedinou ženou v tak exponované funkci. Svěřovali jí řešení nejzávažnějších případů a… ve třiačtyřicátém dostala něco zajímavého. V armádě odhalili agenta cizí rozvědky. Svobodník Rudolf Schenck. Hned se však objevily pochyby. Že by cizí rozvědka umístila do armády řadového vojáka? Proč? Bylo to moc divné. Ale musíme se trochu vrátit v čase. V devětatřicátém měl jistý Heini Huber z Breslau jít do války s Polskem. Už v Trzebnici bohužel vlak vykolejil. Jeden mrtvý: Heini Huber. O dva roky později se velení rozhodlo vyslat na východní frontu vojína Kristiána Mellera. Meller bohužel zahynul i s celou četou při letecké katastrofě u Oppeln. Všechno by bylo v pořádku, kdyby se náhodou nezjistilo, že Heini Huber, Kristián Meller a Rudi Schenck jsou jedna a tatáž osoba. Dokazují to fotografie z příslušných spisů.“

Vaškov rozkládal na maličký kovový stolek zažloutlé německé dokumenty s přicvaklými fotografiemi Wasilewského v uniformách různých útvarů.

„Normálně by se v tom nebabrali, ale vyšetřujícího důstojníka zaujala zvláštní drobnost. Pokud si nějaká rozvědka dá práci s tím, aby ‚vzkřísila‘ svého agenta, čili zorganizuje nehody pro zakrytí pseudosmrtí, proč má ten muž ve vojenské hierarchii tak nízké postavení? Proč v Breslau? Případ měla dál vést Puta Lauschová. Jejím prvním činem byla exhumace pana Hubera a pana Mellera. Těla v rakvích nebyla. A tady začíná to nejzajímavější. Paní Lauschová zatkla Rudolfa Schencka. Jeli právě autem do Berlína k výslechu,“ poškrábal se Vaškov na bradě. „Hm. Do Berlína? Obyčejného vojáka? Proč?“

„Proč?“ opakoval Wasilewski.

„To už nikdo neví,“ usmál se plukovník. „V každém případě nedojeli.“

„Nehoda?“

„Správně. Líbí se mi váš způsob myšlení.“

„V úrovni Legnice? Na dálnici?“ Plukovník přikývl.

„V úrovni Leignitz, přesně. Nepřipomíná to něco?“

„Nevtipkujte.“

Vaškov se narovnal a ušklíbl.

„Záchranáři potvrdili Schenckovu smrt. Rita Lauschová přežila. Schenckovo tělo však zmizelo. Nu což. Kdo by se staral o obyčejného vojáka, ale…“

„Ale to není konec, že?“

„Ovšem. Ritu Lauschovou přistihli při ničení spisů tohoto případu. Bohužel uspěla. Nezůstalo nic kromě této fotografie, vytažené z kamen v poslední chvíli. A kousek papíru. Vyšetřování bylo svěřeno vyšším šaržím. První hypotéza byla následující: Rita se do podezřelého zamilovala, což nejlépe dokazuje právě tato fotografie, inscenovala autohavárii u Leignitz a pomohla milenci uprchnout, potom zastírala stopy pálením spisů. Tehdy se opravdu s ničím nemazlili. Nicméně za minulé zásluhy Ritu nezastřelili, pouze degradovali a převeleli na naprosto bezvýznamné místo do továrny v Dyrenfurthu. To je dnešní Dolní Břeh.“

„A dál?“

„Nic. Rita do Břehu nedojela. Přibližně v úrovni Olawy ji ve vlaku náhodou zastřelil opilý voják. Odsoudili ho k smrti a v roce 1944 popravili. Víc o tomto případu nevíme.“

„Je těch náhod nějak moc,“ usoudil Wasilewski.

„Taky si myslím,“ souhlasil plukovník.

„A kam míříte?“

Vaškov vytáhl z kapsy další papír. Delší chvíli jej držel v ruce a potom jej položil na kovový stolek.

„To je Rita Lauschová.“

Wasilewski vzal do ruky kopii fotografie z legitimace. Bože! Tu ženu zná! Ale ne v ohavné fašistické uniformě, jako má zde. Zná ji! Určitě. Bože, to je ta mlhavá postava, kterou si snaží připomenout. Bože! Jen kdyby si vzpomněl odkud. Odkud ji zná? Proč ji miluje? Musí si vzpomenout.

Plukovník Vaškov pozoroval změny v jeho obličeji. Napil se piva a zapálil si cigaretu. Kolem panovalo naprosté ticho.

„Chcete mě z něčeho obvinit?“ zeptal se po delší době Wasilewski.

„Z čeho?“

„Nevím. Přece vedete tento rozhovor za nějakým účelem.“

Vaškov se smutně usmál.

„Ano. Obvinit vás? Že jste byl v roce 1943 v Breslau agentem cizí rozvědky? I kdyby, při celé fantastičnosti předpokladu, pak jste byl tehdy i nyní naším spojencem. Těžko vás tedy z něčeho obviňovat.“

„O co vám tedy jde?“

„Chci vědět, po čem už tak dlouho pátrá Alek Mrva. Co se tady hraje?“

„Já vám to nevysvětlím.“

„A ten zvláštní nápis? Setkáme se za sto let?“

„Promiňte. Jsem blázen. Nejsem normální. Mám schizofrenii! Kontaktujte se s mým psychoanalytikem.“

„Velice pohodlné vysvětlení.“

„To není vysvětlení,“ zvolal rozčileně Wasilewski, který se nedokázal vyrovnat sám se sebou. Třeštila mu hlava. „Nevím, oč vám běží!“

„Nu ano…“ ušklíbl se plukovník. Chtěl se ještě na něco zeptat, ale vzdal to. „Chcete odvézt k autu, které jste nechal u podjezdu?“

„Byl bych vám vděčný.“

Vaškov otevřel pancéřové dveře a pustil Wasilewského napřed. Ukázal na terénní vůz v maskovacích barvách. Voják za volantem nastartoval.

„Zajímá mě jedna věc.“

„Jaká?“

Plukovník mu nabídl místo v autě. Vytáhl z kapsy ožehlý papír z německých spisů. Zřetelně bylo vidět fašistické symboly.

„Proč se v roce 1943 Rudi Schenck najednou začal učit polsky?“

Následující den byl příšerný. Jednání, obchodní schůzky, žvásty, kecy, bla, bla, bla… Navíc byl Wasilewski nevyspalý. Vlastně si vůbec nelehl. Opuchlé oči ho pálily. Do bytu se však vrátit nemohl. Zavřen v efektně zařízeném bytě by nevydržel o samotě ani chviličku. Zabránil mu v tom nepatrný zbyteček pudu sebezáchovy. Kdoví, jak by skončil. S kabelem od vysavače kolem krku a… a co? Skočí z balkonu na dvoumetrové šňůře? Ne, ne. Je blázen, schizofrenik, ale jinak normální. Cha, cha, cha! Ví, že pokud se zavře mezi čtyři stěny s televizí jako společníkem, rychle skončí na smyčce kabelu a připraví šok sousedům pod sebou. Blázní. Evidentně. Něco nehraje. Pokusil si připomenout Ritu Lauschovou, ale v jeho vzpomínkách se jmenovala jinak. Kriste! Jaká Rita??? Přece nežil ve třiačtyřicátém! Ani jako blázen. To prostě není možné! Když se setmělo, šel na Nowy Targ a vlezl do německého bunkru pod náměstím. Nad betonovým schodištěm byl nápis „Pásmo Rádia Barev“. Nyní klub s diskotékou. Železobetonové stěny zaručovaly, že žádný pronikavý zvuk nenaruší klid obyvatel okolních domů. Kapela vařila s takovým nasazením, že nebyly slyšet ani vlastní myšlenky. A o to vlastně šlo, přibližně, o to šlo. Minul toalety, průhledné dveře z plastu. Ochranka, která na něho znuděně pohlédla, dlaždičky na podlaze… Bože! Odkudsi ví, že dříve zde byla dlážděná podzemní ulice, žulové obrubníky a vyztužený beton. Že se nahoře střílelo z děl, a zde byla ošetřovna a sklad munice. Fosforová bomba. V šedesátých letech strašili děti tím, že je zavedli do bunkru a nečekaně zhasli. Fosfor, zažraný do stěn, začal světélkovat. Děti plakaly strachem, dělníci se chechtali potěšením z děsu návštěvníků. Ne, ne, ne. To je duševní úchylka. Musel o tom někde číst. Hm. Ale ne. Zřetelně si vzpomíná na dlážděnou ulici pod zemí. Dobrá. Slyšel o tom jako dítě. Slyšel o tom. Možná tady jednou byl. Jednou. Možná se dokonce rozplakal. Nebo viděl spolužáka, jak brečí. Určitě si dlážděnou ulici pamatuje ze šedesátých let. Není blázen. Není. Pouze má schizofrenii a ta se dá zvládnout. Musí! Je třeba jenom chtít.

Usedl k baru a hlasitým zařváním, aby ho barman v ryku superzesílené kapely slyšel, si objednal velkou tequilu. Dostal plnou sklenici, tady se s mrňavými kalíšky nebabrali, a talíř s citrony. Usrkával a zajídal citronem. Chtěl se opít. Opít a zapomenout na všechno. Zapomenout na ženskou, která se jmenovala Rita… Kriste! Jaká Rita? Co z něho ti idioti udělali? Ječeni trhalo bubínky. Dav šílel. Wasilewski chlastal.

Najednou zpozoroval, že mládež kolem něho tichne a s rostoucím údivem pohlíží za jeho záda. Oči vytřeštil i barman, dokonce upustil sklenici, kterou právě leštil, a ta se roztřískla o podlahu.

Wasilewski se na barové židličce otočil. Za ním stál kněz v sutaně a vedle něho dvě jeptišky se sepjatýma rukama jako při modlitbě. Teenageři jen zírali. Dokonce i kapela vypadla z rytmu. Něco takového tady nebylo k vidění nejméně od pětačtyřicátého roku.

„Rád bych si s tebou promluvil, synu,“ zvolal hlasitě kněz. „Můžeme jít na chvíli ven?“

Wasilewski polkl. Schizofrenie? Vždyť všichni kolem ho vidí taky. Dopil tequilu. Kriste. Není to sen? Zaplatil za pití nejmíň polovinu ceny volkswagenu. Proč ne? Vždyť to všechno je pouhá duševní nemoc. Kněz a dvě jeptišky na diskotéce. To je normální. Ale proč ta děcka tak čumí?

Vstal z vysoké židle a přikývl. Zamířili nahoru betonovým schodištěm německého bunkru.

„Nebojíte se chodit v noci s doprovodem dvou jeptišek?“

„Právě díky jejich společnosti se nebojím. To je má ochranka.“

„Převlečení bodyguardi?“

Kněz se pousmál.

„Ne. Jsou to skutečné jeptišky,“ zamířil k Tržišti. „Ale jsou výtečně vyškolené.“

„A… koho zastupujete vy?“

„Biskupovu Osičku.“

„Cože?“

„Nu, nazývají nás církevní informační službou, rozvědkou nebo rovnou křesťanskou bezpečností. Ale to jsou nesmysly. Nejsme samostatným čenstochovským komandem Matky Boží. Jen klid.“

Wasilewski se usmál. Muž dokázal vzbudit sympatii.

„Něco jsem zaslechl. Prý využíváte ke shromaždování informací ženy.“

„Částečně je to pravda. I když se mi moc nelíbí slovo využíváme. Přinášejí nám údaje samy, z vlastní vůle.“

Minuli Tržiště, obrovskou stavbu ve stylu středověkého hradu. Vstoupili do parku u Odry. Kněz ukázal na jednu z laviček skrytých pod stromy. Sestry stanuly o dva kroky dál. Obě sklopily hlavy a složily ruce jako při modlitbě. Nereálnost situace Wasilewského opět roztřásla.

„Chtěl bych se opít k smrti,“ zabručel.

Kněz vytáhl zpod sutany malou termosku.

„Bohužel jsem nevzal ani mešní víno. Ale nabízím vám výtečný čaj. Nechci se chlubit, ale na čaj jsem expert.“

Nalil do víčka trošku tmavé tekutiny. Nápoj byl opravdu výtečný. Hořký, kořenný, aromatický. Třísloviny stahovaly půnebí, navracely jasné myšlení. Geniální nápoj. Těžký jako beton a současně lehký jako sušená východní koření. Ne kříž, ale právě čas by měl být symbolem církve.

„Tak vidíš, synu,“ kněz opět naplnil uzávěr maličké termosky. „Vím, že jsi mluvil s panem Mrvou a s plukovníkem Vaškovem. A představ si, že dokonce vím o čem.“

„Nevěděl jsem, že církevní služby spolupracují s civilními.“

„Nespolupracují. Dozvěděl jsem se to náhodou a případ nás velice zaujal. Moc!“

„To si myslím.“ Wasilewski dopil čaj a vrátil uzávěr. Vytáhl cigarety.

Kněz na něho pohoršené pohlédl.

„To je zlá vášeň, synu. Měl bys mít silnou vůli a to svinstvo zahodit,“ rozhlédl se neklidně. „Ovšem pokud s tou vášní nechceš skončit hned, nabídni mi jednu.“

Wasilewski mu podal balíček.

„Hodláte pokračovat v tom nesmyslném případu s Daronem, Ritou Lauschovou a tak dále?“

„Udivím tě, synu. Jistěže.“

Zašlukoval. Hodlal pokračovat, ale z vedlejší cestičky vyšla postarší žena.

„Pochválen buď!“ pronesla.

„Na věky…“ Kněz stěží mluvil, protože nechtěl vypustit kouř z plic v její přítomnosti. Schoval cigaretu pod lavičku jako žáček přistižený učitelem. Zpod sutany se kouřilo jako z parní lokomotivy.

„Ale, sbírka na charitu?“ zahlédla žena obě sestry. Vyňala peněženku a podala jim minci. Obě se současně uklonily a zašeptaly poděkování.

Když žena odešla, kněz se rozkašlal a po chvíli opět zašlukoval. Jedna ze sester vyhodila obdrženou minci do vzduchu, v letu ji obratně chytila a připlácla na druhou dlaň.

„Hlava nebo orel?“ zeptala se druhé.

„Orel.“

První rozevřela dlaň.

„Hlava. Prohrála jsi!“

„Děvčata!“ zneklidněl kněz. „Tiše!“ Když obě opět sepjaly ruce a sklopily hlavy, vrátil se k rozhovoru. „O čem jsem to mluvil?“

„Že se podivím.“

„A tak. Správně,“ odkašlal si a zase zašlukoval. „Kdysi jsem prováděl podobné vyšetřování. Ne,“ udělal odmítavé gesto, „vyšetřování je moc silné slovo. Ale něco na tom je.“

„Na Daronově případu?“

„Ne. Zaujaly nás jisté zvláštnosti. Ve čtyřicátých letech otravoval tady ve Wroclawi jeden agrárník. Jméno není podstatné. Později ho zastřelili v Dzieržoniowu lupiči. Co je však nejzvláštnější, poznali ho jako člena policie ve Walbrzychu. O rok později. Nu což, možná bratr, možná dvojník, třeba se jednalo o náhodnou podobu nebo omyl některého věřícího, případně přecitlivělost některého klerika… Problém je v tom, že církev nezapomíná. Ne ve smyslu pomsty, chraňbůh, ale u nás případy zůstávají v paměti dlouho. Dlouho, opravdu dlouho.“

„Tisíce let?“

„Nepřehánějme,“ usmál se kněz. „Ale tím to nekončí. Ten policista zemřel pod haldou, která se sesula ve Walbrzychu při průtrži mračen v šedesátých letech. A ani to není konec příběhu. Jedna věřící ho poznala v roce 1979! V Německu. Byl vikářem tamního kostela.“

Wasilewski se nahlas rozesmál. „Nejdřív agrárníci, potom policie a nakonec vikář. Jako by předvídal budoucnost!“ vyprskl smíchy ještě hlasitěji. „A patřičně se přichystal.“

„Vzal jsi mi to z úst, synu,“ usmál se kněz. „Opravdu jsi mi to vzal z úst!“

„Vždyť to jsou samé nesmysly!“

„Opravdu?“ Z obličeje kněze najednou zmizel úsměv. „A Rudi Schenck? Proč se najednou začal učit současnou polštinu uprostřed války?“

„Co to nadhazujete?“ Wasilewski se náhle vzpamatoval. „Moment. SOUČASNOU polštinu? O co jde?“

„Pan Rudolf totiž nebyl Němec.“

„Kdo tedy?“

„Nevím. Nebyl Němec. Nebyl Polák ze třicátých let, nebyl ani…“

„Moment. Co je to za výraz Polák ze třicátých leť?“

Wasilewski si zapálil druhou cigaretu.

„Stejně vím, kam míříte. Tím Rudolfem Schenckem, tím agrárníkem, policistou a navíc vikářem jsem já, viďte? To já jsem byl Robertem Daronem, kterého jsem ostatně zabil. To já jsem unesl Ritu Lauschovou, když jsem předtím byl různými jinými osobami.“

„Fotografie tomu nasvědčují, ale to samozřejmě nic neznamená. Na rozdíl od jiných rozvědek my se zabýváme i případy z jiného světa.“

„Promiňte. Nechci vás urazit, ale to jsou žvásty!“

„Víš, my nemáme takové počítače jako plukovník Vaškov. Ale… Máme dvanáct tisíc jeptišek a obrovské archivy. Každá jeptiška dostala vaše snímky z různých dob a má spoustu času.“

„Našly něco?“

„Ovšem. Několik fotografií z devatenáctého století, z Wroclawi, z Bielawi, z několika jiných míst. Několik životopisů, bohužel neúplných. Dokonce i jednu rytinu ze šestnáctého století, což mohl být samozřejmě omyl, protože věrnost tehdejších rytin vůči originálům může být všelijaká.“

„Žertujete?“

„Chraňbůh!“ zvedl ruce.

Seděli mlčky na lavičce ve tmě a pohlíželi na říční kanály, na mosty osvětlené lampami i na kostelní věže na druhém břehu, na kterých reflektory vytvářely neobvyklé stíny, ve dne neexistující.

„Tak vidíš, synu,“ navázal kněz. „Plukovník Vaškov má moderní techniku, přístup k německým spisům, Alexandr Mrva má síť spojení, k dispozici celou policii, papíry, které otevírají všechny dveře, a já… já mám za sebou jen dva tisíce let zkušeností Církve obecné na planetě Zemi.“

„Aha, sáhl jste k Bibli. Vím, vím,“ zaposmíval se. „Jedno z evangelií je váš návod pro vyšetřování. Pilát a tak…“

Muž v sutaně mu odpověděl úsměvem.

„Nakreslil jsem místa vašich pobytů a místa vašich smrtí na mapu. A vyšlo mi něco, co by se dalo nazvat kruhem. Nepravidelným, přerušovaným. Ale skoro kruhem.“

„Jeho středem je pochopitelně Wroclaw.“

„Ne,“ muž se kousl do jazyka. „Hora Šleža.“

Wasilewski se opět rozesmál. Posvátná hora Slovanů. Ostatně rarita. Wroclaw leží na rovině a tady najednou, z ničeho nic, dost velká hora. Jediná.

„Co nadhazujete?“ odpověděl otázkou na otázku.

„Slyšel jste o profesoru Kamienském?“

„Ne.“

„To je tak. Narozená kuřata mají do mozku vložené určité chování. Imprinting. Když se mu ukáže nakreslený stín jestřába, kuřátko se panicky poleká, přestože nemůže vědět, co je to jestřáb, protože ho to matka nenaučila. Profesor Kamienski dělal pokusy s lidmi. U lidí samozřejmě imprinting neexistuje. S jednou malou výjimkou. Když při pokusech ukázali pacientům horu Šležu z určitého směru na tmavé, neostré fotografii, hodně lidí se přiznalo, že pociťuje silný neklid…“

Wasilewski těžce vzdychl.

„Zajímá mě, jak nyní spojíte horu Šležu a mé pseudoživoty, které mi všichni vemlouváte.“

„Posmíval ses, synu, že používám Bibli jako taktickou příručku. Používám! A nalezl jsem tam zvláštní a záhadnou větu: Člověk je také tělem.“

„Prosím?“

„Člověk je TAKÉ tělem. Také? Znamená to, že tělem je na světě ještě někdo? Nebo něco?“

„Můžete mluvit jasněji?“

„Bůh tělem není. Stejně jako anděl, satan. Také démoni jsou duchové. Kdo tedy…“ kněz na chvíli ztišil hlas. „Kdo ještě je tělem?“

Wasilewski si odkašlal a zažertoval:

„Já?“

„Pokud ano,“ nenechal se kněz zmást, „kdo potom jsi, synu. Čím jsi?“

Tento stále podivnější a podivnější rozhovor najednou přerušil zbloudilý opilec. Mířil ke dvěma jeptiškám a blekotal:

„Vy kur… K čer… Vy kkkkhhhur… Do pr…“

V ruce měl láhev. Rozbil ji o nejbližší kmen, získal tak zbraň a s funěním vyrazil do útoku.

„Vy khur… do pr… hned vásss zaaa…“

„Odejdi v míru, bratře,“ vyzvala ho klidně jedna ze sester.

„Kur… kur…“

„Odejdi, bratře.“

Opilec zvedl láhev k útoku. Jeptiška si vykasala hábit a kopla ho přímo do čela. Muž odlétl a padl zády do trávy. Druhá jeptiška se nad něj naklonila s rozsvícenou laryngologickou lampičkou.

„Ech… Ztrácíš formu,“ řekla kolegyni. „Neotiskl se mu na čele nápis z podrážky.“

„Jak to, že ne?“ také druhá dívka se sklonila. „Je tady!“

„Ale ve slově Adidas chybí písmeno s.“

„Ježíši Kriste milovaný. Musím víc cvičit.“

„Tiše, ženské,“ přerušil je kněz. Obě okamžitě zaujaly předchozí pózy. Se sepjatýma rukama a sklopenými hlavami. „A abych se vrátil k našemu hovoru,“ otočil hlavu, „moc jsme si toho nevysvětlili. Ale moc jsem toho také nečekal. Zatím ne.“

Kněz vstal z lavičky. Také Wasilewski se zvedl.

„Rád jsem tě viděl, synu. Ale na rozloučenou tě musím varovat.“

„Před čím?“

„V této záležitosti s tebou bude mluvit ještě někdo. Dávej si přitom pozor na každé slovo. Nezapomeň!“

„Kdo?“

Kněz zvedl ruce.

„Už brzy.“

Požehnal, otočil se a vykročil k tmavému parku. Ještě chvíli bylo slyšet, jak hubuje jeptišky.

„Za ten kopanec se mi hned vyzpovídáš. A peníz od té paní dáte Charitě. Jestli si některá za něj koupíte žvýkačku, uložím vám jako pokání pět hodin ležení křížem.“

„Ó… Žvýkačku za pětku? Už jste asi dlouho nebyl nakupovat.“

„Samozřejmě,“ přisadila si druhá. „Cigarety vám sestra vrátná kupuje nenápadně na nádraží. Převlečená.“

„Jo. Jednou jsem ji viděla v takové džínové mini, že mi spadly adidasky z nohou.“

„Ticho, ženské!“

Wasilewski celý zpitomělý vrtěl hlavou. Je blázen? Je. Tohle se přece nemohlo doopravdy stát. Ovšem na druhé straně schizofrenie, třeba docela zvláštní, není mámení. Ostatně je viděli i jiní. Třeba ten opilec, který teď leží v trávě a hlasitě chrápe s vyraženým nápisem Adidas na čele. Ne! Ne. To není možné. To se nemohlo stát. Zamířil k mostu. Vytrhl z kapsy mobil a rychle vyťukal číslo.

„Ježíši…“ uslyšel ve sluchátku. „Víš, kolik je hodin?“

„Zbyšku! Dočista blázním!“

„Neblázníš. Ostatně máš štěstí, že jsem měl zapnutý mobil. Jinýmu hajzlovi bych to v téhle době nezvedl.“

„Takže sám uznáváš, že jsem hajzl.“

„Nech toho. Nech toho! Přijď ve čtvrtek nebo zítra, půjdeme na pivo.“

„Ale mně dočista přeskočilo! Mám přeludy!“

„Znám tě. Všechno se brzo vysvětlí.“

„Zbyšku…“

„Končím a jdu spát. Ahoj.“

Wasilewski zavřel svou motorolu. Váhal. Na mostě mrskl telefon do vody. „Všechno se vysvětlí?“ Kriste! Samo? Už měl všeho dost. Zašel do hotelu na maličkém ostrůvku mezi mosty, u mlýna. V baru s názvem „Mlýnská hospoda“ si dal dva velké džiny. Zaplatil. Přešel úzkou lávku, jejíž jméno neznal. Neznal nic, názvy všech těch řek kolem kanálů, mostů, jezů či propustí. Neznal nic ze svého zbabraného života. Měl toho dost.

Zašel do hotelu. V americkém baru si dal koktejl Vratislavská noc a málem sebou praštil. Opustil hotel. V nonstop prodejně u Bemova náměstí se procpal mezi opilci a koupil si pivo a cigarety. Litoval, že s ním nejsou jeptišky v hábitu a adidaskách. Pivo na čerstvém vzduchu ho trošku vzkřísilo. Zašel tedy do „Check Point Charlie“ – do pajzlu, kde štamgasti seděli na patrových konstrukcích a řvali, co jim síly stačily. Vypil deci vodky a ještě jedno pivo. Snědl vynikající hranolky. Štamgasti ho poklepávali po ramenou, půjčovali mu zapalovač, v opileckém opojení se ho snažili přesvědčit, že svět je fajn. Tady ho přinejmenším brali – lidé kolem nepřipomínali úslužné, bezpohlavní číšníky ani korektní, načesané barmany z předchozích lokálů. Tady tepal život. Tady chlastali vodku a ne nějaké zasrané koktejly. Tady lidé jedli, bavili se, bylo možné přijít o život, ale když nikdo nevyskakoval a půjčil zapalovač, bylo všechno OK. Barman skákal jako opice po konstrukcích a obsluhoval. V sále byl jedinou jakžtakž střízlivou osobou. Jakžtakž. Každou chvíli přisedl ke známým a popíjel.

Wasilewski vyšel z „Check Point Charlie“ v mnohem lepší náladě. Ještě se stavil v laciné hospodě na Slovanské. Smrděly tam záchody i kuchyně, ale lidé byli taky fajn. Následovala benzínová stanice Esso na Trzebnické. Naprosto nereálná. Přehnaně osvětlená, prázdná, velká, s několika bodyguardy v černých mundúrech, kteří si tady zřídili noční přístav a tlumeně vyprávěli ztišenými hlasy o nezapomenutelných vítězstvích v bojích s podsvětím.

Koupil si pivo. Nějakou záhadou se mu zdařilo přejít most, vlastně dva spojené Trzebnické mosty. Byl už skoro doma. Do cesty mu však vstoupili dva muži v bezvadných oblecích.

„Úřad ochrany státu,“ pronesl vyšší. „Jste pan Wasilewski?“

Pokusil se střízlivě přikývnout. Oba ukázali legitimace. Koutkem oka zahlédl, že třetí oblek stojí na parkovišti, kousek vzadu.

„Můžete mi ukázat občanský průkaz?“

„Jistě…“ Wasilewski málem upadl na záda. Naštěstí menší bezpečák prokázal dobré reflexy, skočil za něj a podařilo se u ho přidržet.

„Půjdete s námi.“

Pracně ho usadili na zadní sedadlo velkého mercedesu. Po obou bocích mu usedli agenti. Třetí řídil nehlučný stroj. V opilosti Wasilewskému na okamžik připadlo, že podobným mercedesem už jednou jel. Ne tak velkým a tak tichým, ale… Ale z obou stran seděli dva a třetí řídil. Jenže… tenkrát byli oblečení jinak.

„Pánbůh s námi a zlé pryč!“ pronesl nahlas a najednou se zastyděl.

Mládenci v nablýskaných oblecích tomu nevěnovali pozornost.

„Kávu? Sodu?“ zeptal se jeden z mužů vedle něj.

„Ne, děkuji.“

„Nebo trošku minerálky? Aspirin? Pytlík?“

„Ne. Pokusím se vám to tady nepozvracet,“ zívl. „A kdyby přece… Povíte mi, na kterou stranu se mám otočit. Jestli nalevo nebo napravo.“

Poplašeně na něho pohlédli a kousek se odsunuli. Tak daleko, jak jen široké sedadlo umožňovalo.

Hned za železničním přejezdem na Zelenského je zadrželi dopraváci. Řidič spustil okénko a Wasilewski se znenadání nachýlil k policistovi, který nahlížel dovnitř.

„Jsme tady všichni namol, šéfe!“ rozesmál se svému vtipu a vydechl alkoholové výpady. „Vracíme se s kolegy z oslavy,“ pokoušel se blábolit co nejvíc.

Doslova jen sekunda je dělila od toho, že je dopraváci vyhodí ven a budou muset dýchat do balónku u auta s nápisem „Podporuj svou policii!“ Naštěstí řidičova služební legitimace jej od toho uchránila a mercedes směl pokračovat v cestě. Wasilewski zařval na užaslou hlídku:

„Vidíte, kdo teď chytá opilce a odváží je na záchytku? ÚOS!“

Agenti nehnuli brvou. Auto odbočilo doprava. Hrbolatá dlážděná ulice je přivedla do Aspy – staré továrny s pseudogotickou architekturou hned u Odry. Věžičky, dvorky, cimbuří. Muži v oblecích ho odvedli do zrušeného kina – malého domku z červených cihel bez oken.

Wasilewski se je rozhodl podráždit.

„Tak takhle vypadá tajné doupě ÚOS?!!!“ zařval zplna hrdla.

Agenti okamžitě ztratili nastudovaný klid. Začali se nervózně rozhlížet a bleskově odtáhli Wasilewského ke dveřím ukrytým ve zdi. Následoval malý dvoreček, úzká špinavá chodba a najednou naprostá změna. Neuvěřitelně čistá hala, skleněné, kódem zajištěné dveře a velká místnost osvětlená několika desítkami zářivek. Ocitli se uvnitř starého kina. Ovšem uprostřed sálu stál jen jeden stolek.

„Přivezli jsme ho,“ ohlásil vyšší agent. „Ale je trochu, hm… ne tak…“ uhodil se hranou dlaně do krku.

Wasilewski oslněný záplavou umělého světla spatřil nejprve bílou košili, potom černé šle a až po nich majitele těchto částí garderoby, který právě vstával z křesla.

„Jmenuji se Robert Krasnicki,“ představil se důstojník a oblékl si sako, které dosud viselo na opěradle. „Smím požádat o rozhovor?“

Ochranka bleskově zmizela. Zůstali v ohromné místnosti sami.

„Prosím,“ ukázal důstojník na židli, na kterou se Wasilewski s úlevou posadil. Točila se mu hlava. Muž nalil do sklenice minerálku z láhve, přidal několik kapek z malé lahvičky a posunul sklenici po hladké desce stolu.

„To je skopolamin?“

„Inozemcovy kapky. Myslím, že je budete potřebovat.“

Wasilewski vypil tekutinu s lehkou mátovou příchutí. Vlastně už měl žízeň. Důstojník ho sledoval bezvýrazným pohledem.

„Čemu vděčím za toto setkání?“

Krasnicki se naklonil nad stůl. Dlouze mu pohlížel do modrých očí. Potom pronesl:

„Vláda Polské republiky chce navázat kontakt s Bohem.“

Prázdná sklenice upadla na podlahu. Nerozbila se.

„Cože?“

„Vláda Polské republiky chce navázat kontakt s Bohem,“ opakoval důstojník ÚOS.

„Ach…“ potřásl Wasilewski hlavou. Potom zvedl sluchátko telefonu zavěšeného na speciálním stojánku nad stolní deskou. „Žádný problém, hned vás spojím. Má to být Ježíš Kristus? Alláh? Jahve? Buddha? Chutzliputli?“

„Chutzliputli?“ podivil se Krasnicki. „To slyším poprvé.“ Byl opravdu zaskočen.

Wasilewski oněměl. Muž hovořil vážně. Odložil sluchátko.

„Promiňte? Doteď jsem si myslel, že blázen jsem já.“

Důstojník pátravě vzhlédl.

„Dělá čas smyčku?“ zeptal se tiše.

Wasilewski uhnul pohledem.

„A… é… Nepochybně ano. Ale jestli mě začnete bít, okamžitě změním názor.“

„Nevtipkujte. Ptal jsem se, jestli čas dělá smyčku? Opakují se naše dějiny?“

Wasilewski pocítil, že se začíná potit, přestože klimatizace funguje. Vytáhl z kapsy zmačkanou krabičku.

„Smím si zapálit?“

„Sice to neschvaluji, ale prosím.“

Krasnicki mu přisunul podšálek jako popelník. Přivřel oči, když k němu zamířil první obláček kouře. Potom Wasilewski požádal ještě o jednu sklenici vody. Nakonec se zeptal:

„Mám se přiznat, že jsem byl Adolfem Hitlerem, Ninou Ricci a Charlie Chaplinem?“

„Ne. Chci, abyste mi dobrovolně,“ toto slovo zdůraznil, „odpověděl na několik otázek.“

„Neostýchejte se. Čas dělá kruh, dějiny se opakují, a s Bohem vás zkontaktuji v pátek, po návštěvě svého psychoanalytika.“

Na důstojníkových rtech se poprvé objevil náznak úsměvu. Pouhý stín. Ale i to je hodně. Krasnicki se předklonil. „Poslední dobou s vámi mluvilo hodně lidí. Je to tak?“

„Ano.“

„Všichni zpozorovali jisté podivné věci. Spojili dohromady ne právě běžné události. Mají nejasné stopy, náznaky, utápějí se v hypotézách…“ ztišil hlas. „Ale já mám důkaz.“

„Důkaz čeho?“

„Víte, Archeologický ústav wroclawské univerzity učinil neuvěřitelný objev. Zkoumali německé štoly vykutané v hoře Šleža a…“ usmál se, tentokrát výrazně. „Objevili velice staré slovanské hroby.“

„Oho… Zase Šleža.“

„V jednom hrobu našli fotografii.“ Wasilewski vyprskl smíchy.

„Vím, vím,“ uklidnil ho gestem důstojník. „Všechno je možné padělat, podstrčit na libovolné místo, i kdyby jen proto, aby si člověk tropil z kolegů vědců šašky a donutil je k jalovým úvahám. To se stalo už mockrát.“

Krasnicki usrkl kávy, která už nepochybně vystydla. „Zůstal jeden problém. Fotografie má tak mikroskopická zrna emulze, že naše soudobá věda něco takového vyrobit nedokáže. Opravdový zázrak techniky. Tato zrna lze pozorovat jen elektronovým mikroskopem.“

„Čeho je to fotka?“

„Originál je v trezoru. Ale ukážu vám naši nedokonalou kopii.“

Krasnicki vyňal z obálky kartu velikosti pohlednice a hodil ji na stůl. Wasilewski se lehce sklonil. Na snímku byl on sám. Ve zvláštním obleku. Spokojený, se stéblem trávy v ústech. Za ním byla v perspektivě vidět oplocená džungle. A za plotem tabule se svítícím nápisem: „Vanilkové plantáže. Majetek obce Wrocław.“ Zmateně vzhlédl.

„Originál snímku je tak dokonalý,“ řekl důstojník, „že je možné zvětšovat prakticky do nekonečna. Udělali jsme tedy,“ hodil na stůl další kartu, „zvětšeninu zřítelnice vašeho oka a obraz, který se v něm odráží.“

Na fotografii byla žena v šortkách s maličkým fotoaparátem v ruce. Wasilewski se kousl do rtů. Rita Lauschová. Tento obličej viděl ve spisech plukovníka Vaškova. To nejlepší ovšem bylo za jejími zády. Spatřil katedrálu. Známé kostely na Tumském ostrově (tento pohled přece pozoroval dnes večer), všechno pokryté jakýmsi sklem. Dále viděl věže, které nebylo možné postavit, jakési disky, vzdušné promenády.

„Co to znamená?“ zeptal se. „Co to znamená?“ opakoval důstojník jako ozvěna.

Chvíli na sebe mlčky pohlíželi. Wasilewski už dočista vystřízlivěl. Nalil si novou sklenici vody a zapálil další cigaretu.

„Ukážu vám něco ještě lepšího,“ zašelestil lesklý papír, kterým byla zalepená obálka. „Dneska jste mluvil s jedním knězem, že?“

„Ovšem.“

„Jak jsem řekl, druhý snímek, který jsem vám ukázal, byl odraz ve zřítelnici vašeho oka. Tento snímek,“ vytáhl další kartu, „je zvětšenina odrazu z náramku ženy, která se odrážela ve vašem oku…“

Spatřil několik nevýrazných postav. Zřejmě mužů. Otočeni zády o něčem diskutovali, pouze jeden z nich stál stranou. Odraz v kovu náramku nemohl být výrazný.

„A toto je zvětšenina v počítačové úpravě.“

Na další fotografii Wasilewski poznal profil kněze, se kterým dnes hovořil.

„Řekl, že ‚člověk je TAKÉ tělem‘,“ odložil Krasnicki fotografii do zásuvky. „Kdo tedy jste? Nebo jinak: čím jste?“

Wasilewski omámeně zíral.

„Dělá čas smyčku?“ dorážel důstojník. „Můžete nás zkontaktovat s Bohem?“

Wasilewski opět upustil sklenici. Spadla na podlahu a opět se nerozbila. Byla z kvalitního skla.

„Já… Asi nejsem normální.“

Krasnicki se stěží postřehnutelně kousl do rtů.

„Nu což. Nebudu vás už mučit. Ale k tomuto rozhovoru se ještě vrátíme,“ naklonil se v křesle. „Chcete odvézt domů?“

„Byl bych rád.“

Seděl schoulený na rozházené posteli a pohlížel do šerého svítání. V matném světle nastávajícího svítání mu nyní všechny ty bláboly připadaly nereálné. Zapamatoval si však každý rozhovor se všemi detaily. Měl pocit, že existují jen dvě možnosti. buď se mýlí Hiršbaum a není schizofrenik, nýbrž obyčejný blázen s přeludy, který nedokáže odlišit sny od skutečnosti, nebo… Nebo ti čtyři mají pravdu. Žil už mnohokrát. Pořád ve stejné podobě. Z předchozích vtělení si nic nepamatuje. Snad jen pár mlhavých obrazů, stínů, nekonkrétnějších než mámení. Můžou mít pravdu? A jestliže ano, proč žije? Proč si nic nepamatuje?

Moment. Musí vyřešit jeden problém. buď je obyčejný blázen a všechno se mu prostě jen zdá, nebo… Nebo mají pravdu. Usmál se. Čtyři vážní muži. Můžou se mýlit? Ne. Když to nejsou obyčejné přeludy, nemýlí se. Musí mít pravdu. A pokud ano… Tento fakt vyvolává jisté významné implikace.

Wasilewski pohlédl k oknu. Přesně na první paprsky právě vycházejícího slunce. Usmál se. Vždyť je to snadné ověřit.

Zvedl sluchátko telefonu a vytočil domácí číslo své sekretářky. Zvedla to asi za minutu, úplně ospalá.

„Ano?“

„Omlouvám se za probuzení.“

„Šéfe, vy vždycky, áá,“ zívnutí, „voláte v tak divné době.“

„V zásuvce mého stolu najdeš obálku. Zítra ji otevřeš a uděláš všechno, co jsem tam napsal.“

„Jakou obálku?“ další zívnutí. „Co je v ní?“

„Čísla účtů, přístupová hesla, zmocnění a podobně. Uděláš všechno, co bude napsané na prvním listu. Připravil jsem to pro všechny případy.“

„Odjedete?“

„Ano. Rezervuj mi pět lístků na letadlo do Štětina. Poslední dnešní let. A zavolej panu Mrvovi, aby přijel na letiště s ostatními. Vysvětlím jim jisté záležitosti na starém polygonu u Štětina.“

„Jejda… bude vědět, o co se jedná?“

Wasilewski položil sluchátko. Chvíli nato usnul. Poprvé s hlavou zbavenou starostí.

Alfa se pomalu sunula Strzegomskou ulicí v řadě aut. Teprve po odbočení do Hraniční mohla konečně ukázat, co dovede. Prázdná ulice k letišti Wasilewskému umožnila přímo jí prolétnout. Při zatáčení do Skaržynského měl na tachometru skoro dvě stě. Zanechal auto na parkovišti, veden podvědomým podnětem poklepal na teplou kapotu a zamířil k terminálu. Tři důstojníci, Mrva, Vaškov a Krasnicki už čekali společně s knězem před hlavním vchodem. Zdálky viděl, že spolu nehovoří. Teprve když se přiblížil, Mrva něco šeptl Vaškovi.

„Čemu vděčíme za toto neobvyklé setkání?“ spustil Krasnicki bez pozdravu.

„Chci vám všechno vysvětlit.“

„Tady? Na letišti?“

Wasilewski zavrtěl hlavou. Bez vysvětlení jim předal letenky do Štětína. Doufal, že jim Mrva pověděl alespoň to, co slyšel od sekretářky. Zřetelně vnímal nevraživost mezi důstojníky různých zpravodajských služeb. Všichni však mlčeli.

Pracně se dostali dovnitř, protože tři z nich měli u sebe střelnou zbraň. Bez potíží prošli jen Wasilewski a kněz – ostatní prověřovali v papírech a počítačích. Potom mohli usednout v prázdné, jasně osvětlené čekárně s velikými okny, za kterými vládla neproniknutelná čerň. Usedli do měkkých křesel, téměř vedle sebe, ale zase ne moc blízko. Ticho se nesnesitelně prodlužovalo. Netušili, proč čekají na letadlo tak dlouho, proč po kontrole letenek a zavazadel poslali všechny do místnosti, kde se nesmělo kouřit a nedalo se nic dělat. Seděli. Každý myslel na své záležitosti. Wasilewskému se před očima opět zjevila Rita Lauschová ze snímku, který mu ukázali na polygonu. Kriste… Mají ti čtyři pravdu? Jestli ano…

Do čekárny vstoupila letuška. Zjevně někoho hledala a zjevně taky nenašla. Odešla načuřená jako vosa a tiše nadávala někomu, kdo tvořil grafikon služeb. Tato událost však vyvolala jisté oživení mezi usínajícími a pozdní dobou otupělými cestujícími.

„Poslyšte,“ promluvil najednou kněz. „Slyšeli jste o Všeobecné nemocnici?“

„Té v Kaminského ulici?“ zeptal se plukovník Vaškov.

„Bože… To je jen takový název. Nesouvisí s naším zdravotnictvím.“

„V tom případě jsme neslyšeli.“

„Před válkou, v onom všeobecném pocitu ohrožení, někoho napadlo…“

„Mluvíte o druhé světové válce?“

„Jistě. Někoho napadlo, že pravděpodobně dojde ke zkáze naší civilizace, takže je třeba vytvořit nové řády.“

„Jaké řády, k čertu?“ zeptal se Mrva.

„Místa, kde bude možné uchovat naše hodnoty, naší kulturu, všechno, co tvoří naši totožnost v…“ kněz si odkašlal, „v povodni barbarství. Organizaci, která uchová všechno, co tvoří naši podstatu i v úděsných dobách totality, fašismu, komunismu, v době úpadku lidstva, a bude to uchovávat do doby, kdy bude možné všechno obnovit.“

„Do ha… háje zelenýho,“ zavrčel Vaškov. „Takový nesmysl.“

„A tyto řády,“ pokračoval kněz, „se rozhodli nazvat Všeobecnou nemocnicí.“

„Takže se nejedná o tu z Kaminského ulice?“ ujišťoval se plukovník. „Nejde o Nemocnici čtyřicátého výročí?“

Kněz jen obrátil oči v sloup.

„Nejzajímavější je, že se tyto řády opravdu začaly organizovat. Ukázalo se však, že zbytečně. Už totiž existovaly. Existují, izolované za zavřenými dveřmi. Někdo je vytvořil už dávno a přečkaly staletí.“

„Já tě… Proč platíme kněze?“ pokrčil Vaškov rameny.

„Jsou to úschovny jistých hodnot. Místa, kde je možné uchovat to, co tvoří naši podstatu, navzdory všem zmatkům.“

Také Mrva pokrčil rameny.

„A co má být?“ ucedil. „Myslíte, že ho,“ ukázal na Wasilewského, „jmenovali staří Slované strážcem hory Šleži? Nebo něčím podobným?“

„To by museli mít zdatné čaroděje,“ vmísil se Krasnicki. „Chlap žije tisíce let a čas od času mění kůži. Jako had.“

„Pořád týž, ale ne tentýž,“ vzdychl kněz. „Fascinuje mě vize slovanského řádu.“

„Ták…“ bručel Mrva. „Já bych rád věděl, kdo zlikvidoval Darona. A kde je tělo, k čertu.“

Otevřely se dveře. Na ranveji čekalo malé letadlo. Letuška, kterou už znali z haly, pořád ještě rozzlobená, je uvítala u schůdků nacvičeným úsměvem. Spolu s ostatními cestujícími zaujali místa uvnitř. Nedalo se mluvit. Po uzavření tlakových dveří pilot spustil motory a hluk byl nesnesitelný. Letadlo začalo pojíždět. Zastavilo se na začátku ranveje. Následovala zkouška motorů, běžely naplno při současném zabrždění. Zaslechli uvolňování brzd. Stroj se rozjel, zpočátku pomalu, potom se stále větším zrychlením, které je vmáčklo do křesel. Letoun se vznesl, podvozky okamžitě zmizely v motorových gondolách. Stoupali. Letuška začala rozdávat bonbony. Druhá, která k nim byla otočená zády, hovořila interkomem s kabinou.

„Dvě letušky v tak malém letadle?“ podivil se Mrva.

„Nesnažte se poznat, co pili dozorčí při rozpisu služeb,“ usmálo se děvče a přisunulo mu tác.

„Víte,“ ozval se kněz, „že mě něco napadlo?“

„Co?“ nevydržel Vaškov.

„Pokud je opravdu strážcem hory Šleži, proč se mu při jednotlivých ‚smrtích‘ mění otisky, krevní skupina, a sám vypadá pořád stejně?“

„Co to žva…“ Mrva se v poslední chvíli vzpamatoval. „V životě jsem neslyšel takové kecy.“

„To nejsou kecy,“ vmísil se Krasnicki. „Knězův obličej je na snímku tak ostrý, že s veškerou naší zasranou technikou nemůžeme ani snít o něčem takovém.“

„Tak co? Občas ‚umře‘, zrodí se, dojde k určitým změnám, ale pořád je stejný?“

„Třeba čarodějové starých Slovanů netušili, kolik lidí na světě bude?“ řekl kněz. „Mění kůži jako had. Ale je pořád stejným hadem.“

„Tisíce let? Kriste…“

„Víte,“ zasáhl Krasnicki, „uvažovali jsme o tom. Existují společnosti, které realitu zvládají, i takové, které ji nezvládají. Stejně jako jednotliví lidé. Pokud je všechno v pořádku, lidé se snaží změnit své okolí. Pokud je zle, začínají měnit sami sebe.“

„Fakt,“ přiznal Mrva. „Největší blázni, kteří se neumějí srovnat s okolím, se začínají tetovat, dávají si na víčka náušnice, potom sáhnou po pistoli a střílejí na děti.“

„Zkoumali jsme jinou možnost. Pokud společnost nedokáže formovat měnící se prostředí a sama se změnit nechce, může mít třetí možnost.“

„Jakou?“

„Třeba uměli měnit čas.“

„Vytvořit smyčku?“ zeptal se kněz. „Když neuspěli poprvé, obrátili kruh času pro druhý pokus? A zanechali strážce, který dbá…“ zaváhal. „O co?“

„Třeba o jejich boha,“ doplnil Krasnicki. „Snad si nemyslíte, že to je technika. Čas opisuje kruh a my jako postavy starého filmu opět opakujeme své role.“

„Pokaždé trochu jinak,“ rozesmál se Mrva a opsal si na čele prstem kolečko. „Tentokrát máme proti němu,“ ukázal na Wasilewského, „nezpochybnitelné důkazy. A šoupneme ho do basy.“

„Počkejte.“ Kněz vytáhl zpod sutany mapu a začal ji rozkládat. „Vyznačil jsem tady všechna místa, kde žil, a všechna místa, kde zemřel. Ale asi jsem udělal chybu.“

„Jakou?“

„Není důležité, kde žil,“ kousl se muž v sutaně do rtů. „Důležité je, kde zemřel.“

Z kapsy křesla vytáhl ubrousek s názvem letecké společnosti. Začal jej trhat na malé kousky a slinami lepit na místa, kde měl červeným fixem vyznačená místa postupných „životů“ Wasilewského. Po chvíli zůstala černá jen místa domnělých „smrtí“.

„Přidám vám několik nových,“ vytáhl Krasnicki propisku. „Z našich spisů. Tady a tady,“ kreslil do mapy malé značky, „a tady. A ještě tady…“

„Kriste! Kriste!! Kriste!!!“ kněz si uvolnil kolárek. „Vždyť je to dokonalý kruh!“

„No a?“ ozval se Mrva.

„Bože! Nechápete?“

„Co?“

„Nemůže opustit okolí hory Šleži. Vždycky zemře! Vždycky zahyne! A potom se zrodí znovu!“

„Oho!“ křikl Krasnicki. „Jak rychle letí tohle letadlo?“

„Nevím,“ pokrčil Mrva rameny. „Asi tři, čtyři sta kilometrů za hodinu.“

„Bože!“ začal si kněz rozepínat horní knoflíky sutany. Zrudl, jako by se dusil. „Právě se blížíme k hranici kruhu. Letadlo se musí vrátit!“

Také Krasnicki si povolil vázanku.

„Zahyneme?“

Druhá letuška, která před chvílí hovořila interkomem, se najednou otočila a s úsměvem k nim přistoupila.

„Vítejte.“

„To je Rita Lauschová!“ zaječel najednou Vaškov a vyskočil z křesla. „To je Rita Lauschová!!!“

Letuška pozvedla kratičkou sukni a udělala pukrle.

„Jmenuji se Zuzka Majewská,“ usmála se spiklenecky na Wasilewského a poslala mu polibek našpulenými rty. Ženský. Vřelý. Jaký dokáže poslat jen žena. Při kterém muž najednou ví, proč je mužem. Kriste! Miloval tu ženu. Miloval ji… Byla jeho. Prostě ji miloval. Byl jejím obdivovatelem.

„To je Rita Lauschová, Rita Lauschová, Rita Lauschová…“ opakoval Vaškov.

„Nepochybně se dříve jmenovala jinak,“ ucedil kněz. „Nenapadlo nás, že jsou dva…“

„Vždyť jsem ho potají zkoumal detektorem lži,“ přiznal Krasnicki. „Opravdu nic nevěděl…“

Zuzka Majewská se k nim naklonila, pořád s úsměvem na rtech.

„Nic si nepamatoval. Po každé smrti potřebuje určitý čas, aby získal znalosti zpátky. Stejně jako já. Stejně jako vy.“

„My?“ užasl kněz.

„Teď všichni zemřeme. On musí splnit důležitou misi. Vy přežijete, protože musíte uzavřít vyšetřování jeho případu a zničit doklady.“

„Jako Rita Lauschová?“ zeptal se Vaškov. „Dějiny se opakují.“

Zuzka se usmála ještě vřeleji.

„To je odpověď na váš dotaz,“ pohlédla na Krasnického. „Jistě, opakují se, ale dost zvláštně. Ostatně sám uvidíte.“

„Všichni zemřeme?“

„Opravdu to nebolí. Na chvíli přežijete, abyste případ uzavřeli. Potom opět nastane smrt a zrození. Budete mu pomáhat. Dostanete nesmrtelnost… Vlastně schopnost vyváznout z každé smrti a proměny.“

Zase ten ženský, vřelý úsměv zaměřený na Wasilewského. Nepopsatelný, spiklenecký pohled. Po zádech mu stékal pot. Opět cítil, že akceptován. Svobodný.

„A zkontaktujete stát s Bohem?“

„Žádný problém. Za chvilku,“ rozesmála se nahlas. „Ale nebude se vám to líbit, protože to není Bůh, na kterého myslíte.“

Krasnicki vytáhl z pouzdra pistoli a odjistil. Rozběhl se mezi křesly, v jedné ruce pistoli a v druhé služební legitimaci.

„ÚOS!!!“ zařval na druhou letušku, hrozně vylekanou, protože jako první vylovila z okolního hluku změnu zvuku motorů. „Otevřete dveře pilotní kabiny!!! Jsem důstojník ÚOS!“

Otevřela mu s narůstající panikou.

„Mayday, mayday, mayday!“ volal první pilot. „Padáme!“

„Udělejte něco. Zapojte…“ druhý pilot přiložil mikrofon k ústům právě v okamžiku, kdy oba motory utichly a jejich dosavadní řev nahradilo sílící svištění vzduchu.

„A… Tak dobrou noc. Už je po nás.“

Kněz se začal modlit. Vaškov bezděčně vytrhl pistoli z pouzdra, ale netušil, co s ní má udělat. Mrva skryl obličej do dlaní. Cestující křičeli, pouze Zuzka Majewská se pořád usmívala.

„Všechno se nahrává do černé skřínky!“ snažil se kapitán přitáhnout řízení. „Dítě, jednou ti pustí pásku… Kristo, nezapomeň, že tě táta miloval!“

„Jsem z ÚOS,“ mával Krasnicki legitimací. „Okamžitě vraťte letadlo!“

Druhý pilot se otočil. „Poser se,“ pronesl podivně klidně. „Padáme přesně na náměstí v Legnici.“

V tom okamžiku se kněz přestal modlit a pohlédl Wasilewskému přímo do očí. Hluboko.

„Synu… Vždyť trasa z Wrocławi do Štětína nevede nad Legnicí.“

SFINX

–

POLSKÁ RULETA 2

Obálka: Vladimír Vašek

Překlad: Pavel Weigel

Odpovědný redaktor: Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor: Helena Šebestová

Sazba provedena v LATEXu

Vytiskl PBtisk Příbram s.r.o.

Vydalo Nakladatelství Laser jako 296. publikaci

Edice SF svazek 163.

Plzeň 2005, vydání 1.

Prodejní cena včetně DPH 198 Kč

ISBN 80-7193-194-2