KRIMI POVÍDKY

1. Já ji zabil

Alfréd Hitchcock

Tomáš Meredith zardousil svou ženu jednoho mlhavého rána koncem října přesně v 9.05. Utkvěla mu v paměti ta hodina, protože během urputného zápasu, který skončil její smrtí, spadly z krbu antické hodiny. Starožitnost spadla na podlahu a stále ještě tikajíc – zůstala ležet těsně u její bělostné, krásné tváře.

Ano, i po své smrti zůstala Matra nejspanilejší ženou, jako kdy v životě spatřil. A přece neměl jinou volbu, neboť po sedmi šťastných letech manželství se přesvědčil, že ho klame. Jednal pudově, veden zuřivostí stejně opravdovou, jako byla dříve bezmezná důvěra, kterou jí věnoval.

Proč se jen nevrátil z Chicaga stejným letadlem jako obvykle, jež přilétlo teprve odpoledne? Už léta cestoval každý měsíc do Chicaga a vždy dodržoval stejný jízdní řád. A proč – když už přistal dříve v Novém Yorku – nešel přímo do kanceláře, jak bývalo jeho zvykem?

Zatoužil jednou popít s Martou ranní kávu, chtěl ji překvapit, po špičkách vejít do její ložnice a probudit ji polibky. Tak jasně si představoval tu scénu: Martiny dlouhé, černé vlasy, rozhozené po podušce, klid jejího pravidelného dechu, teplo rtů a pak – radost z jejího překvapení, až konečně otevře oči a pozná jeho tvář…

Takové byly jeho představy a očekávání; místo toho našel byt v jakémsi divném nepořádku, ovzduší těžké vůně voňavky smíšené s pachem alkoholu… ale Martin noční host už byl pryč.

Tomáš ji mírně probudil; snad měla pro něho nějaké pravděpodobné vysvětlení a naléhavě si přál je od ní slyšet.. Čekal, zatímco se ona, zívajíc a protahujíc se, probouzela a její oči ho zvolna braly na vědomí. Místo aby projevila zděšení, požádala ho o cigaretu.

„Marto, kdo tu byl v noci?“

„Muž.“

„Znám ho?“

„Ne.“

„Pohostilas ho?“

„Ovšem.“

„Pilas s ním šampaňské?“

„To víš.“

„Líbala ses s ním?“

„Proč ses vrátil tak brzy? Do poledne bych byla všechno uklidila.“

„Marto odpověz!“

„Jsi protiva a k tomu nudný protiva. Je to zázrak, že jsem s tebou vydržela sedm let.“

Zívla a pečlivě srovnala podušku; se zavřenýma očima vzpomínala na prožitou rozkoš.

„Uvědomuješ si vůbec, čeho ses dopustila?“

„Tak se se mnou rozveď! Je mi to docela jedno.“

Otočila se a dala mu tím najevo, že může odejít. V tom okamžiku se hrdost Tomáše Mereditha změnila v brutalitu…

Za chvíli se ocitl na ulici daleko od domu, v němž bydlel. Neměl ani ponětí, jak se tam dostal, za jak dlouho a kdo ho viděl. Cítil jen prázdnotu a otupělost.Obrátil se směrem ke svému domovu; nyní toužil pouze po spravedlnosti a po odpykání svého činu. Čím dříve se to stane, tím lépe. Přivolal taxi, parkující za rohem, a uvedl adresu. V mysli si zatím sestavoval plán dalšího postupu. Dříve, než někdo v domě objeví, že zavraždil svou ženu, pojede na policejní ředitelství a ohlásí tam, co udělal.

Za několik vteřin zastavili před domem. Meredith nařídil taxikáři, aby na něho počkal, a zamířil ke vchodu. Celý se chvěl a obličej se mu zaléval potem. Za skleněnými dveřmi v chodbě spatřil, jak proti němu jde starý domovník Raymond. Jaká změna od jejich posledního setkání před několika hodinami, kdy se Tomáš Meredith vracel z letiště a ještě nic nevěděl o nevěře své ženy!

Raymond se usmál, jakmile ho jeho krátkozraké oči poznaly, a otevřel před ním skleněné dveře.

„Má úcta, pane Meredithe, vítám vás doma! Doufám, že jste měl příjemnou cestu do Chicaga?“

Tomáš se zarazil a měl pocit, že tu něco nehraje – stařec patrně zapomněl, že se již dříve setkali. „Raymonde, chtěl jsem vás poprosit o laskavost.“

„Cokoliv si přejete, pane Meredithe.“

„Podívejte se, jde o mou ženu…“

Domovník ho nenechal dokončit větu. „Ano, vím všechno, mluvil jsem s ní asi před minutou. Pozvala mě do bytu a povídala, že asi přijdete.“

„Ale to není možné…“ ozval se Tomáš.

Starý domovník ho neposlouchal, obrátil se spěšně do malého přístěnku a něco tam hledal.

„A, tady je!“ zvolal. „Poručila, abych vám nezapomněl dát deštník, bude pršet.“ Podal mu jej a Tomáš poznal, že to je skutečně jeho deštník. Zapotácel se, jak se mu zatočila hlava. „Není snad pánovi špatně?“ znepokojil se domovník.

„Už toho mám dost!“ vykřikl Meredith a vytrhl mu deštník z ruky. „Prosím vás, nepovídejte, že vám ho dala žena… a že mě vidíte dnes poprvé!“

„Ale dostal jsem ho přece od ní,“ trval na svém Raymond, „a dnes vás vidím skutečně poprvé. Copak jste právě nepřijel z letiště?“

„Ty hlupáku,! Vždyť jsem tu už byl před hodinou; otevřel jsi mi a nabídl ses, že mi doneseš do bytu můj kufřík. Pak jsem šel nahoru a zardousil jsem ženu. Už rozumíš, proč ti nemohla dát deštník? Protože je mrtvá. Já ji zabil. Před půlhodinou.“

Domovník si jej prohlížel se zájmem a zvědavostí.

„Když dovolíte otázku, zeptal bych se, jestli není na pití trochu brzy?“

Meredith spěšně couvl, když viděl, že ho chce Raymond podepřít. Co s takovým hlupákem?. Odhodil deštník, otočil se a vyběhl na ulici k čekajícímu taxi. Třískl dvířky a řidiči udal adresu nejbližšího policejního komisařství. Zcela vyčerpán se opřel o opěradlo a zavřel oči. Uvažoval o tom, co řekne policistům; hned ho vyslechnou a pak bude mít nějakou dobu klid.

Za několik minut si uvědomil, že taxi zastavuje. Sáhl do kapsy a vyňal dolarovou bankovku. Vtiskl ji řidiči do ruky, a nečekaje nazpět, otevřel dvířka.

„Počkat! Okamžik!“ zavolal taxikář. „A kde jsou ostatní peníze? Jen se podívejte!“

Taxametr ukazoval devět dolarů a čtyřicet pět centů.

„Ale to je omyl! To přece není možné…“

„Cože, můj taxametr, že dobře neukazuje?“ zavrčel šofér. „Abyste věděl: před dvěma dny ho kontroloval inspektor. A kromě toho – nejedu dnes poprvé z letiště La Guardia, a vždycky to ‚dělá kolem devíti dolarů.“

Tomáš Meredith zavřel oči a snažil se opět nabýt rovnováhy.

„Vždyť jsem nenasedal na letišti La Guardia, ale zavolal jsem vás až ve městě a neujeli jsme ani míli.“

Řidič svraštil obočí a potřásl hlavou:

„Snad máte halucinace či co! Jedu s vámi už více než hodinu z letiště do města, pak jsme se krátce zastavili před vaším bytem, a pak jste nařídil, abych vás zavezl sem. Tak honem zaplaťte, po dobrém!“

Tomáš znovu ucítil závrať, tentokrát ještě silněji, než dříve. Opanoval se však a s námahou ze sebe vypravil:

„To je vydírání Vidíte přece v jakém jsem stavu a chcete toho zneužít. Ale to se vám nepodaří, udám vás policii.“

Otevřel dvířka a vysunul nohu na chodník, ale šofér ho uchopil za ruku:

„Buď dostanu ten nedoplatek, nebo tu zůstaneme celý den. Vyberte si!“

Meredith se nakonec rozhodl doplatit, co taxikář žádal. Ostatně, jakou cenu měly pro něj peníze? Ztratil jediný poklad a všechno ostatní nemělo pro něho význam. Vykročil, ale najednou poznal, že není tam, kde chtěl být.

„Počkejte, zavolal na taxikáře, který již spustil motor. Kam jste mě to zavezl? To přece není policejní komisařství!“

„Zavezl jsem vás na adresu, kterou jste mi dal.“

„To není pravda! Jsme na rohu Padesáté čtvrté a Madisonu, tady je má kancelář. Proč jste zajel sem?“

Řidič se nahnul z okna a zahrozil mu prstem:

„Pane, už po druhé mě obviňujete z podvodu; mám vylézt ze svého vozu a vyřídit si to s vámi?“

„Co se to děje? Nerozumím tomu a musím se dostat na komisařství.“

„Pane, pusťte tu kliku, odjíždím.“

„Ale já jsem zavraždil ženu. Zabil jsem ji a chci se přiznat!“

„Jen se přiznejte, ale na to musíte nachytat jiného. Já nemám čas na takové vtípky, musím vydělávat. Jen vám řeknu, že na vašem místě bych tolik nechlastal už od samého rána, protože by to mohlo špatně skončit. Ještě tomu bude někdo věřit…“

Meredith stál chvíli jako ohromený. Konečně se rozhodl, že půjde do své kanceláře. Vždyť tam vlastně bylo rozluštění, protože tam byli lidé, kteří znali jeho i Martu, hlavně dva jeho společníci Ben Ross a Art Foley, s nimiž spolupracoval již řadu let. Ačkoliv je nepočítal ke svým nebližším přátelům, věděl, že může počítat s jejich pomocí.

„Je pan Ross v kanceláři?“ zeptal se sekretářky, a když souhlasně kývla hlavou, byl za chvilku u něho.

„Buď zdráv, Tome,“ zaradoval se Ross. „Vlastně jsem na tebe čekal. Zástupci Mc Grava se tu mají objevit za půl hodiny. Neseš plány? Ale především – jak jsi pořídil v Chicagu?“

Ben Ross byl obtloustlý muž s lysinou a poctivým výrazem tváře. Neměl příliš mnoho obrazotvornosti, ale platil za člověka, kterému je možno důvěřovat.

„Bene, musím ti něco říct,“ spustil Meredith.

„A co plány?“ připomínal Ross.

„Zůstaly v mém kufříku doma, Dnes ráno jsem zajel domů, abych se přivítal s Martou. Byl jsem přesvědčen, že jí způsobím milé překvapení, a…“

Společník vstal od psacího stolu a s přátelským úsměvem řekl:

„Samozřejmě, telefonovala mi sotva před pěti minutami. Nemáš si dělat starost o kufřík, zařídila všechno už sama. Oženil ses s důvtipnou ženou, můžeš se na ni spolehnout.“

Znovu padal v hlubokou propast, v závratný chaos a sotva dýchal zděšením. Muka mu připravovalo vědomí, že je stále zapleten do pavučiny té snové můry, ale za ní prokmitávala tvář jeho usmívajícího se společníka.

„Nerozumím,“ zakoktal.

„Vyrozuměli ji z letiště o tom tvém zavazadle,“ pokračoval Ross. Zapomněl jsi je v letadle a chtěli se dozvědět, kam je mají poslat. Marta je požádala, aby je ihned dopravili do kanceláře, protože věděla o naší důležité schůzce s lidmi Mc Grava.“

Tomáš Meredith klesl do křesla a ani se nesnažil skrýt své zděšení.

„Bene, přestaň. Prosím tě, nedělej mi to,“ úpěl. „Nesnesu, jestli i ty…“

„S čím mám přestat?“ zeptal se a vykročil k Tomášovi se zřetelným znepokojením.

„Nepovídej, že to Marta telefonovala. Nemohla telefonovat.“

„Ale přece mě zavolala…“

„Nelži!“ rozkřikl se Tomáš. „Přestaň už!“

„Tome, ovládni se a dovol, abych pozval Arta. Byl tu se mnou, když Marta zvonila a on s ní také mluvil. Říkala, že z letiště posílají zvláštního posla, aby tu byl kufřík včas.“

Tomáš Meredith prudce odstrčil ruku, která se k němu vztahovala, aby ho uklidnila. Vstal, narovnal se a vyčítavě řekl:

„Tak tedy Art se k tomu také připojil? Proč? Proč mi to všechno děláte?“

„Co děláme?“

„Tvrdíte, že žije, když já s jistotou vím, že je mrtvá. Mrtvá, protože jsem ji zabil. Ano, zardousil jsem ji. Dnes ráno.“

„Tome!“

„Rozumíš, co říkám? Marta nežije, proto nemohla telefonovat a říkat ti o kufříku zapomenutím v letadle. Já jsem ho měl sebou, když jsem se vrátil ráno domů, a dosud tam musí být. V tomtéž pokoji, ve kterém ona leží mrtvá.“

Ben Ross ho nepřerušoval, naslouchal mu klidně, bez pohnutí.

„Prosím tě, Bene, snažně tě prosím, věř mi. Zabil jsem ji. Jsi jediný, na kterého se mohu spolehnout. Všechno se obrátilo vzhůru nohama od chvíle, kdy jsem odešel z domu, ale těmi fakty jsem si zcela jist: Marta nežije a plány pro Mc Grava nezůstaly v letadle. Mel jsem je sebou celou tu dobu s sebou, také tehdy, když jsem ji rdousil. Musíš mi pomoci.“

„Co chceš, abych udělal?“

„Zavolej policii.“

Ben Ross vzdychl, přikývl a zamířil k telefonu na psacím stole.

Ozvalo se zaklepání na dveře a objevila se sekretářka.

„Co je, slečno Turyová?“

„Přišla právě spěšná zásilka pro pana Mereditha, pane Rossi,“ ukázala na kožený kufřík. „Posel čeká v sekretariátě a žádá potvrzenku, že jej doručil.“

Tomáš prsty ohmatal známé kořené lemování.. Nemohl ovládnout chvění rukou a celý zoufalý vyběhl do sekretariátu.

„Odkud to máš?“ rozkřikl se na poslíčka. „Mluv pravdu, chci jen pravdu!“

Mladík překvapeně ucouvl.

„Od šéfa, u kterého pracuju na letišti.“

Tomáš ho zuřivě chytil za límec a třásl jeho útlou postavou. „Lháři! Lháři! Byls u mě v bytě a tam jsi to sebral!“

„Pane, vy jste se snad zbláznil!“ lapal mládenec po dechu. „Nebyl jsem v žádném bytě, přijel jsem přímo z letiště. Šéf říkal, že je to velmi nutné.“

„Ne! Tys ho viděl, jak leží na podlaze tam, kde jsem ho nechal. Přiznej se, k čertu! Tak mluv!“ křičel zuřivě.

Ben Ross a Art Foley byli nakonec donuceni Tomáše omráčit. Jeden z nich ho udeřil mosazným těžítkem do levé skráně. Meredith ucítil ještě tu ránu, ale za okamžik upadl do bezvědomí.

Když opět přišel k sobě, ležel na gauči a cítil na hlavě obklad. Pomalu začal jednotlivé předměty. Ano byl zřejmě opět ve svém bytě. Ležel jen několik kroků od místa, kde zavraždil Martu. Nevěděl proč a jak se vrátil na místo zločinu. Zvolna obrátil hlavu na tu stranu, kde ležela Marta, ale její tělo tam nebylo. Všechno bylo na svém místě, v naprostém pořádku. Dokonce antické hodiny na krbu tikaly na vysoké římse. Nemohl uvěřit tomu, že by to vše byl jenom sen. Ne… ví přece, že zabil Martu; pamatoval si každou podrobnost. Ale kde bylo její tělo a kdo dal všechno v pokoji tak do pořádku?

Zaslechl hlasy a obrátil se tím směrem. Oba jeho společníci stáli u okna a rozmlouvali s mužem, kterého neznal. Tomášův zrak bloudil dále a vedle dveří spatřil uniformovaného policistu, jak si něco zapisuje do notesu.

Tomáš Meredith se zkusil zdvihnout a posadit. Samozřejmě – pomyslil si – zavolali policii a určitě byly provedena prohlídka celého bytu v době, kdy byl nepřítomen. Pravděpodobně prohlédli též Martino tělo, ofotografovali ji a odvezli na patologii, aby byla provedena pitva. Ten muž, který rozmlouvá s jeho společníky, je patrně detektiv, který zůstal v bytě, aby ho zatkl, jakmile nabude vědomí. Už nemusí déle čekat.

Odkašlal a tím dal znamení, že se již probudil. Neznámý muž k němu přistoupil; měl tmavé vlasy a smutné, zamyšlené oči.

„Jsem poručík Ferante,“ představil se.

„Nalezli jste Martu? Našli jste její tělo?“

„Ovšem našli jsme ji.“

„Byla mrtvá?“

„Bohužel.“

Tomáš přikývl hlavou a položil se znovu na gauč. „Podepíšu úplné doznání,“ prohlásil, „ihned, jak mě převezete na policii. Nemám nic, co bych zapíral.“ Ticho. Meredith pozvedl oči a pozoroval, že se poručík na něho dívá nedůvěřivě. „Co je?“ tázal se detektiva.

„Asi si ještě patrně poležíte, pane Meredithe; trochu silně vás uhodili do hlavy. Snad by se měl ještě jednou zavolat lékař.“

Zavolal ode dveří policistu a nařídil mu, aby přivedl lékaře.

„Lékaře? A proč mě nezatknete? Na co čekáte? Zardousil jsem ženu; byla mi nevěrná, a proto jsem ji zabil. V tomhle pokoji.“

Poručík se ani nepohnul a dále díval na Tomáše smutnýma očima plnýma sympatie.

„Vaše žena byla obětí nešťastné náhody,“ ozval se konečně. „Zabila se ve vaně. Pravděpodobně se sprchovala a patrně uklouzla na kousku mýdla.“

„Ne, ne, ne!“ odporoval Tomáš. „To je přece nemožné, rozumíte? To je nemožné?“

„Ale tak se to stalo,“ pokračoval detektiv mírným hlasem. „Voda ještě byla vlažná, když jsme ji nalezli.“

„Kdo ji našel?“

„Vaši společníci a já. Byli velmi znepokojením vaším chováním v kanceláři a zavolali mě na policii. Přijel jsem skoro ve stejnou dobu jako oni a společně jsme vás vnesli do bytu. A hned potom jsme objevili vaši manželku mrtvou; nežila už aspoň patnáct minut.“

„To nebyla nešťastná náhoda, já ji zabil.“

„Pane Meredithe, jsem u policie už více než dvacet let. Já i moji hoši už máme nějaké zkušenosti a smrtelně nešťastné náhody poznáme na první pohled. Myslíte, že bychom odkládali vaše zatčení, kdyby to nebyla nešťastná náhoda?“

„Ale…“

Přerušil ho příchod uniformovaného policisty, který vpustil do pokoje menšího, silného muže, který nesl v ruce lékařský kufřík.

„To je doktor Nyman, soudní lékař,“ představoval ho poručík Ferante.

Příchozí se beze slova sklonil k Tomášovi a prohlížel jeho skráň.

Tomáš uchopil lékaře za ruku a zeptal se:

„Doktore, vy jste ohledával mrtvolu mé ženy? Vystavil jste úmrtní list?“

„Samozřejmě.“

„Prosím, abyste jim tedy řekl, dříve než zešílím, že její smrt byla způsobena zardoušením. Chci, abych byl potrestán za dokonalou vraždu. Snažně, úpěnlivě vás prosím!“

„Nemohu.“

Tomáš chvíli váhal a za chvíli se zeptal:

„Proč nemůžete?“

„Protože výsledek pátrání, k němuž došli, odpovídá skutečnosti: vaše žena zemřela následkem úrazu v koupelně; nešťastně upadla ve vaně. Tak zní má úřední zpráva. kterou jsem již předložil; ohledal jsem její tělesné pozůstatky a ty mi plně potvrdily příčinu jejího úmrtí.“

Tomášova ruka pustila rámě doktora Nymana a bezvládně klesla.

Lékař mu podal jakési růžové pilulky a sklenku vody. „To vám pomůže usnout a ráno se budete cítit úplně jiným člověkem.“

Tomáš je přijal bez odporu, doktor složil své věci, zavřel kufřík a odešel. Za chvíli po něm se chystal k odchodu poručík Ferante, ale když už bral za kliku, Tomáš sebral všechny síly k poslední zkoušce.

„Já ji zabil, poručíku.“

„Ano, to říkáte vy, pane Meredithe.“

„Proč tomu nechcete věřit?“

„Chcete, abych vám to vysvětlil? Protože mám šest svědků, kteří mohou – bod po bodu – vaše doznání vyvrátit. Mohou prokázat vaše alibi během celého dnešního rána a jejich svědectví tak souvisejí, že žádný porotce neuvěří, že jste jakkoli odpovědný za smrt své ženy.“

„A vy tomu také nevěříte?“

„Myslíte, že beru na lehkou váhu výpovědi těch šesti svědků?“

Poručík vzal znovu za kliku.

„Ale proč?“ prosil úpěnlivě Tomáš Meredith tak zoufalým způsobem, že se poručík opět zastavil. „Proč se mi všichni ti lidé snaží pomoci, ačkoliv některé z nich ani neznám a nikdy předtím jsem je neviděl? Proč se spojili, aby mě z toho dostali?“

Poručík zaváhal a konečně řekl:

„Vy jste ji miloval, viďte?“

„Jen pro ni jsem žil.“

„A když jste se přesvědčil o její nevěře…“

„Tak jsem ji zabil – a měl jsem dojem, že jsem zabil sama sebe.“

„Rozumím,“ přikývl poručík. „Uvážil jste, pane Meredithe, že mohou žít mužové ze všech společenských vrstev a povolání, od domovníka až k průmyslníkům, od taxikářů až k lékařům, kteří zažili podobné rozčarování jako vy? Takoví muži, kteří se vrátili neočekávaně domů a ocitli se tváří v tvář takovému ponížení? Takoví muži, jako jste vy, kteří najednou ztratili všechno, co jim bylo nejdražší?“

„Prosím vás, mluvte dál…“ žádal Tomáš.

„A že se ti muži spojili, aby chránili jiné nešťastné oběti a jsou hotovi kdykoli vystoupit v takových neočekávaných nešťastných případech – na obranu zrazovaných kamarádů?“

„Nemohu tomu ani věřit,“ zašeptal Tomáš.

„A přece je to pravda. Teď i vy můžete vstoupit do našeho klubu. Členskou legitimaci a pokyny pro činnost v nejrůznějších případech obdržíte v nejbližších dnech…“

2. Škrtiči

Helen Nielsenová

Už bylo skoro dvě hodiny ráno, když Claudie Shaneová opustila poslední skupinu hostů, kteří cosi slavili v baru „Country Club“ v Solinar Pointu. Claudie se vzdálila pod záminkou, že musí na toaletu, ale šla směrem ke kancelářím. Zaklepala tiše na zamčené dveře šéfovy kanceláře – někdo uvnitř okamžitě odemkl a dveře se otevřely.

V místnosti byli dva muži: Pete Kelly, buclatý irský cherubín, který pevně svíral jakousi černou aktovku, a Alex Ward, elegantní, sebevědomý muž, jehož oči se rozzářily, jakmile spatřil Claudii

Pete Kelly chtěl právě odejít. Když šel kolem Claudie, zamával na ni svou aktovkou a zakrákoral: „Co tomu říkáš? Alex zorganizoval oslavu prvního výročí založení tady toho podniku – a už je z toho výdělek jako hrom! Ten muž je prostě génius!“

„Tos zjistil až dnes?“ zažertovala Claudie. „Dobrou noc, Pete.“

Zamkla za ním dveře, přiběhla k Alexovi a vášnivě se k němu přitiskla.

„Claudie, trvalo to moc dlouho.“

„Jen dva týdny,“ odpověděla.

„Dvě století! To už mi nikdy nesmíš udělat! Žádná rozloučení – ani k vůli obchodu ani z jiných důvodů.“

„Tolik mne miluješ?“

„To přece víš! Vědělas to, ještě než jsi odjela do Palm Springs.“

Trochu ustoupila, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Byla si jistá, že se mu líbí. Byla krásně opálená, a hněď její pleti dobře kontrastovala se světlou barvou jednoduchých, slušivých šatů. Claudie Shaneová, která ovdověla ve svých šestadvaceti létech, vedla dále pojišťovací agenturu, kterou zdědila po svém muži a dopracovala se dobrých výsledků. Energii, kterou by snad jiná žena spotřebovala na domácnost a na výchovu svých dětí zaměřila Claudie jiným směrem, ale rozhodně to ani v nejmenším neuškodilo její ženskosti.

„Nuže, poněvadž o svých vzájemných citech vůbec nepochybujeme, zbývá už jenom jedna otázka: kdy se se mnou oženíš?“

„Brzy,“ odpověděl Alex. „Buď to bude brzy, anebo vůbec ne!“

„Zítra v jednu se tu sejdeme a stanovíme přesné datum. Slibuji ti to.“

Claudie opustila kancelář. Alex počkal ještě asi pět minut a pak rovněž odešel. Taneční sál byl už prázdný. Muzikanti skládali své nástroje. Trochu hlučná byla ta nová kapela, pomyslel si Alex, ale to je marné, slavnostní večer se vydařil. Byl to plný úspěch. Což bylo jen logické. Za posledních pět let vydělal Alex Ward kolem milionu dolarů – a to byl výsledek jeho logického myšlení, pořádné dávky ctižádosti a samozřejmě energie. Štěstí mu přitom nepomohlo ani v nejmenším. Nepřihlížíme-li ovšem k tomu, že svým sňatkem získal dobře zavedenou realitní kancelář, jejíž řízení převzal, když jeho tchán Harry Dragermann pře pěti léty zemřel. Byl to teď velmi výnosný podnik, ale bylo tu rovněž něco, nebo přesněji někdo, kdo Alexovi bránil, aby toho bohatství mohl opravdu užít: Phyllis, jeho žena.

Když se taneční sál úplně vyprázdnil, nařídil Alex vrátnému, aby zamkl, a sám vyšel ven na parkoviště. Už tam stál jenom jeho vůz a pak ještě autobus muzikantů. Alec otevřel dvířka své limuzíny a posadil se za volant. Phyllis zachumlaná do drahocenného norkového kožichu, seděla vzadu. Trochu se narovnala, když přišel, a podívala se na hodiny na palubní desce auta.

„Už je ti líp?“ zeptal se Alex.

Začala fňukat. „Trošku jsem spala,“ naříkala, „a teď jsem úplně promrzlá.“

„Vidíš, radil jsem ti, aby sis vzala taxík a jela domů.“

„Sama – uprostřed noci? Dobře víš jak se bojím od té doby co uškrtili tu Dorritku na nábřeží.“

„Ale to je přece dvě míle odtud a stalo se to už před měsícem,“ namítal Alex.

„Jenže policie ještě stále nemá pachatele. A – kdes byl tak dlouho, Alexi? Věděls přece, že mě tak bolí hlava!“

Alex nastartoval a vyjel z parkoviště. Tady nahoře nebyl v ulicích takřka žádný provoz. Domy, kde se ještě svítilo, ležely hluboko dole, zatímco oni jeli do městské čtvrti, položené ještě výš.. To bylo území, které kdysi Harry Dragermann pronajímal jako pastviny a které teprve Alex – když převzal podnik – přeměnil na exkluzivní vilovou čtvrť. Chvílemi pozoroval svou ženu v odrazovém zrcátku. Ačkoli měla norkový kožich a pod ním drahý pařížský model, vypadala neupraveně. Nikdy nebyla nějaká zvláštní kráska, ale alespoň bývala příjemná a bez komplexů. Život však přináší mnoho problémů. Teď, když byl Alex úspěšným podnikatelem, tak už si přál od ženy trošku víc než jenom partnerské porozumění.

Myslel jsem, že ti doktor Kuperman ty bolesti hlavy už vykurýroval. Taky jsme mu za to bohatě zaplatili,“ řekl Alex a snažil se zachovat přitom klid.

„Ach, ani o tom nemluvme,“ naříkala Phyllis.

„Phyllis,“ řekl a stále zůstával klidný, „myslím, že doktor Kuperman má pravdu. Příčina tvých věčných bolestí hlavy – to jsou ty naše nevyřešené problémy. Je to naše manželství. Prostě nám to neklape. Měli bychom z toho vyvodit patřičný závěr – skončeme to manželství.“

Věděl přesně, jak bude Phyllis reagovat. Člověk u ní věděl vždycky dopředu, co udělá nebo řekne.

„Ne, Alexi! Nemluv už zase o tom!“ žádala ho.

„Proč ne? Oba víme, že to tak s naším manželstvím je. Dejme se rozvést, Phyllis. Uvidíš, bude ti to jen na prospěch, zlepší se i tvůj zdravotní stav.“

Phyllis si ještě více zahalila obličej límcem kožichu. Nebylo to s ní snadné: měla v rukou všechny trumfy a věděla, kdy je má vynést.

„To zase ta Claudie Shaneová, že? Proto jsi mne nechal tak dlouho čekat v autě! Byla u tebe. Viděla jsem ji vycházet z lokálu…“

„Phyllis, nepleť do toho paní Shaneovou. Jde teď jen a jen o nás dva, o tebe a o mě.“

Bledý obličej, který Alex zahlédl v odrazovém zrcátku, se zlomyslně usmíval.

„No dobrá. Jde tedy o tebe a o mě. Dám se rozvést,“ řekla klidně. „Ale všechno bude patřit mně, nedostaneš nic, vůbec nic. Je ti to jasné?“

Alexovy prsty křečovitě sevřely volant. Noha přitlačila plynový pedál. Jeli stále rychleji, jakoby chtěl Alex té ženě, sedící vzadu, ujet.

„Vím, že to nepovažuješ za fair,“ pokračovala. „Tys vlastně to jmění nadělal – jenže v podniku, který já jsem zdědila po svém otci. A ten podnik mi stále patří. Alexi…“

„Phyllis, prosím tě, mlč!“

„Ty víš, že to tak je. A znáš zákony. Dokážeš i potom vydělat nové miliony? A jsi si jist, že tě bude Claudie chtít i potom. když zjistí, že už nové miliony nevyděláš? Jsi si jist, že se i bez odpovídajícího bankovního konta hodíš do jejího vznešeného života?“

„Phyllis, jestli okamžitě nepřestaneš…,“ vyhrožoval Alex, ale v tom okamžiku Phyllis vykřikla. Alex totiž prudce sešlápl brzdový pedál,, před nimi zablikalo červené světlo a oslepily je silné světlomety. Za zlomek vteřiny vyrazil ze širokého vjezdu ambulanční vůz a uprostřed silnice stál jakýsi muž v kožených šatech a blikal červenou lampičkou. Pneumatiky zaskřípěly, Alexův vůz se zastavil.

„Alex Ward!“ zavolal onen muž. „Jste to vy?“

Byl to kapitán Jimmy Collins z policejní stanice v Solimar Pointu. Přistoupil k vozu, strčil hlavu do okénka a s úsměvem řekl:

„Jen chlup a byl byste narazil na náš služební vůz, Alexi. Měl bych vás za tu vaši bezhlavou jízdu pokutovat, ale nemám čas. Objeďte ten náš ambulanční vůz a koukejte, abyste se v pořádku dostal domů.“

Zadní dvířka záchranky byla otevřena z výjezdu domu vyšli dva muži v bílých pláštích, s nosítky v rukou. Na nosítkách ležela postava přikrytá prostěradlem.

„To je přece dům Sandersonových,“ řekla Phyllis. „Co se stalo, kapitáne?“

Collins zaváhal. Byl to typ korektního mlčenlivého úředníka a bylo mu zřejmě nepříjemné, že se tu objevili nežádoucí diváci. Ale muži s nosítky byli již příliš blízko a nebylo možné o nich pomlčet. A navíc se tu ještě objevil hubený chlapík v trenčkotu, s brýlemi na nose, a poklepal kapitánovi důvěrně na rameno.

„Všechno prohlédnuto, otisky sejmuty,“ hlásil nosovým hlasem. „nevypadá to, že bychom tentokrát měli víc stop než v případu té Dorritové, ale za několik hodin budete mít zprávu z laboratoře.“

„V případě Dorritové?“ zvolala Phyllis.

„Ennisi, mlčte, prosím vás,“ nařídil kapitán hubenému chlapíkovi.

Ovšem bylo už pozdě. Ten hubeňour se jmenoval Wesley Ennis, jediný zaměstnanec v laboratoři kriminální policie v Solimar Pointu. Kdekdo o něm věděl, že miluje svou práci, přednášel o ní už také v mnoha organizacích a vůbec všude, kde byl o takové věci zájem.

Jeho přítomnost mohla znamenat jen jedno, a Collins to také potvrdil. Sandersonovi se vrátili z nějakého plesu a našli Angii Parsonovou, sedmnáctiletou dívku, která jim hlídala děti mrtvou. Byla uškrcena nylonovou punčochou, která ji samotné patřila – přesně tak, jako malá Dorritová v domku na nábřeží.

Phyllis začala vzlykat a tentokrát se na ni Alex nemohl zlobit. Cítil vlastně totéž co ona: ledovou hrůzu.

Ennis vyndal z kapsy modrý kapesník, sundal si brýle a začal čistit jejich skla. Jeho kudrnaté, ocelově šedé vlasy byly vlhké od mlhy. Za chvíli si opět nasadil brýle a zazíval.

„To bych rád věděl proč vrazi volí pro svou práci vždycky tak mizerné počasí,“ řekl otřásl se a znovu zazíval. „Dobrou noc, kapitáne.“

Když Ennis v záři světlometů Alexova vozu přecházel ulici, uslyšeli najednou všichni křik z tmavého východu domu – křik, vzápětí výstřel a dupot běžícího člověka.

„Zadržte ho! Chyťte toho muže!“

Za malý okamžik vyběhl z domu štíhlý mladík v manšestrových kalhotách a v kožené bundě. Vběhl rovnou do záře reflektorů, okamžik zůstal vyděšeně stát, zcela oslepen. Ennis se zastavil, ale kapitán okamžitě jednal a prudkou ranou na bradu srazil mladíka přímo do náruče přibíhajícího policisty. Chlapík se však hned vzpamatoval, vytrhl se z rukou policisty a začal křičet:

„Nic jsem neudělal! Já nic neudělal!“

Byl to opravdu ještě mladík a byl polomrtvý strachy. Probojoval se až k Alexovu automobilu a tam se chytil dvířek. Na rukou měl rukavice.

„Našli jsme ho schovaného v garáži,“ hlásil policista.

„Spal jsem, byla mi zima. Garáž byla otevřena, tak jsem tam vlezl a usnul jsem. Pak jsem uslyšel sirény… Pane, pomozte mi! Nic jsem neukradl! A nikomu jsem nic neudělal! Pomozte mi, pane, prosím vás…!“

Collins odtrhl mladíka od vozu a odstrčil ho ke skupině policistů.

Ten chlapík v kožené bundě se jmenoval Arne Farmer. Měl u sebe náprsní tašku, v níž bylo dvanáct dolarů, které – jak tvrdil – mu ještě zbyly z výplaty za práci v jedné parkářské boudě na nábřeží, kde byl krátkou dobu zaměstnán. Ne, teď tam už prý nepracuje. Za rodné místo uvedl San Diego a tvrdil, že je sirotek. Collins nepochyboval, že mladík se brzy přizná, že dál už nevydrží zapírat. Tu se však objevil na komisařství Alex Ward

Než se Alec přiženil do Dragermannova podniku, studoval práva a složil i nějaké zkoušky. Jako člen různých organizací – tak to teď prohlásil na komisařství – cítí jako svou povinnost postarat se o to, aby zatčený měl všechny možnosti se hájit a mít i možnost poradit se s právníkem.

Zatímco se Collins rozčiloval, objevil se tu Wesley Ennis z laboratoře.Místo svého špinavého trenčkotu měl teď bílý plátěný plášť. Za silnými skly vypadaly jeho oči velké a vyboulené jako oči sovy.

„Pane Warde,“ řekl Ennis, „to bych si byl nemyslel, že muž takového postavení jako vy se zajímá o zákon. Byl jsem vždycky toho domnění, že se zabýváte jen a jen vyděláváním peněz.“

„Vydělávání peněz není přece nic špatného,“ odpověděl Alec.

„Ne, to ne. Na neštěstí nemáme v tomhle oboru – ani kapitán, ani já – žádné zkušenosti.. Jsme jenom placeni za práci, kterou tu děláme. Kapitán má samozřejmě zájem na tom, aby mohl dát viníka zatknout a dostal z něho doznání. Veřejnost od něho čeká skoro zázraky. Můj zájem je naproti tomu čistě vědecký: důkazy.“ Teď se obrátil Ennis ke Collinsovi. „Kapitáne, je mi líto, že vám to musím říct, ale důkazy nemáme dosud vůbec žádné. V domě jsem nenašel ani otisky prstů, ani žádné nitky nebo něco podobného z Farmerova oděvu, dokonce ani bláto z jeho bot tam nikde nebylo.“

Alex Ward přemýšlel o Enisových slovech.

„Což znamená nemožnost obžaloby,“ řekl za chvíli.

„Ano, jestliže se nepřizná,“ povzdychl si Collins. „A přitom je chlap určitě vinen, jsem si tím jist. Přiznává, že se měsíc potloukal v tomhle kraji. Pracoval na nábřeží, kde mohl mnohokrát vidět Dorritovou v bikinách…“

„Jeanne Dorritová však nebyla znásilněna,“ namítl Ennis.

„A Angie Parsonová?“ zeptal se Alex.

„Taky ne.“

„Přesto však,“ uvažoval Alex nahlas, „je to sexuální zločin, nemyslíte? Když někdo škrtí ženy jejich vlastními punčochami…“

„Jste velmi pozorný pozorovatel,“ podotkl Ennis. „Snad jste si též všiml, že Farmer dnes v noci, když se držel dvířek vašeho auta, měl na rukou rukavice. Ale ani to ještě není důkaz, že byl v Sandersonově domě, a tak má kapitán vlastně pořád svázané ruce a nemůže se hnout kupředu. Budeme asi muset Farmera propustit.“

„Aby mohl zítra vraždit znova,“ ozval se podrážděně kapitán.

„Což je velmi pravděpodobné,“ řekl Ennis. „Je-li on tím škrtičem, bude zabíjet znova.“

„Pro ženy v Solinar Pointu to nejsou zrovna dobré vyhlídky.“

Ennis měl pravdu. Arne Farmer byl ve vězení jen krátce – než se prokázala správnost jeho výpovědi a než byly ve Washingtonu prozkoumány jeho otisky prstů. Byl takříkajíc „čistý“ – dosud netrestán. Poněvadž nebyly ani důkazy, ani přiznání viny, nezbývalo kapitánu Collinsovi nic jiného, než podezřelého Farmera propustit na svobodu, ovšem s výzvou, aby co možná nejrychleji zmizel ze Solimar Pointu. Osobně dopravil Farmera na autobusové nádraží, aby ho tam posadil do autobusu a poslal do San Diega. Na nádraží se však setkali s Alexem Wardem, který před tím volal na policii a tam mu pověděli o plánech kapitána Collinse.

Ward řekl na nádraží Collinsovi, že v těchto dnech hodně uvažoval o celém případu; zdá se mu, že je to vůči tomu mládenci Farmerovi hodně nespravedlivé, takhle ho vyhnat z města.

„Farmerovy otisky prstů jsou nyní registrovány, to znamená, že mladík zůstává nadále v seznamu podezřelých,“ pokračoval Alex Ward. „A chtěl bych se vsadit, že už jste informoval policii v San Diegu, že ho tam posíláte. Jakmile tam Farmer zkusí hledat nějaké zaměstnání, budou si za jeho zády shánět o něm informace – a to je konec se zaměstnáním. Prosím vás, kdo by přijal člověka, který je podezřelý z vraždy?“

„A co jsem tedy měl podle vašeho mínění udělat?“ zeptal se Collins.

Ward mu neodpověděl, ale obrátil se teď přímo k Arne Farmerovi: „Pomohl jsem vám, když jste byl zatčen. A cítím se i nadále jaksi spoluodpovědný za váš osud. V horách, pár mil odtud, začínám stavět obytné domky, celou novou čtvrť. Stavby byly teď sice momentálně zastaveny, ale stavební kancelář tam už stojí, je tam už také zaveden elektrický proud i voda. Potřebuji tam hlídače. Co byste řekl téhle nabídce: bydlení a jídlo zdarma, plus padesát dolarů týdenní plat? Zaměstnán tam můžete být, jak dlouho budete chtít. Mezitím kapitán Collins určitě najde skutečného škrtiče těch dívek a vy se pak budete moci zas svobodně pohybovat.“

„Je to pro vás velké riziko,“ varoval Warda Collins.

Alex si vzal kapitána stranou. „Řekněte – copak to nebude lepší, když se bude vědět, kde se zdržuje? Alespoň po dobu, co je podezřelý. Mohlo by se třeba stát, že proti němu nakonec přece jen seženete důkazy. A bude-li Farmer v San Diegu – to přece víte, že je odtud náramně blízko do Mexika.“

Tenhle argument nemohl Collins podceňovat, a proto s Wardovým návrhem souhlasil. Farmerovi nezbyla žádná jiná volba. Nastoupil do Wardova automobilu a Alex zamířil hned ke stanovišti v horách.

Farmerovi bylo ve velké Wardově limuzíně dobře. Natáhl nohy, pohodlně se uvelebil na sedadle a pak začal hledat po kapsách nějaké cigarety. Alex mu nabídl otevřenou krabičku, v níž kromě cigaret byla složená padesátidolarová bankovka.

„Jen si to vezměte,“ vybízel Farmera.

„Za co to má být?“ zeptal se opatrně mladík.

„Taková malá záloha na váš plat. Neradil bych vám však, abyste se vypravil do města a chtěl ji tam utratit. Lidi tam mají na vraha žen spadeno.“

Farmer si vzal bankovku a strčil ji do kapsy své bundy. Pak ještě rychle vyndal s krabičky cigaretu a sáhl po zapalovači na chromované palubní desce. Všiml si malé tabulky, na níž bylo napsáno: „Tento vůz byl vyroben jako speciální objednávka pro Alexe Warda.“

„Tak – a teď, myslím, že už byste s tím divadlem mohl přestat a že byste mi měl říci, oč vlastně kráčí. Přece mi nechcete tvrdit, že tohle všechno jste udělal pro moje krásné oči.“

„Co byste říkal balíčku, ve kterém by bylo dvacet takových pěkných padesátidolarovek?“ zeptal se s úsměvem Alex. „A navíc pěkné místo u jedné stavební firmy v Jižní Americe?“

„A co bude, když řeknu ne?“

„Nic, – ledaže – ledaže by třeba někdo poštval občany Solimar Pointu, a ti by se někdy v noci vypravili na staveniště v horách, aby si vyřídili sami účet s vrahem žen.“

Pak už si Alex s Farmerem dokonale rozuměli…

Na staveništi, v postavené kanceláři byly kamínka, lůžko, deky a také konzervy i jiné jídlo alespoň na několik týdnů. Nebude to dlouho trvat, ujistil ho Alex, a bude mít hotový pas i letenku do Jižní Ameriky. Zdálo se, že mladík je srozuměn a že ochotně splní všechna přání svého nového zaměstnavatele.

Red Sails byl takový malý bar s restaurací. Když tam Alex přijel, stal už u chodníku Claudiin sportovní vůz. Ward spěchal dovnitř. Seděla v boxu, kde obvykle sedávali, a čekala na něj. Podíval se na hodinky – bylo pět.

„Tady jsem, jak jsem slíbil.“

„Co Phyllis?“ zeptala se.

„Svolila k rozvodu. Tak už teď pij klidně svůj koktail a buď hodná budoucí nevěsta. Všechno je v nejlepším pořádku.“

„Ach, miláčku – a kdy a jak jsi toho dosáhl?“

„Inu, jsem kouzelník,“ řekl Alex. „Ne, vážně: Phyllis jakoby se najednou vzpamatovala, že jsme vlastně oba civilizovaní lidé a že bychom se navzájem neměli ničit. Fakt je, že to přijala celkem klidně. Chápeš ovšem, že ona si ponechá dům a že ji musím ještě zaplatit. Však víš, když mi někdo patnáct let pomáhá budovat to, co jsem vybudoval, zaslouží si pak víc než jen přátelské poklepání na rameno.“

„Jak tohle můžeš říct, Vždyť se k tobě v poslední době chovala hrozně, právě kvůli rozvodu.“

Alex se ke Claudii naklonil a snažil se přivést ji polibkem na jiné myšlenky.

„Tak – a na nový život, ano?“ a pozvedl číši.

Přiťukli si a Alex se díval jak pije. Nepotřeboval teď žádný povzbuzující prostředek. Jakoby ho nějaká elektrická jiskra probudila k novému životu, tak na něj působil ten okamžik, kdy vyzvedl Arne Farmera z policejního vozu a vzal ho do svého automobilu. Pro zbytek večera se bude teď těšit z přítomnosti Claudie, bude ji naslouchat, bavit se s ní, ale – přesto přese všecko – jeho myšlenky se budou stále vracet k plánu, který vymyslel a který se týkal Phyllis. Cílem plánu je smrt jeho ženy, ale – není v tom plánu nějaká chyba? Mohlo by něco selhat?

Příštího dne odpoledne přišel Alex na policii, aby tam získal povolení na nový krátko-hlavňový revolver. V kanceláři byl kapitán Collins, který udiveně kroutil hlavou. „Prosím vás, jak si může takový rozumný muž, jako vy koupit takovouhle pitomou věc?“ ptal se. „Pravda, dělá to teď kde kdo, ale já si myslel že aspoň vy budete výjimka. Víte, kolik lidí se takovýmihle věcičkami ročně smrtelně zraní.?“

„To byl nápad mé ženy Phyllis,“ odpověděl Alex. „Od té doby, co zabili tu malou Parsonovou, je Phyllis ubohým uzlíčkem nervů. Má příšerný strach. To víte, ta vražda se stala dost blízko našeho domu.“

Collins pokrčil rameny. „No dobrá, nemohu vám bránit, abyste měl doma revolver. Radím vám však, zacházejte s tím opatrně. A teď mi vyplňte tady ten formulář.“

Alex samozřejmě lhal. Jednu zbraň už měl, ale potřeboval mít nějaký důvod, aby mohl přijít na policii a sdělit Collinsovi, že je Phyllis nervózní, že má velký strach – a že on považuje za svou povinnost chránit ji. Kromě toho chtěl vyhledat ještě Wesleye Ennise, aby se co možná nejvíc dozvěděl, co je nového v pátrání po škrtiči žen. Našel Ennise v laboratoři skloněného nad nějakou věcičkou. Jako mnozí jiní muži, nebyl ani Ennis obrněný proti chvále a pochlebování. Alec mu lichotil velmi šikovně, až Ennis nakonec bez jakéhokoli pobízení otevřel zásuvku a vyndal z ní dvě nylonové punčochy, jimiž byly spáchány poslední dvě vraždy.

„Každý vrah má takříkajíc svůj charakteristický rukopis, svůj styl, svoje návyky při zabíjení,“ vysvětloval Alexovi. „My dnes víme, že Dorritovou i Parsonovou uškrtil jeden a tentýž vrah – shodují se tu určité detaily. Nevíme však, jak se k tě dívkám dostal. Možná, že křičely. Jenže – dům na nábřeží leží dost stranou, a domek Sandersonových stojí na svahu kopce, takže tudy auta pojedou buď velmi rychle anebo jedou do kopce na první rychlost.“

„A Sandersonovi byli toho večera pryč,“ dodal Alex. „Vrah to musel vědět.“

„Myslím, že vrah to vypozoroval, když se potloukla kolem. Parsonová bydlela trochu níž pod kopcem. Sanderson tam k ní dojel a do svého domu ji přivezl v 19.30. A samozřejmě to nezatajoval, že jdou pryč a že jim bude dívka hlídat děti. Co se s děvčetem dělo, než byla uškrcená, přesně nevíme, ale zdá se – aspoň tu jsou určité náznaky – že se dívka bránila. Zajímavé však je, že každé té dívce – ačkoliv nebyly znásilněny – svlékl vrah stejnou součástku oděvu: punčochy.“

Alex držel obě punčochy v ruce.

„Vy jste řekl punčochy,“ podotkl. „Ale tady je z každého páru jen jedna.“

„No právě,“ přisvědčil Ennis. „To byl také jeden z důvodů, proč jsme museli Farmera propustit. Neměl u sebe druhou punčochu a Collinsovi lidé ji nikde v domě ani v okolí Sandersonova domu nenašli. Pevně věříme, že má obě punčochy – a možná ještě další, z jiných zločinů. Někam to musel schovat. Je fetišista. A je-li naše domněnka správná, pak se k těm schovaným fetišům bude chtít dostat. Co myslíte, pane Warde, kde by mohl mít svou skrýš?“

Alexovi z toho bylo skoro nanic. Ennis si zřejmě v popisování takovýchhle věcí liboval a člověku se zdálo, že jeho soví oči, schované za tlustými skly , se dívají druhému až do žaludku.

„Je mi z toho nějak divně,“ řekl s trpkým úsměvem Alex.

„A což teprve, kdybyste viděl takovou uškrcenou ženu! Mám tu několik fotografií…“

Ward ustoupil instinktivně několik kroku zpátky. Vražda je zločin, který vyžaduje určitý druh vášně. Asi k ní docházejí ve chvílích takové zběsilosti, že člověk vůbec nepomyslí na to, jak hrůzně zkřivený obličej bude pak jeho oběť mít.

„Není to příliš pěkný pohled, že?“ komentoval fotografie Ennis. „Mám celou sbírku takových snímků: pobodané oběti, podřezané, dokonce i obrázky lidí, kteří byli ubiti sekyrou do hlavy. Ano, ano, pane Warde, žijeme v divné době. Visí to nějak všechno ve vzduchu, však víte, jak snadno i mladí lidé podléhají pokušení mít to či ono, i za cenu života druhého člověka… Podle mého názoru je škrcení punčochou nejstrašnější a nejprimitivnější způsob zabíjení. Oběť má možnost vidět, co se s ní bude dít. Proto také ty děsem zkřivené tváře, jak jste je viděl na obrázcích.“

„Je mi líto, že už musím odejít,“ řekl Alex rychle. „Musím odvézt manželku z nemocnice.“

„Tak?“ Zřejmě nerad položil Ennis fotografie na stůl. „Doufám, že vaší paní není nic vážného.“

„Ne, ne, všechno je taková hypochondrie. Jako obyčejně, však víte, jaké ženy jsou.“

„Nejsem ženatý, pane Warde. A když, tak jedině se svým povoláním. Až půjdete zase kolem, zajděte sem ke mně, pohovoříme si. Mám také velmi zajímavé barevné diapozitivy…“

Cestou do nemocnice jel Alex dvakrát na červenou. Ten Ennis byl zřejmě člověk, kterému dělalo radost, když mohl druhé šokovat. Anebo byl tak zažrán do svého povolání, že vůbec nebral na vědomí, že druzí lidé nemohou být tak otrlí vůči vraždám. jako je on.. Než dojel Alex na parkoviště u kliniky, byl celý zpocený a ruce se mu lepily na volant. Podíval se teď na modrou oblohu a zářící odpolední slunce, a zkusil myslet na téma „vražda“ s chladnou hlavou. Kdysi svou ženu miloval. Ta špinavá realitní kancelář starého Dragermanna opravdu nebyla pro svatbu směrodatná. Oženil se s Phyllis ze stejného důvodu, z jakého se žení tisíce a tisíce jiných mužů – měl ji prostě rád. A teď se jí chce zbavit, ale nepřeje si, aby vypadala tak, jako ty ženy na Ennisových fotografiích.

Phyllis vyšla z kanceláře doktora Kupermana, rozhlédla se po parkovišti a zamířila pak k Alexovu vozu. Měla značně přes váhu; a k tomu měla ještě zlozvyk, že nosila takové šaty, které její tloušťku ještě zdůrazňovaly. V tom okamžiku si toho však Alex nevšímal.. Jenom mu bleskla hlavou vzpomínka na to, jak vypadala Phyllis před léty: štíhlá, taková ryze ženská, hebká, žádoucí. Vystoupil rychle z vozu a otevřel jí dvířka.

Phyllis se na něj zadívala. „Co je to s tebou?“ zeptala se udiveně. „Volal tě snad doktor? Jen tu svou galantnost moc nepřeháněj, Alexi. Víš, může se stát, že budu žít třeba ještě čtyřicet let. Vím, jak velmi tě to těší, když něco takového slyšíš.“

„Proč by mě měl doktor volat?“

„Ach nic. Jestliže on neuznal za vhodné informovat tě o vážnosti mého stavu, tak já to taky neudělám. prosím tě, vyzvedni cestou v lékárně tenhle lék a – nejeď a nebrzdi zase tak divoce jako posledně, když jsi málem narazil na policejní ambulanci. Alexi? Posloucháš mne vůbec?“ Alex neposlouchal. Přemýšlel právě o tom, jak by se nejlépe domluvil s Farmerem.

Návštěva v Ennisově laboratoři ho vyděsila, ale kdyby tam byl nešel, neměl by vůbec potuchy o vrahově punčochovém fetišismu. Z Phyllisiny oblékárny přinesl pár nylonových punčoch. Podle příkazu doktora Kupermana si šla jeho manželka hned po návratu lehnout. Lék byl určen na srdeční potíže a stál na nočním stolku u postele. Alex ji ještě utvrdil v pocitu, že je těžce nemocná; to ji dělalo jaksi přístupnější. V průběhu let, od smrti jejího otce, si Phyllis sugerovala všechny možné nemoci.

Nejdůležitější bylo, aby tu nenechal nic, co by ho mohlo prozradit. Uvolnil se na jeden den, aby odjel na letiště do Los Angeles, a tam – pod záminkou, že má naléhavý telefonický rozhovor – požádal jednoho cestujícího, aby mu koupil letenku do Buenos Aires. Z pokladny v kanceláři si vzal dvacet nových padesátidolarových bankovek, aby mu později nikdo nemohl dokázat, že si snad vyzvedl peníze ze svého bankovního konta. Pak se s malým fotoaparátem vydal na staveniště do hor.

Našel Arne Farmera ležícího na posteli a poloprázdnou sklenicí v ruce. Arne si udělal z kusu papíru malé letadélko a zkoušel jak plachtí, zatímco Alex vytáhl z kapsy náčrtek místností ve svém domě a začal Farmerovi vykládat svůj plán. Letadélko zůstalo ležet na zemi, Arne poslouchal. Příštího dne večer, v 19.30, odjede Alex Ward na jakousi schůzi. Postará se o to, aby okno u zadního vchodu jeho domu zůstalo otevřené. Ne, nemají doma žádné služebnictvo, které by u nich v domě bydlelo; Phyllis bude tedy sama, Farmer za ní půjde rovnou do ložnice (jeho žena si vždycky nechává rozsvícenou noční lampičku) – a tam udělá co možná nejrychleji to, co má udělat.

Alex vyndal z kapsy nylonové punčochy. „Přinesl jsem hned celý pár,“ řekl. „Nechci, abys tam v domě něco hledal, až to skončíš. Tu druhou punčochu si můžeš vzít do své sbírky.“

Farmer vzal punčochy, aniž řekl slovo. Chvíli je držel před očima, prohlížel si je a pak je strčil do kapsy.

„Jak si přejete, pane,“ řekl posléze.

„A teď se tady posaď, abych tě mohl vyfotografovat. Mám ještě jeden platný pas a taky přítele, který – když mu dám tvou fotku – předělá pas na tvé jméno.“

Alex se snažil dělat všechno tak, aby to vypadalo naprosto věrohodně. Farmer ještě nikdy neměl v ruce cestovní pas; Alex mu ho půjčil a Arne si ho se zájmem prohlížel.

„Kdy dostanu peníze?“ zeptal se za chvíli.

„Zítra večer, až splníš svůj úkol. Ze schůze odejdu přesně v deset hodin. Na cestu domů potřebuju patnáct minut. Takže se setkáme v 1015 večer u zadního vchodu, tam, kde jsi se dostal dovnitř. Tam ode mne dostaneš pas, peníze a taky dostatečný časový náskok. Mrtvolu neobjevím dřív než druhý den ráno. Policii řeknu, že jsem večer, když jsem se vrátil domů, klepal na dveře manželčiny ložnice, že se však nikdo neozval a proto jsem se domníval, že Phyllis už spí. Než začnou vraždu vyšetřovat, budeš už v letadle někde nad Mexikem.“

Farmer vrátil pas. „Nejdřív bych chtěl vidět peníze.“

Na to byl Alex připraven. Vyndal z kapsy obálku a ukázal Farmerovi, co je v ní, dvacet padesátidolarovek a letenka. Když však Alex rozepínal kabát, aby vyndal obálku všiml si Farmer, že pod kabátem má Ward pouzdro se zbraní.

„Na co ta bouchačka?“ zeptal se Arne.

„Pro mou bezpečnost. Konec konců s sebou nosím přes tisíc dolarů v hotovosti.“

Na okamžik se Ward obával, že Farmer ho začne z něčeho podezřívat. Ten však přepočítával bankovky a prohlížel letenku. Když Alex natáhl ruku, vrátil mu peníze, ale ponechal si letenku a obálku.

„Jenom pro případ, že byste na mně přichystal nějakou boudu,“ řekl s úšklebkem.

„Nebuď nedůvěřivý Arne. Pomohu tobě a ty pomůžeš mně. Potřebujeme prostě jeden druhého. Tak, a teď si ještě jednou probereme podrobně celý plán.“

Když se Alex vrátil do své limuzíny, schoval peníze do náprsní tašky a pas a fotoaparát zavřel do schránky na desce vozu. Ty věci splnily své poslání a teď je už nebude potřebovat. Letenku Farmerovi ponechal, bez pasu mu stejně nebude nic platná, dává mu však určitý pocit jistoty.

Příštího večera, ještě než odjel na schůzi, zašel do manželčiny ložnice. Phyllis seděla v posteli, na klíně měla krabici s čokoládovými bonbony.

„Myslela jsem, že už vůbec nepřijdeš,“ začala opět vyčítat. „Je čas, abych si vzala lék a vůbec tady nemám vodu k pití. Měl bys pro mne opravdu najmout nějakou ošetřovatelku. Doktor Kuperman říkal, že bych neměla zůstávat sama doma.“

„Doktor Kuperman ti měl taky říct, že se po čokoládě tloustne a že přebytečný tuk je pro lidi se srdečními chorobami nebezpečný,“ odpověděl Alex tvrdě. „Asi o tebe nemá příliš velkou starost.“

Na jeho ironickou poznámku nereagovala. Alex vzal lahvičku s lékem a šel do koupelny. Jeho nervy však byly napjaty mnohem víc, než si myslel: z chvějících se prstů mu lahvička vyklouzla a spadla do umývadla. Než se mu podařilo ji zachytit, lék z otevřené lahvičky vytekl. Byla to však čirá tekutina jako voda. A tak se Alec okamžitě rozhodl: napustil do lahvičky vodu, přidal pár kapek ústní vodičky, příslušnou dávku odměřil manželce a donesl jí to. Spolkla „lék“ aniž protestovala. Postavil lahvičku opět na noční stolek, popřál ženě dobrou noc a odešel na schůzi.

Ze schůze se vrátil Alex dřív, než slíbil Farmerovi. Už v půl desáté se tam vymluvil na manželčino onemocnění a odjel domů, Vypnul reflektory a zaparkoval vůz kus dál před domem. Pak obešel budovu, aby se dostal k zadnímu vchodu.

V oknech manželčiny ložnice bylo světlo, jinak byla všude tma. Okno vedle zadního vchodu bylo otevřeno. Arne Farmer byl tedy ještě v domě. Ward vytáhl revolver a čekal. Šlo to rychleji, než si myslel. Uslyšel dušený výkřik a krátce na to se rozlétly dveře zadního vchodu a vyběhl odtud Arne Farmer.

„Farmere!“ ozval se tiše Alex. „Tady jsem!“

Mladík byl celý vyděšený. Když spatřil Warda natáhl k němu obě ruce a vyrazil ze sebe, sotva dechu popadaje: „Člověče, dejte mi honem peníze a pas!“

„Je mrtvá?“

„Ano, je mrtvá! Jděte se tam podívat. A teď mi dejte, co jsem si zasloužil.“

„To tedy dám,“ vyštěkl Alex a střelil ho do hlavy.

Farmer padl na zem. Alex se k němu sehnul a ohmatal jeho puls, aby se přesvědčil, že je mrtev. Dlouhá obálka s letenkou byla v kapse jeho kožené bundy. Alex si ji vzal a zastrčil do kapsy pláště. Pak vešel do domu a chodbou do Phyllisiny ložnice. Jediný pohled mu stačil, aby se dozvěděl to, co potřeboval vědět. Odešel do haly a zatelefonoval kapitánu Collinsovi.

Na policejním komisařství pak Alex vypovídal: „Opustil jsem schůzi dříve, protože moje paní měla strach, když jsem ji nechal doma samotnou. Jel jsem domů a vůz jsem zaparkoval na ulici, poněvadž se mi zdálo, že něco jaksi není v pořádku. Když jsem totiž odjížděl, tak jsem nechal svítit světla na dvoře, a teď tam byla tma. Přiblížil jsem se k domu zadem – odtud jsem spatřil, že v ložnici mé manželky se svítí a že okno vedle zadního vchodu do domu je otevřené. Tam tudy se nejspíš Farmer dostal dovnitř. Uslyšel jsem výkřik a najednou vyběhl Farmer. Když mě uviděl vykřikl: „Je mrtva! Zabil jsem vaši ženu!“ Vypadal jako šílenec a já – musím se přiznat, že jsem taky byl hodně zmaten – já ho zastřelil.“

Policejní stenograf přestal zapisovat. Kapitán Collins, sedící za psacím stolem, se zkoumavě díval na Alexe. Ennis, jehož oči nebyly za lesknoucími se skly brýlí vůbec vidět, stál vzadu a ležérně se opíral o skříň. Ward seděl toporně na tvrdé židli s kolmým opěradlem. Nakonec Collins přerušil mlčení.

„Tak si kladu otázku, proč Farmer tvrdil, že zabil vaši manželku. Musel přece vědět, že už byla mrtva, než jí dal punčochu na krk.“

„Co – že – že už byla mrtvá?“ Alex měl najednou vyschlé hrdlo. Jazykem si přejel přes suché rty. „Ale to přece není možné! Viděl jsem…“

„Byl jste v pokoji své ženy, než jste mě zavolal?“

„Ne…“ Alex přemýšlel. „Nahlédl jsem dovnitř dveřmi, viděl jsem, jak její tělo leží přes pelest postele a kolem krku byla punčocha. Nechtěl jsem se ničeho dotýkat.“

„Jsem rád, že jste to neudělal. Ale punčocha byla kolem krku utažena příliš málo, takže nemohla vaši manželku zardousit, pane Warde. Vaše manželka zemřela totiž na srdeční záchvat. Takže není divu, že Farmer vyběhl z domu jako blázen. Sice to už nikdy nebudeme moci zjistit, ale je možné, že vaše manželka slyšela Farmera přicházet, cítila také, že jí hrozí srdeční záchvat a snažila se vzít si lék. Víčko od lahvičky leželo na nočním stolku, lahvička byla na zemi. A byla prázdná. Doktor Kuperman nám potvrdil, že ten lék předepsal, ale není nám jasné proč skvrna na koberci, kde se lék rozlil, neobsahovala nic jiného než vodu a ty látky, které se dávají do ústní vodičky. To nám ukázal chemický rozbor.“

„To vám mohu vysvětlit. Než jsem šel na schůzi, tak jsem ten lék rozlil. Bylo už pozdě, abych sehnal nový, a tak jsem nalil do skleničky vodu. Nechtěl jsem manželku znervóznit a taky jsem neměl tušení, že ty kapky byly pro ni tak důležité. Už tři roky trpí silnou hypochondrií.“

Collins pozorně naslouchal. Jeho výraz tváře byl neproniknutelný, ale když Alex skončil, řekl najednou: „Pane Warde, musím vám zabavit váš revolver,“

„Můj revolver?“

Collins vstal a rychlými kroky šel k věšáku, kde visel Alexův plášť. Sáhl do jeho kapsy a vytáhl odtud revolver, sáhl do druhé kapsy, odkud vytáhl dlouhou obálku. „Nu, copak je to tady?“

Alex se k ničemu nepřiznal, když Collins vytáhl z obálky letenku. Byl na ni špinavý otisk palce; Ennisův obličej zazářil, když spatřil otisk. A trvalo jen krátkou chvíli a už hlásil kapitánovi, že je to otisk Farmerova palce. Alex nevysvětlil nic: ani důvod, proč měl v kapse letenku s Farmerovým otiskem, ani snímky , které měl na filmu svého fotoaparátu, který našli v Alexově autě.

Teprve, když mu Ennis ukázal zvětšeninu mrtvé Phyllis, přiznal Ward svůj zločin.

Když Warda odvedli do vězeňské cely, děkoval kapitán Collins Ennisovi. Jeho pohotovost, jeho rychlé chemické rozbory a zkoušky velmi pomohly objasnit smrt paní Wardové..

„Víte, pane kapitáne, já stále tvrdím, že každý zločinec má své návyky, libůstky, svůj rukopis, jak my říkáme. První dvě oběti škrtiče byly mladé dívky, obě pod dvacet let. Stačil mi jediný pohled tam do ložnice, a hned mi bylo jasné, že paní Wardová se nijak nehodí do programu škrtiče.“

Collins však už neprojevil chuť k dalšímu rozhovoru na oblíbené Ennisovo téma.

A tak se Ennis vrátil do laboratoře a punčochu s níž byla málem spáchána vražda, vsunul do plastikového sáčku. Sice to nebyla vražedná zbraň, ale přesto patřila do škrtičovy sbírky. Se značnou dávkou opovržení – protože považoval za odporné, jestliže si chtěl někdo přisvojit styl druhého – prohlížel druhou punčochu, kterou našli v kapse mrtvého Farmera. Pak ji opatrně svinul a schoval ji do kapsy. Vezme si ji domů a přidá do zásuvky k ostatním punčochám, které stáhnul s nohou oběma mladým dívkám, než je uškrtil.

3. Přátelé

Clark Howard

Martin Bask vešel do restaurace na rohu Randolf Street a zamířil až do posledního boxu, kde na něj čekal jeho přítel Klepper. Jak ho Klepper spatřil, vstal a s radostným úsměvem ho pozdravil.

„Vypadáš jako úspěšný byznysmen, Martine,“ Klepper dívaje se na jeho nejmíň dvěstědolarový oblek, třicetidolarovou kravatu a na platinovou jehlici zapíchnutou v kravatě.

„Obchody, zaplaťpámbu jdou,“ odpověděl Bask a jeho pohled sklouzl na prsten na přítelově malíčku. „Jak vidím, máš pořád zálibu v diamantech, Hansi.“

Klepper se usmál.

„Moje jediná slabost,“ přiznal. „Skoro jsem se stal jejím otrokem. V sejfu mám plnou škatuli diamantů…“

Číšník přinesl whisky, přátelé si připili na zdraví a vzájemné úspěchy.

A teprve pak vyrukoval Klepper s otázkou. „No, můj milý, a teď mi pověz, co ode mne potřebuješ.“

„Ale – jde o takovou maličkost,“ začal Bask. „Zítra večer mám cosi na programu, však víš, takový malý džob, a porouchalo se mi moje kufříkové rádio. Nedá se to tak rychle spravit – mohl bys mi půjčit tvé?“

„No ovšem,“ odpověděl bez váhání Klepper. Rádio je při takových záležitostech moc dobrá věc.“

„Mohu si ho tedy zítra odnést?“

„Samozřejmě. Ale musíš přijít už ráno. Mám večer taky něco v plánu. Ale rádio potřebovat nebudu, mám ten džob venku..“

Ještě chvíli ti dva mluvili, zavzpomínali na svá učednická léta, poptali se po zdraví svých přátel a pak se rozloučili.

Bask vyhledal na ulici první telefonní automat, podíval se na hodinky, spokojeně kývl hlavou a vytočil číslo. Na druhé konci se ozval mužský hlas.

„Pan Prindle?“ zeptal se Bask.

„Ano, u telefonu.“

„Tady je Martin Bask. Pane Prindle, už jsem zahájil obchodní jednání s vaším firemním partnerem. Kterou dobu navrhujete k ukončení celé záležitosti?“

„Nu – já odejdu z kanceláře asi v sedm večer , a pokud vím, můj partner se tam zdrží tak do osmi. Hodila by se vám tahle doba?“

„Jistě,“ odvětil Bask. „Budu tam asi ve tři čtvrti na sedm. Mohli bychom se pak setkat asi v půl deváté večer v hala hotelu Colonial?“

„No dobrá,“ řekl pan Prindle, „jak si přejete.“

„A přirozeně, že přinesete…“

„Určitě,“ přerušil ho Prindle. „Tak, jak je dohodnuto.“

Rozloučili se v nejlepší shodě.

* * *

O čtyřiadvacet hodin později, krátce po páté odpoledne, vyšel Bask z koupelny.

„Pracujete dnes večer, pane Bask?“ zeptal se čínský chlapec Li, Baskův „sluha pro všechno“. „Připravil jsem vám jen lehkou večeři, jak jste si přál.“

„Ano, Li, mám večer práci, můžeš teď jít domů, nádobí umyješ až zítra ráno.“

Kolem šesté šel Bask do ložnice, aby se oblékl. Vzal si ze skříně prvotřídní tmavý oblek a drahou anglickou kravatu. Ze schránky na klenoty vyndal náramkové hodinky se svítícími ručičkami a čísly. Pak si připravil kufr.

V kufru byly po obou stranách přihrádky. Ty na levé straně byly vypolštářovány pěnovou gumou. Na druhé straně byly – pečlivě zabaleny do dřevité vlny a upevněny gumovými páskami – skleněné tuby s nitroglycerinem. A pod nimi byla řada dynamitových náloží, uložených ve vatě. Kousek dál byl pytlík z voskovaného plátna a v něm černý prach. Dále tu ležely – pečlivě složeny a důmyslně upevněny – elektrické zápalky, baterie, bílé fosforové granáty a různá jiná zápalná zařízení, která bylo lze uvést v činnost buď elektricky, nebo mechanicky. V přihrádkách na druhé straně kufru ležely zbraně – pistole, revolvery, tlumiče, různé druhy nábojů. Dále ti byly látkové a gumové rukavice, pouta – normální ocelové náramky, jakých užívá policie – nechyběly tu ani prostředky na čištění zbraní, několikery brýle a řada různých věcí, o nichž by laik těžko hádal, k čemu mohou sloužit. Všechno tu bylo krásně uloženo, čisté, lesklé, každá věcička přehledně na svém místě. Kdykoli měl Martin v plánu nějakou práci, pak jen otevřel kufr a vybral si odtud věci, které ten večer nutně potřeboval.

Tentokrát vyndal z kufru pistoli Berettu, naplnil zásobník, nabil zbraň, zajistil a na hlaveň nasadil tlumič. Vzal ještě pouta a spolu s pistolí je uložil do černé aktovky. Ještě vyndal jednu trubičku s nitroglycerinem, pozorně ji zabalil do vaty a s dlouhou zápalnou šňůrou vše zasunul do postranní přihrádky. Pak do malého pytlíčku odsypal trochu černého prachu a uložil jej rovněž v aktovce. Černé hedvábné rukavice si zastrčil do náprsní kapsy saka.

Opatrně zvedl aktovku a odnesl ji do obývacího pokoje. Tady už leželo na stole malé kufříkové rádio, které si ráno přinesl od svého přítele Hanse Kleppera. Vešlo se rovněž do aktovky.

Pohled na hodiny mu prozradil, že má ještě tak čtvrthodinku času. Vzal si z krabice doutník, zapálil, a pak odešel do malého přístěnku, kde stál psací stůl a několik poliček s knihami. Říkal tomu pracovna. Ze zásuvky psacího stolu vyndal plán města, rozložil jej na stole a hledal určitou čtvrť. Šlo o jihozápadní část policejního revíru, který se nacházel v Racine Avenue. Policejní stanice tu byla označena maličkým červeným kroužkem. Bask se přesvědčil, že stanice byla nejmíň šest ulic vzdálená od místa, kde měl dnes co dělat.

Zkoumal celou tu čtvrť a potom se jeho prst zastavil na severovýchodním konci čtvrti, tedy na opačném konci, než ležela policejní stanice. Vyhledal tam uličku, která se jmenovala Groves Court. Zapamatoval si její název i čísla domů nad osmnáct set, složil mapu a dal ji na své místo do psacího stolu, Pak vzal z poličky seznam obsahující adresy obyvatel a vyhledal uličku Groves Court. Přelétl zrakem jména obyvatel a zastavil se – docela náhodou – u jména Joseph P. Mangle, 1834 Groves Court. Poznamenal si na kus papíru jméno i adresu, načež vyhledal telefonní číslo policejní stanice na Racine Avenue.

Seznam adres dal zpět na poličku na chvíli si ještě sedl do křesla v obývacím pokoji a kouřil spokojeně doutník. Nedokouřil ho však, byl čas odejít.

Bylo přesně půl sedmé a pět minut.

Martin Bask nasedl do taxíku a jel směrem do středu města. Vystoupil na jedné živé křižovatce, prošel pěšky dvěma ulicemi až ke stanici podzemní dráhy. Jel jenom chvíli, ani nestalo zato si sednout. Dvě minuty před sedmou vystoupil z vlaku a byl od svého cíle vzdálen pět příčných ulic. O dvanáct minut později vešel do telefonní budky a vytočil číslo policie na Racine Avenue

„Policejní stanice Racine Avenue, seržant Ledbetter.“

„Jmenuji se Mangle,“ řekl Bask. Bydlím v Groves Court 1834. Mohli byste sem hned poslat nějakého policistu? Za naším domem se potuluje nějaké individuum, tulák nebo kdo, a má v ruce revolver.“

„Znáte toho muže, pane Mangle?“ zeptal se seržant.

„Ne ne, je to úplně cizí člověk. Zdá se mi, že tu na někoho čeká a že má nějaké nekalé úmysly.. Nevím, cosi mám o tom myslet, a proto vás volám.“

„V pořádku, pane Mangle. Hned tam pošleme vůz, hlídku, víte? Říkal jste 1834 Groves Court, že ano?“

„Souhlasí.“

„Dobrá, za několik minut jsme tam.“

Dům, kam Martin šel, byl jednopatrový rohák s nákladní rampou pro automobily. Nad širokým vchodem se skleněnými dveřmi byl nápis: HORNER & PRINDLE, Import.

Bask si nevšímal firmy, vyběhl rychle na rampu a nenápadně se rozhlédl, jestli ho někdo neviděl. Natáhl si černé hedvábné rukavice a tiše otevřel dveře, na nichž byl nápis: Vchod pro dodavatele. Prindle se předem postaral o to, aby dveře byly odemčeny. Ale klíč od nich si přesto Bask od něho vyžádal.

Tiše zavřel a šel chodbou, kde byly naskládány všelijaké bedny a balíky s cizími nápisy.

Výnosný obchod, pomyslel si Martin. Není divu, že se pan Prindle nechce spokojit s polovinou a chce všechno.

Na konci chodby se zastavil a zadíval se na skleněné dveře kanceláře, kde se ještě svítilo. Seděl tam muž skloněný nad psacím stolem. Martin vystoupil ze stínu a už se nenamáhal skrývat se. Když otevřel dveře kanceláře, muž za psacím stolem zvedl hlavu.

„Dobrý večer, pane Hornere,“ pozdravil dobrosrdečně Bask.

„Co k čertu – kdo jste?“ zeptal se muž za psacím stolem.

„Posílá mě k vám pan Prindle,“ řekl klidně Bask a otevřel svou černou aktovku.

„Prindle? A jak jste se, k čertu, dostal sem dovnitř?“

„Vchodem pro dodavatele. Pan Prindle totiž slíbil, že ho nezamkne. Spolehlivý muž, ten váš společník. Myslí na všechno.“ Bask strčil ruku do aktovky.

„Okamžik! Jestli jste zástupce nebo někdo…“ začal Horner, ale svou větu nedokončil. Díval se najednou na pistoli, kterou držel Bask v ruce.

„Je to nabité, pane Hornere,“ upozornil ho Bask chladně. „Prosím, držte se přesně mých pokynů, tím ušetříte nepříjemnosti nám oběma. Rozuměl jste mi?“

Horner si přejel jazykem rty a přisvědčil.

„Výborně. Jděte teď k sejfu a otevřete ho. A pokud možno rychle!“

Horner vstal a šel kam mu bylo nařízeno. Byl smrtelně bledý, ruce se mu třásly. Pomalu sestavil na sejfu kombinaci a otevřel dvířka.

„Velmi dobře, pane Hornere,“ pochválil ho s úsměvem Bask. Postavil aktovku na psací stůl a vyndal z ní pouta. „Teď se, prosím, posaďte na židli a dejte ruce za záda, za opěradlo židle.“

„Co – co vlastně – chcete?“

„Chci vám spoutat ruce, pane Hornere,“ řekl opět s úsměvem Bask. „Abych měl jistotu, že si nebudete hrát na hrdinu, zatímco se trochu podívám do vašeho sejfu.“

„Vy myslíte – vy chcete – vyloupit pokladnu? Má to snad znamenat, že vás můj společník poslal, abyste vyloupil pokladnu?“

„Ne, vlastně ne vyloupit,“ odpověděl Bask, zatímco dával panu Hornerovi na ruce pouta. „Potřebuje jenom, některé dokumenty a prosil mě, abych mu je přinesl, když už jsem tady.“ Bask teď strčil pistoli do aktovky a vyndal odtud kufříkové rádio. Hned ho zapojil a spustil městský vysílač. Ozvaly se tóny valčíku. Bask chviličku naslouchal, pak se podíval na hodinky a zjistil, že je sedm hodin dvacet šest minut – byl čas dát se do práce.

Hledal v sejfu, pak odtud vytáhl dokument s názvem „Smlouva“ – byla to smlouva mezi oběma společníky firmy – hledal dál, až našel další dvě smlouvy. Jedna pojednávala o rozdělování příjmů, druhá o rozdělení celkového majetku nebo něčem takovém, Bask těmhle záležitostem moc nerozuměl. Strčil všechny tři dokumenty do aktovky, pak vyndal zápalnou šňůru a pytlíček s černým prachem. Když upevňoval šňůru v sejfu, ozval se opět Horner.

„Já – já jsem vám předtím dobře nerozuměl. Myslel jsem, že Prindle vás žádal, abyste mu tady odtud přinesl dokumenty, když už tady budete. To – to vypadá, jako – jako, že jste vlastně přišel ještě kvůli něčemu – něčemu – jinému.“

„No ovšemže, pane Hornere,“ odpověděl mu Bask jen tak přes rameno. „Přece jste si nemyslel, že jsem jen nějaký zloděj?“

„A – proč – proč jste – přišel?“

Bask se dal do smíchu.

„Ale, pane Hornere, přece abych vás zabil. Na to jste ještě nepřišel?“

Horner křečovitě polknul; skoro se přitom dusil. Oči se mu rozšířily strachem.

„Copak jste se, pane Hornere, v poslední době s panem Prindlem snášeli? Vždyť jste se neustále hádali, vy jste chtěl vést obchod jinak než on. Vy jste ho nechtěl ani rozšířit, ani přestěhovat někam do výhodnější čtvrti, vy jste všechno jenom brzdil. No, jen si na to vzpomeňte. A navíc je tu ta okolnost, že panu Prindlovi se líbí vaše žena. To všechno jsou fakta, či snad ně?“

Horner přisvědčil.

„A – ano – ano – ale nikdy bych nevěřil, že se odhodlá k takovémuhle hroznému kroku.“

„No jo, nejmíň holt člověk prokoukne ty, kteří jsou mu nejblíž,“ zafilosofoval si Bask.

Pak už ponechal Hornera vlastním myšlenkám a soustředil se na práci. Upevnil zápalnou šňůru a druhý konec nechal ležet ve spirále na dně sejfu. Potom vzal arch papíru a roztrhal ho na malé proužky. Z nich udělal hromádku u konce spirály Nakonec roztrhl pytlíček a vysypal černý prach na připravené místo.

Opět se podíval na své náramkové hodinky. Sedm a třicet sedm minut. Přistoupil k telefonu, zvedl sluchátko a vytočil číslo. Na druhém konci se ozval mužský hlas.

„Policejní stanice, Racine Avenue, seržant Ledbetter.“

„Zde je opět Mangle,“ ozval se Bask. „Před chvíli jsem vám volal kvůli jakémusi muži, který se potuluje za domem č. 1834 v ulici Groves Court.“

„Ano, pane Mangle, už jsme tam poslali…“

„Vím, vím,“ skočil mu do řeči Bask. „Právě proto volám znovu. Jeden z policistů byl zastřelen a leží tady v jedné postranní uličce…“

Bask položil sluchátko, šel pak ke svému kufříkovému rádiu a točil tam s nějakými knoflíky. Hudba přestala hrát, chvíli v bedýnce praskalo a šumělo, ale za pár vteřin se najednou ozval hlas policejného vysílání

„Signál dvaadvacet – signál dvaadvacet – signál dvaadvacet… Všechny vozy v okruhu Racine, Wabash a Halsted ihned do Groves Court 1834… Byl tam zastřelen policista – jedna, osm, tři čtyři Groves Court…“

Bask zapnul opět městský vysílač a ozvala se hudba. Spokojeně vyndal z aktovky tubičku s nitroglycerinem a vrátil se k sejfu. Zde zaklesnul tubičku mezi dvě složky jakýchsi spisů, takže tuba pevně držela a nemohla se převrátit. Pak rozškrtl svůj zapalovač a oheň přidržel u spirály zápalné šňůry. Rychlý pohled na hodinky mu prozradil, že je sedm hodin dvaačtyřicet minut. V duchu počítal: Jedna stopa zápalné šňůry hoří šest minut, to znamená, že celá šňůra bude hořet čtyřiadvacet minut; výbuch černého prachu otřese sejfem a otřes přivodí explozi nitroglycerinu. Dvířka sejfu budou úplně vyrvána. Deset až dvanáct minut uplyne, než bude poplach, a dalších pět až deset minut to bude trvat, než přijede první policejní vůz. Takže má k dispozici nejméně čtyřicet minut, což bohatě postačí.

Opatrně zavřel dvířka sejfu a seřídil kombinaci.

Čímž by bylo všechno hotové, pane Hornere“ řekl s úsměvem Bask, vypnul kufříkové rádio a strčil je do aktovky. Horner se díval na Baska vytřeštěnýma očima a pak se ho zeptal:

„Proč jste to dělal s tím sejfem? Aby mě výbuch zabil? Proč jste mne jednoduše nezastřelil?“

„Protože jsem profík,“ odpověděl Bask a náznakem pýchy. „Specializuju se na záležitosti, při nichž by na mého klienta nepadl ani stín podezření. Každý takový můj džob je plánován velmi pečlivě a svědomitě, jako plánuje inženýr svou stavbu. Váš případ například má vypadat jako loupež. Policie může dojít pouze k závěru, že tady ten sejf explodoval, zatímco všechny policejní hlídkové vozy byly na cestě do ulice Groves Court. A že vy jste se asi postavil lupiči na odpor, a proto vás zastřelil. Rozumíte, pane Hornere? Kdyby sejf nevylétl do povětří, okamžitě by padlo podezření na vašeho partnera – a samozřejmě taky na vaši manželku. Ale takhle – budete prostě zastřelen lupičem a tím všechno hasne.“

Opětovný pohled na hodinky: sedm hodin a čtyřicet sedm minut..

„Já bych vám nabídl víc než Prindle… mohu to udělat, peníze mám… kdybyste místo mne zabil Prindla, dával bych vám potom jeho podíl na výdělcích – nebo víc, ještě víc…“

Bask se zatvářil opovržlivě.

Naposled se podíval na hodinky. „Teď už musím jít.“ Vyndal z aktovky pistoli s tlumičem. „Tak sbohem, pane Hornere.“

„Počkejte!“ sípal Horner. „Ne – ne…!“ Byla to zbytečná slova. Bask už na něj namířil. Stiskl spoušť. Ozvaly se – ale jen tlumeně – tři výstřely. Horner připoutaný k židli, byl zasažen do prsou. Bask mu hned sejmul pouta a nechal mrtvé tělo padnout na zem. Židli přisunul k psacímu stolu a pistoli schoval do aktovky.

Než opustil budovu, otevřel okno, vzal kladivo ležící tam na nějaké bedně a zvenčí rozbil sklo. Okno pak zase zavřel. Policie se bude zřejmě domnívat, že lupič se tudy dostal dovnitř.

Když vstoupil opět na nákladní rampu a zamkl za sebou dveře pro dodavatele, byla už venku tma. Ručičky jeho svítících hodinek ukazovaly sedm hodin a jedenapadesát minut.

O půl hodiny později seděl v hale hotelu Colonial naproti panu Prindlovi. Martin Bask byl stejně klidný a ve stejně dobré náladě jako při včerejším setkání se svým dobrým přítelem Hansem Klepperem. Jenom pan Prindle nebyl zdaleka tak klidný, jako byl přítel Hans, naopak.

„Není ani nejmenší důvod k nějaké nervozitě,“ uklidňoval Bask svého klienta. „Vůbec si nemusíte dělat starosti. Už jsem vám přece vysvětlil, jak se policie bude dívat na celý případ. A všechny dokumenty, které jste chtěl mít, už máte, takže jste jediným majitelem firmy. Paní Hornerová je teď vdova. Vy máte neotřesitelné alibi, takže teď můžete dát klidně číšníkovi dolar spropitného a radovat se ze života. Všechno je v nejlepším pořádku. Až na… ehm…“

„Zajisté, zajisté,“ přispíšil si Prindle. „Promiňte prosím, že jsem jaksi…“ Ani nedomluvil, rychle vylovil z náprsní tašky tlustou obálku a podal ji Baskovi.

„Výborně,“ usmál se Bask. „A teď mi dovolte, abych jako první popřál vám a paní Hornerové mnoho štěstí do vašeho budoucího společného života.“ Pak se panem Prindlem rozloučil a opustil hotel. Když vyšel ven, zahlédl na druhé straně ulice známý obličej.

Hans Klepper se tam nenápadně procházel.

„No to je překvapení, Hansi,“ poplácal mu Bask znenadání na rameno. „Co tu děláš?“

Klepper se trochu vylekal, ale když spatřil svého kamaráda, hned se uklidnil. „Ale – čekám tu na někoho. Hele, tamhle zrovna jde!“

Bask se podíval naznačeným směrem a uviděl Prindlea vycházejícího z hotelu.

„Na toho jsi čekal?“ zeptal se překvapeně Bask.

„No – vlastně jen na jeho příchod. Dávej teď pozor, Martine!“

Bask se hned dovtípil, jaká hra se tu odehrávala. Přimhouřil oči, jako by je zaostřoval na Prindla, který zrovna nastupoval do svého auta. Za chvíli se auto rozjelo, ale ujelo jen pár metrů – a zahřměla strašná rána. Vůz explodoval jako bomba. To byl samozřejmě konec pana Prindlea.

Ozvaly se výkřiky zděšení a hrůzy, ze všech stran se začali sbíhat zvědavci. Prindlův automobil hořel jasným plamenem.

„Použil jsem staré metody se zapalovačem,“ s náznakem profesionální hrdosti řekl Hans Klepper. „Stařičký trik, však to znáš – ale jak vidíš, stále účinný.“

„Hansi, pro koho jsi tentokrát pracoval? Kdo byl tvým klientem?“ zeptal se Bask – spíš jen tak, aby si ověřil, co už si předtím domyslel.

„Jeho společník, jistý pan Horner. Stěžoval si, že ten muž má poměr s jeho manželkou a že se pokouší vytlačit ho vůbec ze společné firmy.“

Bask si povzdychl.

„Tak se mnohdy ptám sám sebe, v jakém světě to dnes vlastně žijeme,“ řekl s trochou smutku. „Víš, že jsem měl dnes večer jednání právě s oním Hornerem? Ten Prindle, tamhle v tom vraku, byl totiž mým klientem!“

Klepperovi poklesla brada.

„Ne – kruci, to přece není možné!“

„Čistá pravda, můj milý Hansi,“ ujišťoval ho Bask.

Klepper se díval na hořící automobil a teprve za hodnou chvíli položil svému starému příteli otázku, na níž snad ani nečekal odpověď: „Řekni mi, milý Martine, kam vlastně spěje ta dnešní takzvaná civilizace, když ani obchodní partner se nemůže spolehnout na svého společníka?“

4. Strach

Čekal jsem tři dny a tři noci u telefonu. A nyní ti píši dopis. Dopis o svém strachu, o kterém bych se styděl hovořit, ale o kterém musím psát, snad proto, že už je vzdálený.

Nejtěžší je přiznat se někomu ke zbabělosti. Vlastně nevím, jestli je to zbabělost, myslím si, že člověk nemusí být zbabělý, když má strach. Vím, že to pochopíš a že také pochopíš, proč bych ti to nemohl říci jinak než dopisem a proč nemohu všechno ponechat v sobě a musím Ti psát o tom, co mi teď připadá najednou vzdálené a podivné, jako poprvé před léty, kdy jsem si začínal uvědomovat, že se bojím něčeho, čemu nerozumím, i když má hrůza měla konkrétní podobu.

Byl to malý obtloustlý pán, který jednoho dne začal jezdit stejným směrem na trolejbusové trati. Vlastně nejezdil pravidelně, zřejmě používal dřívějších vozů, ale někdy přišel pozdě, asi tak jednou za měsíc, usilovně dobíhal a na poslední chvíli, než se zavřela dvířka, udýchaně skočil na stupátko a omluvně se usmíval. Byl už tenkrát prošedivělý. Stáli jsme vedle sebe na zadním volnějším prostoru. Měl našpulené, silné rty, jakoby si v duchu pohvizdoval, a malé tučné ruce. Strašně bílé ruce s tučnými krátkými prsty, které stěží objaly kovovou tyč držadla.

Nikdy jsme spolu nehovořili a jistě se nejmenuje pan Mašín. Začal jsem mu říkat Mašín jednoho dne, když se opět na poslední chvíli vysoukal s provinilým výrazem do vozu, kupoval si jízdenku a jeho malé bílé tučné prsty odpočítávaly pečlivě drobné mince. Tenkrát mi poprvé utkvěl v paměti, vlastně ta malá bílá ruka s tučnými prsty a našpulená ústa. Tenkrát jsem mu dal jméno, které bylo na firemní reklamě přilepené na okenní tabuli za jeho zády. Dodnes nevím, proč právě jemu jsem dal jméno, když jsem potkával a potkávám pravidelně tolik jiných osob, jimž jsem nikdy jméno nedal.

Jízda, během níž jsem panu Mašínovi dal jeho jméno, nebyla dobrá. Dopadla však dobře. Před konečnou stanici vběhlo přímo před vůz dítě a řidič zabrzdil skutečně v posledním zlomku vteřiny. Několik pasažéru upadlo, odnesla to jen kolena, řidiči se udělalo nevolno a nemohl jet dál. Matka dítěte nevěděla co dělat; asi za čtvrt hodiny se dostavil náhradní řidič a jeli jsme dál.

Možná, že jsou okamžiky, kdy člověk podléhá dojmům víc než jindy, někdy podivně uvažuje. Tehdy mě najednou napadlo, že kdyby ten můj pan Mašín přišel o minutu dříve a řidič na něj nečekal, nemuselo k ničemu dojít, protože náš trolejbus by byl už dávno pryč z místa, kam přiběhlo dítě z postranní ulice. Najednou se mi zdálo, že krátké tučné prsty mají stejnou barvu jako dětská nožička pod sesoukanou punčoškou, když zvedali dítě ze země a prohlíželi je, než zjistili, že se mu nic nestalo. Prsty mi najednou začaly připadat zlověstné. Pan Mašín stal nevzrušeně s našpulenými rty.

Od té chvíle začal strach. Bál jsem se, že druhý den zase uvidím pana Mašína, jeho našpulené rty a tučné bílé prsty, a že se něco stane. Ráno jsem přijel do zaměstnání pozdě. Vystoupil jsem z tramvaje daleko před křižovatkou, a pro jistotu jsem čekal na trolejbus nejméně dvacet minut, abych pana Mašína nepotkal, kdyby se opozdil a jel stejným vozem. Ale nebylo možní přicházet soustavně do zaměstnání se zpožděním, musel jsem jezdit v normální dobu, nechat plížit Strach, vstupovat do trolejbusu s obavou, že se na poslední chvíli za vozem objeví malá obtloustlá postava spěchající udýchaně ke dveřím.

Pan Mašín se neobjevil dlouho, a mládí má tu výhodu, že brzy dovede zapomenout na nepříjemnosti a vysmát se samo sobě.. Na pana Mašína jsem si nevzpomněl asi půl roku. Nečekaně se objevil, ani jsem ho nepostřehl při nastupování. V plně obsazeném voze se najednou prodírala malá bílá ruka a tučné prsty stěží objaly kovovou tyč.

Musel jsem rychle polykat, abych zahnal bezbarvý pocit, jenž není definovatelný, ale existuje. Možná, že je to strach nebo hrůza.

Tenkrát jsem se protlačil ke dveřím a v nejbližší stanici jsem vyskočil. Odvezli mne se zlomenou nohou, a já jsem nevěděl, jestli mám být rád, nebo jestli se mám bát. Byl jsem přesvědčen, že se určitě něco stane, až se pan Mašín znovu objeví.

Potkal jsem ho asi za dva měsíce. Nebylo to v trolejbusu, protože jsem ještě nechodil do práce, ale v divadle, vlastně u východu z divadla po skončení představení. Ani jsem ho nespatřil, jenom před sebou jsem viděl menší obtloustlou postavu s prošedivělými vlasy a ruku, která tučnými prsty otevírala dveře v proudu ostatních odcházejících návštěvníků.

Omluvil jsem se své společnici u tramvaje a téměř jsem utíkal nočními ulicemi domů. Nevím, proč jsem tenkrát tak pečlivě zavřel na klíč nejen dveře od bytu, ale také dveře od pokoje.

Druhý den ráno mi doručili telegram o smrti někoho velmi blízkého a asi za týden se mi podařilo změnit zaměstnání. Začal jsem jezdit tramvají zcela jiným směrem a téměř jsem nechodil ven. Někteří známi mě začali považovat za podivína a já se styděl někomu svěřit a říci o tučných prstech, bílých rukou a prošedivělém panu Mašínovi. Bál jsem se stále víc, kdy se zase objeví a co bude následovat.

Za pět let se objevil dvanáctkrát. Velmi nepravidelně. Vzápětí byl následován tragickými událostmi a zprávami většinou druhý den, nejpozději do tří dnů. Tři dny, to je maximum možností, kdy se ještě může zlověstný vliv pana Mašína projevit.

Neměl jsem nikde stání. Byl jsem přesvědčen, že se zase objeví, bude to za týden, za deset let, ale objeví se, jako kdyby se najednou před člověkem objevil černý smuteční prapor, který drží malá ruka, jejíž tučné prsty stěží objímají žerď.

Nakonec jsem začal ze zoufalství pátrat, kdo by to vůbec mohl být. Hledal jsem mezi řidiči trolejbusů, jestli se nepamatují na malého šedivého pána, který dobíhal vůz. Byl to nesmyslný nápad a nezjistil jsem nic, ale už jsem nevěděl, co dělat, a někdy se mi zdálo, že se z té nejistoty zblázním.

A potom, když jsem Tě poznal, uvědomil jsem si, že mám naději, abych všechno překonal. Jako bych v sobě našel sílu. Nebál jsem se o sebe, bál jsem se, že by se Ti mohlo něco přihodit. Zase se začala ozývat beztvará šedivá a špinavá hrůza.

Když jsi před čtyřmi dny odjížděla, myslel jsem, že Ti to budu muset všechno říci. Bál jsem se, co se stane, než se vrátíš. Věděl jsem, že jedeš jen na krátké tři dny, ale právě to číslo tři, víš, tři dny, byly to vždycky Mašínovy tři dny. Potom už nebyl čas, mával jsem Ti na peróně, už nebyla vidět ani tvá ruka a vagóny mne míjely. Pak se nepamatuji už na nic, jen na to, že jsem strašně křičel něco o zabití a ležel v místnosti první pomoci, dali mi něco pro spaní. K večeru mne zavezli domů a mysleli si, že to byl záchvat z přepracovanosti, protože nevěděli, že jsem v posledním vagóně odjíždějícího vlaku viděl pana Mašína. Byl to on, stál u okna a vlak ještě nejel tak rychle. Vlasy už měl docela šedivé a usmíval se na mne našpulenými rty a ruka, kterou měl opřenou o okenní tabuli, byla tak divně bílá, s tučnými prsty.

Začal největší strach, jaký jsem poznal, který byl všude okolo a neměl rozměr ani tvar, ale o němž jsem přesně věděl, že je to ten původní strach, který přicházel v prvních letech. Tři dny jsem čekal na okamžik, který přinese černou vlajku v krátkých tučných prstech. Neměl jsem tvou adresu, chodil jsem celou dobu okolo telefonního přístroje, snad proto, že byl černý jako pták, který se na chvíli objevil druhý den na dvoře pod oknem mého pokoje. Čekal jsem, kdy se ozve a kdy něco přijde.

A potom jsem Tě uslyšel. Čtvrtý den, když ses ozvala v telefonu jako jindy, a všechno bylo v pořádku a po uplynutí doby, v níž měla přijít hrůza, se mi najednou zdálo, že je to jako tenkrát před lety. Najednou mi přišlo, jako by pan Mašín ještě naposled něco zkoušel a nevyšlo mu to.

Musel jsem Ti to napsat. Bez tebe by nezmizelo všechno, co jsem nedovedl pojmenovat.

Mám otevřené okno, říkám si Tvé jméno do teplé noci.

Zítra tě uvidím.

Muž v uniformě vložil dopis do obálky a obrátil se ke svému podřízenému. „To bylo jediné, co měl u sebe?“ Dopravní strážník přikývl. „Adresu chtěl zřejmě napsat až na poště, naproti přes ulici. Vběhl přímo pod auto. Šofér je zřejmě bez viny. Smrt nastala okamžitě. Zjistěte totožnost a uzavřete případ. Máte svědky?“

„Tamhle venku. Byl na chodníku zřejmě v těsné blízkosti a chtěl ho na poslední chvíli strhnout zpátky na chodník, ale marně,“ dopravní strážník ukázal rukou k pootevřeným dveřím úřadovny, před nimiž v čekárně seděl malý obtloustlý pán se šedivými vlasy. Bílé ruce s krátkými, tučnými prsty měl položeny na kolenou a s našpulenými ústy trpělivě čekal na zavolání.

5. Zabiják

Robert Turner

Když Blackburn s rozhozenýma rukama a roztaženýma nohama ležel v hlubokém prachu hlavní silnice, Mauer se už na něj ani nepodíval. Jeho svalstvo se uvolnilo a krátký okamžik se cítil strašlivě veliký, jako kdyby on, obr, stál uprostřed nějakého městečka ze stavebnice, městečka, jehož dřevěné domečky mu sahají sotva po kotníky. Pocit však zmizel tak rychle, jak se objevil.

Jeho malé ruce zcela mechanicky poněkud pozvedly oba kolty. Dlouhé hlavně teď směřovaly nahoru. Vystřílené náboje nahradil novými a zastrčil zbraně do pouzder, upevněných po obou bocích. Pohyby jeho tenkých prstů byly klidné a jisté jako vždy.

Říkalo se o něm, že snad vůbec nemá nervy, a Mauer věděl, že tahle domněnka byly vlastně správná. Jenom se dnes večer cítil trochu víc unaven než jindy. Bude muset konečně něco udělat proti té proklaté nespavosti. A taky ho trochu zlobil žaludek. Byl to takový lehký pocit slabosti, nejspíš proto,, že celý den nic nejedl. Ale to se dá snadno do pořádku. Nějaký ten drink na povzbuzení chuti, dobrá večeře a potom některou z holek tam z Paradise-saloonu.

Mauer se vydal k saloonu, kde spor začal. Byl to prostředně velký muž od plochého stetsonu až po zaprášené boty celý v černém, s podlouhlým obličejem a s hubenými kostnatými tvářemi. Mužům, kteří stáli na verandě před Paradise-saloonem, nevěnoval ani jediný pohled. Rozhodil létající dveře, došel k barpultu a tam čekal, až mu tlustý barman dá láhev a sklenici.

Pomalu usrkl čiré tekutiny a v zrcadle nad policemi sledoval, jak se lokál pomalu plní. Kovově tvrdé tóny piána ho rušily. Zpozoroval, že někteří muži civějí na jeho levý rukáv – Blackburnová střela ho roztrhla.

Jeden z hostů řekl: „Nebýt toho komického pootočení, které při střílení vždycky uděláš, měl bys teď roztrženou košili a díru docela jinde, Frede.“

„Jo,“ Mauer se na otvor v košili vůbec nepodíval a taky ani hlavu nepootočil, aby viděl toho, kdo na něj mluvil. Myslel na prach, na dva nepatrné obláčky, které – jen několik palců od sebe – jakoby vyskočily z Blackburnovy zaprášené vesty. A pocítil jisté uspokojení, že Blackburna ihned správně ohodnotil a použil proto obou zbraní, místo, aby se spokojil s jedním koltem. Kdyby se byl Blackburn dostal ke druhému výstřelu, určitě by nechybil.

Mauer zahnal takovéhle myšlenky. Nikdy neměl ve zvyku o takových věcech přemýšlet, když je měl za sebou.

Někdo se zmínil o tom, že pro město je to teď lepší, když se zbavilo Blackburna. A někdo také prohodil, že nad jeho zabitím se bude určitě nejvíc radovat Harry Gregg. S tím Mauer v duchu souhlasil.

Strčil ruku do kapsy a nahmatal svitek bankovek, které nu dal Gregg za to, aby vyprovokoval s Blackburnem boj a zabil ho. Gregg byl příliš chytrý a opatrný, než aby dal falešného hráče Blackburna vyhodit, anebo na něj podal žalobu.

Mauer věděl, že proti tak rychlému a chladnokrevnému muži, jako byl Blackburn, neměl a nemohl mít nikdo jiný šance než jenom najmutý zabiják, pistolník, jako byl právě on, Mauer.

Druhé dlouhé napití Mauera trochu zahřálo, ale zároveň ho zase přemohla hrozná únava. Hovory a hrubý smích mužů sedících u pultu slyšel jakoby zdálky a stále zřetelněji. Začaly ho pálit oči a měl co dělat, aby je udržel otevřené.

Ruka v jeho kapse sevřela peníze. Svitek dvacetidolarových bankovek jakoby se zvětšoval, roztahoval mu prsty a skoro už vyplňoval celou kapsu. Myšlenka na tolik peněz mu způsobila zvláštní pocit, a na čele, ba skoro na celém těle mu vyrazil pot.

Najednou mu bylo, jako by všechny peníze, které kdy dostal za svou zabijáckou práci od lidí, jako byl Gregg – jako by ty peníze byly najednou v jednom velikém svitku, jako by žádné dosud neutratil. Hodně, moc peněz to bylo – dost, aby si v San Francisku zařídil obchod se zbraněmi, jak si to vždycky ve skrytu duše plánoval.

Byla to halucinace. Zmizela, a Mauer pustil z prstů svazeček bankovek. Chvatně vypil kořalku a nalil si novou sklenici.

Ještě dvakrát si nalil a zpozoroval, že něco jaksi nesouhlasí: alkohol nezabral, ani na lačný žaludek ne. První zahřátí pominulo a další se nedostavilo. Vlastně bych měl být opilá nebo aspoň hladový, pomyslel si. Co to se mnou, k sakru, je?

Obrátil se k pultu zády a rozhlížel se po zakouřené místnosti. Byly tu čtyři slečny. Seděly u stolu se svými partnery. Mauer se rozhodl pro blondýnu a hned si pro ni šel. Na partnera té blondýnky se ani nepodíval, nevěděl, jestli je mladý nebo starý, malý nebo velký. Tiše ji řekl: „Máš tady pokoj?“

Měla hezký obličej, sice trochu moc namalovaný, ale jemu to nevadilo. Její oči se dívaly vypočítavě.

Mauera to nijak nevzrušilo. Líbilo se mu, jak se ji napínala blůza pod silnými ňadry.

Všimla si jeho pohledu, zlobně našpulila rty a řekla: „Už mám kavalíra. A nechceme žádné spory. Táhni!“

„Neptal jsem se, jestli už máš kavalíra,“ odpověděl. „Svůj pokoj tady máš, že jo?“

Pozorně si ho prohlížela, pak se mu zadívala do očí, ale mlčela.

„Pojď,“ řekl Mauer. „Jdeme.“

Muž sedící vedle blondýny s tím samozřejmě nesouhlasil. „Okamžik! Zaplatil jsem už za tu slečnu hodně pití, já…“

„Buď zticha,“ zavrčel Mauer. Sáhl do kapsy, vytáhl odtud ze svitku bankovek jednu dvacetidolarovou a hodil ji na stůl.

Pak uchopil pevným stiskem dívku za zápěstí. Odvrátila od něho pohled, zadívala se na bankovku a pak vstala. Aniž by se v nejmenším pokusila uvolnit svou ruku, vedla Mauera ke schodišti vzadu v saloonu.

Šli kolem stolku, kde hráli poker. Mauer zaslechl, jak si nějaký vousatý vozka stěžoval, že to je dnes nudná hra, žádné pořádné sázky. Zrovna míchal karty.

Bez rozmýšlení, jako by to mluvil někdo místo něho, slyšel Mauer najednou svůj hlas: „Chceš trochu rychlejší hru? Větší sázky?. Můžeš mít. Já zrovna potřebuju víc peněz, abych se dostal do Friska.“

Vozka si olízl tlusté rty. Zkušeným okem měřil Mauera. „Kolik chceš vsadit?“

Mauer vytáhl z kapsy balíček bankovek, jednu dvacítku z něho vyjmul, vstrčil do kapsy a ostatní hodil na stůl.

Vozka to spočítal, sáhl do svých a položil je k dvaceti-dolarovkám. Zamíchal znovu a pak posunul karty k Mauerovi, aby už sejmul.

Mauer si pomyslel: Proč to dělám? Proč pokaždé, když vydělám nějaké peníze, začnu hrát?

Ještě před minutou na to ani nepomyslel. Sejmul. Byla to kárová pětka.

„Máš smůlu, brachu,“ řekl Mauer. „Pětka to je moje šťastný číslo. Tos prohrál.“

Zalil ho pocit trumfu. Dnes bylo pátého. Proto tu záležitost s Blackburnem odsunul o dva dny, ačkoli byl Gregg už netrpělivý.

Pátého v měsíci měl dosud vždycky štěstí, dnes se mu to znovu potvrdilo.

Díval se, jak zarostlý vozka sejmul a vzal si jednu kartu. Mauer nepocítil ani stín nervozity. Byl jen trošku netrpělivý. Už se nemohl dočkat, až vztáhne ruku a shrábne všechny peníze ležící na stole.

Pak uviděl, že vozka ukazuje pikovou královnu.

Křečovitě se mu stáhnul žaludek. Najednou se mu zdálo, že stojí v místnosti úplně sám. Nebyli tu žádní lidé, žádný barpult, žádné stolky, žádné židle. Stál tu sám mezi čtyřmi stěnami, které neměly ani okna, ani dveře.

„No – měl jsi pořád rychlou hru. A vysokou sázku. Tak buď zdráv!“ Slyšel, že jeho hlas se v tom prostoru hrozně rozléhá.

Měla takový malý kamrlík. Stála před ním. Viděl její pomalovaný obličej a rty, které se pohybovaly, ale on slyšel jenom konec: „… komický chlap. to musím říct. Ale líbíš se mi. Jsi neurvalec – i na ženy, vsadila bych se.“

„Nežvaň!“ řekl rozzlobeně. „Nepřišel jsem, abych se tu s tebou bavil.“

Rozepnula si šaty a rychlými pohyby je svlékala. Nepociťoval při tom vůbec nic, její obličej se mu začal rozplývat, nabýval jakýchsi něžnějších obrysů, její lokny se před jeho duševním zrakem měnily v malé rovné copánky…

Bylo jí třináct. Její tvářička byla celá zkřivená. A usedavě plakalo to děvčátko. Chvějící se rty se pohybovaly, vyslovovaly prokletí, ale nevydaly ani hlásku.

On však věděl, co říkala.

Dětsky bezmocně ho proklínala, protože zabil jejího otce. Mauer taky věděl, kdo to byl: Byla to Burkova dcera. Stalo se to v Rainy Flats. Křičela potom a běžela za ním.

Později se doslechl, že to byla nejstarší z pěti dětí a že taky Burkova žena je mrtva. Nějakou chvíli ho to zneklidňovalo, ale ne dlouho. Stalo se to před pěti léty.

„Vyrostla jsi,“ řekl, „ale nemusíš mi nic předstírat. Nemusíš se tvářit, jako bys mne neznala.“

Postava před ním byla jakoby rozmazaná, a pak už to byla zase ona blondýnka, kterou si vybral dole v saloonu. A vůbec se nepodobala Burkově dceři.

Ucouvla před ním a zkřížila paže přes ňadra a rukama se chytla za nahá ramena, jako kdyby ji byla zima. Dívala se na něho široce otevřenýma očima.

„Jdi!“ řekla. A hlas se jí chvěl. „Tvé – tvé ruce jsou jako led, jako – jako ruce umrlce.“ Dívala se na jeho ruce, které jako zkamenělé zůstaly ve stejné poloze, jako když před okamžikem svíraly její obnažená ňadra. „Nedívej se tak ne mně! Nech mě! Odejdi!“

Mauer ji chtěl zbít, ale zdálo se mu, že je to věčnost, než byl schopen pozvednout paži. Najednou mu bylo všechno lhostejné, všechno. Byl příliš unaven, než aby mohl na něco myslet. Chtěl už jenom spát.

Beze slova opustil místnost a šel po schodech dolů. Hluk saloonu ho udeřil do uší, ale pak už byl venku a na cestě do hotelu, který byl pár desítek metrů odtud.

* * *

Svlékl se a stál tu v dlouhých spodcích uprostřed pokoje a díval se na poslední dvaceti-dolarovku, kterou spolu s ostatními věcmi položil na stůl.

„Budu muset zase brzy něco dělat,“ mumlal si pro sebe. Ucítil jakýsi nakyslý zápach a uvědomil si, že má špinavé spodní prádlo. Vzpomínal a přišel na to,, že už se vlastně přes týden nekoupal a nepřevlékal. A ani nevěděl proč. Vždycky si na své čistotě zakládal a také děvčata uměla tuhle jeho vlastnost ocenit.

Mauer zhasl petrolejovou lampu a vrhl se na postel. V místnosti byla úplná tma. Jediným oknem, které tu bylo sem zvenčí nepřicházel ani paprsek světla; asi vedlo to okno do nějaké úzké uličky anebo na dvůr.

Zkusil na nic nemyslet, aby co nejrychleji usnul. Ale ani této dnešní noci se nechtěl dostavit spánek. Takhle to už bylo celý týden. Divoké, nesouvislé myšlenky se mu začaly honit hlavou.

Teď vzpomínal na matku. Byla to kvejkerka. Viděl její hubený, udřený obličej, jak se večer co večer sklání nad biblí. A viděl, jak ho matka přísně a zároveň starostlivě prohlíží, když po první větší rvačce přišel s brekotem a s rozbitým nosem domů. Slyšel jak mu domlouvá, že je to špatné prát se, a že se s tím nikdy nic nevyřeší.

Když pak byl od starších a větších kluků několikrát pořádně bit, přišel na to, že matka měla pravdu. Vzpomněl si, jak vypadá v dřevěné rakvi, její obličej byl jako z vosku. Týden před její smrti mu bylo patnáct.

Mauer se v posteli posadil. Cítil na čele pot a říkal si v té tmě: „Tohle už musí přestat. Zas budu mít divoký sny. Nechci je. Chci už, hergot, pořádně klidně spát!“

Hřbetem ruky si otřel z čela pot a zase si lehl. Temnota kolem něho jako by žila, tak raději zavřel oči.

V divokém sledu tančila kolem něho nepřetržitá řada šklebících se postav. Viděl muže, které zastřelil. Dny a týdny věnoval střeleckému výcviku, až se mu staly revolvery spolehlivými nástroji k zabíjení.

Prvního muže zastřelil v opilosti – myslel si tehdy, že ho ten chlap chce zabít. Ten však byl ještě opilejší než Mauer. A po téhle první střelbě na „živý cíl“ měl pocit ohromné moci a nepřemožitelnosti. A pak mu začali poprvé dávat balíčky dvaceti-dolarovek jako mzdu za provedenou exekuci.

Halucinace náhle zmizely a to nádherné uvolnění, které předchází spánku, se konečně dostavilo. Jako by se vznášel, jako by se vysvlékl z vlastní tělesné schránky a plul, plul někam daleko…

Nevěděl, jestli už spal nebo ne. Seděl na kraji postele, nohy na podlaze, a civěl před sebe do temnoty. Bolely ho oči.

V místnosti někdo byl.

Mauer se tiše pohnul, Bylo to něco bělavého, sotva viditelného, naproti u zdi. Slyšel tichý smích, jako by se smála dívka. Ale teď už věděl, kdo je v místnosti.

Byl to Carruthers.

Nikdy si nebyl jist, jestli Carrutherse skutečně zabil. Ten velký světlovlasý muž měl mnoho přátel, a ti Maure hned po skončení přestřelky začali pronásledovat. Byl to strašný fofr – všechno tam tehdy musel nechat, skočit na koně a uhánět z města. Stříleli po něm, měl ohromné štěstí, že ho žádná kulka nezasáhla.

Teď věděl, že Carruthers nikdy nezemřel.

Bílá rozmazaná postava na protější zdi se opět nepatrně pohnula. Mauer zatajil dech a pomalu, neslyšitelně natáhl ruku k židli, přes níž si přehodil opasek se zbraněmi a náboji.

Podařilo se mu vytáhnout jeden kolt. Rukojeť začala být vlhká. Mauer s hrůzou zjistil, že se mu potí dlaně. Nikdy se mu dosud nepotily, když musel někoho zabít.

„Příliš dlouho jsi čekal, Carruthersi,“ řekl nahlas.

Kolt v jeho ruce zaburácel. Šest výstřelu padlo tak rychle za sebou, že skoro splynuly v jeden. Bílý přízrak na zdi a po zahřmění výstřelů bylo ještě slyšet drnčení padajících střepin skla.

Mauer rozžehl petrolejovou lampu a zadíval se na rozstřílené zrcadlo. Položil kolt a dal se do smíchu.

„Nervy,“ řekl si. „Co ty ztracený nervy dovedou z člověka udělat!“

Ještě chvíli seděl na kraji postele a díval se na střepy, které zůstaly v rámu bývalého zrcadla.

Jeho pohled sklouzl na dveře. Viděl, jak klika jde pomalu dolů, jako když z druhé strany někdo chce otevřít. Pak se zase prudce zvedla, jako kdyby ji někdo rychle pustil.

Mauer seděl strnule, všechno se v něm křečovitě napjalo. Civěl na kliku, ale ta už se nepohybovala. Za několik minut se rozhodl zhasnout lampu. Musel spát. Měl tak těžká víčka, že už mu teď bylo docela jedno, jestli za dveřmi někdo je nebo ne..

Právě když sahal pro lampu, aby ji zhasnul, někdo zaklepal.

„Kdo je?“

Žádná odpověď. Tiché pravidelné klepání se ozvalo znova.

Když tak Mauer naslouchal, napadlo ho, že Blackburn měl možná přátele nebo příbuzné, kteří ho teď chtějí pomstít.

Vstal a z pouzdra vytáhl druhý kolt. Po špičkách šel ke dveřím, chvíli tiše čekal, pak jediným pohybem odemkl a prudce otevřel.

Nic.

Krátká chodbička byla prázdná.

Mauer tam znova nahlédl, a pak přibouchl dveře, zamknul a šel si lehnout, aniž by však dal revolver z ruky.

Opět klepání. Mauer nevstal, jen poslouchal. Když se to opakovalo potřetí, vyskočil vztekle z postele a zařval: „Hrome, já vím, že tam někdo je“ Pojď a ukaž se!“

Dvoje protější dveře na chodbičce se malinko pootevřely, a Mauer stojící se zkřivenou tváří na prahu svého pokoje, vypálil dvě rány, každou na jedny dveře. To už ale někdo oboje dvoje dveře přibouchl, a teď lítaly z jejich rámů třísky.

Jakmile zazněly výstřely v tomtéž okamžiku povolilo jeho vnitřní napětí. Mauer se cítil prázdný, jako vypumpovaný. Opřel se o veřeje dveří.

„Je mi – je mi to líto,“ blekotal. „Jde o nedorozumění, pánové. Nic si z toho nedělejte, byla to pitomost a moc mě to mrzí.“

Klopýtal zpátky do svého pokoje, zamknul dveře a vyčerpaně se o ně opřel. Únava na něm ležela jako olovo. Oči ho tak pálily, že je s námahou udržel otevřené. Musím už konečně spát, myslel si. Jestli nebudu spát, tak úplně zcvokatím.

Belhal se k posteli a už se na ni chtěl svalit, když uslyšel nějaký nový hluk.

Tentokrát si byl jist. Byly to kroky venku v předsíni. Blížily se k jeho dveřím. Teď Mauer zřetelně viděl, jak se pohnula klika. Někdo za ni bral, chtěl otevřít. Cítil, jak mu na těle naskočila husí kůže. Zvedl kolt a zasípal: „Vy mě budit nebudete! Necháte mě spát! Donutím vás k tomu!“

Vypálil zbývající čtyři rány do dveří. Otvory vytvořily skoro přesný čtverec a byly tak ve výši prsou.

Několik vteřin bylo venku úplné ticho, pak nastal hluk. Někdo otvíral a zase zavíral dveře, po schodech a v předsíni pobíhali lidé.

Mauer seděl na posteli a naslouchal, přisunul ke dveřím nízký, ale těžký prádelník a na něj položil masivní židle.

Za několik minut se ozvalo klepání. Hlasitě, prudce, jakoby netrpělivě. Někdo energicky volal: „Otevřít! Otevřít!“

„Dovnitř nemůžete,“ mumlal spíš pro sebe Mauer. „Dovnitř nemůžete a ve spánku mi taky bránit nebudete.“

Venku se někdo plnou váhou vrhl proti dveřím, až to v zámku zapraštělo. V předsíni teď mluvili jeden přes druhého.

Mauer viděl, že dveře začínají povolovat. Rychle přivlekl i postel a pracně ji postavil tak, aby plnou váhou spočívala na prádelníku a byla rovněž opřena o dveře. Pak klidně, s důkladnou pečlivostí nabil oba kolty, postavil se do rohu pokoje a pozoroval dveře a kusy nábytku, jimiž se zatarasil. Venku se do dveří opírali s velkou silou. Mauer viděl, že se nábytek začíná kymácet, najednou se ozval praskot a dveře už jenom z části visely ve stěžejích.

Na prahu se objevil muž, kterého Mauer nikdy předtím neviděl. Za ním se tísnili zaměstnanci hotelu a ještě několik mužů. Vypadali trochu ulekaně a ustrašeně. Mauer se na ně usmíval.

Ten první muž, vysoký, skoro holohlavý chlapík s ospalýma očima se zeptal: „Co se tu děje? Proč se střílelo?“

„Nechte mě,“ řekl Mauer. „Blackburn měl svou šanci. A zrovna tak všichni ostatní, s kterými jsem se střílel. Nedovedli to holt tak dobře jako já. Jak by taky mohli! Střelba je moje zaměstnání. Zrovna tak jako každý profiboxer porazí amatéra, tak taky proti mě s revolverem nemůže nikdo obstát. Teď mne nechte a řekněte taky ostatním, aby sem nechodili a nerušili mne.“

„Odlož ty revolvery,“ řekl ten velký muž. „Chceme s tebou mluvit.“

Mauer viděl, že ten chlapík má v ruce kolt čtyřiačtyřicítku a jde teď přímo k němu.

Mauer dvakrát vystřelil. Cizímu muži se zvrátila hlava, revolver mu vypadl z ruky a pak se zhroutil k zemi.

Mauer byl tak unaven, že stěží vnímal, co se děje. Mechanicky šel ke dveřím, tu však jacísi dva muži odstrčili ze dveří hotelové zaměstnance a vytrhli z pouzder své kolty.

„Jděte pryč a nechte mne spát,“ nezúčastněně řekl Mauer. Zahlédl, jak v rukou těch dvou se něco zablesklo, chtěl se zastavit, ale nešlo to. Něco ho nutilo jít vpřed.

Pak se stalo totéž, co ho dnes večer už jednou trochu zmátlo; v místnosti najednou všichni a všechno zmizelo a on tu stál sám mezi čtyřmi holými stěnami. Ani okno, ani dveře tam nebyly. Ale slyšel výstřely.

Opuštěná nehostinná místnost se najednou převrátila a Mauer měl komický pocit, že je přilepen ke stropu a dívá se dolů.

Najednou byli cizí muži zase v pokoji, dívali se na sebe a mluvili spolu, jako kdyby tu on vůbec nebyl.

Jeden z mužů byl ten zarostlý vozka, se kterým hrál v saloonu karty.

„Hrome,“ řekl ten vousáč. „Pět ran dostal, než padl. Pět děr v těle! Říkal mi, že pětka je jeho šťastný číslo. Tady vidíte, jak se člověk může mejlit.“

6. Poslední Láhev

Stanley Ellin

Seděl jsem na terase kavárny v Rue de Rivoli – a jen jsem se trochu porozhlédl, spatřil jsem u jednoho stolu mladou dámu. Znal jsem ji. Byla to Sophie Kassoulasová krásná Řekyně. I ona mě zahlédla. Usmála se, vstala a šla rovnou k mému stolu. Vzpomínky na nedávnou minulost se mi v tom okamžiku vynořily v hlavě.

Začalo to jednoho slunného dne, asi tak před rokem…

V Rue de Berri, kde měla moje firma Broulet & Drummond své kanceláře, mě vyhledal muž, který se jmenoval Max Marechal; věděl jsem o něm, že vydává časopis Cave, odborný malý časopis zabývající se výhradně vínem.

Marechal seděl proti mně a já cítil, jak je mi nesympatický. Měl tak ke čtyřicítce, byl bezvadně oblečen, takový nějaký celý hladký byl ten člověk, jako uhoř. Přišel prý ke mně kvůli interview – chtěl uveřejnit řadu článků a ptal se tudíž známých znalců na jejich mínění o nejlepších a nejznámějších druzích a ročnících vín. Sám vínům rozuměl, o tom nebylo sporu. Na závěr našeho rozhovoru mi ještě položil otázku:

„Jste toho názoru, že existuje víno, jemuž by bylo možno dát přívlastek, že je bez konkurence?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Snad jenom na jeden ročník by se to dalo vztahovat. Sám jsem ho ovšem nikdy neochutnal, ale prý se nikdy nikde lepší víno už neurodilo. Je to samozřejmě víno z Burgundska, z jednoho malého statku, který však už nikdy víc takové víno nevyprodukoval. Zajisté víte, které mám na mysli…“

„Myslím, že ano.“ V Marechalových očích se objevil zvláštní lesk, jakási vášeň. „Mluvíte zřejmě o proslulém Nuits Saint-Oen, ročník 1929. Je to tak?“

„Ano.“

Marechal pokrčil rameny. „Ale co je nám to platné – neznám nikoho, kdo by to víno už ochutnal a kdo by byl vůbec jedinou láhev toho vína aspoň viděl. Je to smutné, ale o zbytcích tohoto na světě nejproslulejšího ročníku se už mluví jako o legendě. Kdyby byla zbyla aspoň jediná láhev…“

„A proč jste si tak jist, že už žádná neexistuje?“ zeptal jsem se pana Marechala.

„Proč?“ Muž se na mě podíval s útrpným úsměvem. „Můj milý pane Drummonde, protože to prostě není možné, aby existovala. Není to tak dávno, co jsem sám byl na onom malém statečku v Saint-Oen. A tam mi vyprávěli, že vína ročníku l929 měli pouhých pět set lahví. Představte si – jen pět set, víc ho prostě nebylo. A, od té doby uplynula desetiletí. Tisíce a tisíce znalců by za to dalo nevím co, kdyby měli možnost ten ročník ochutnat. Jsem o tom přesvědčen, že i ta poslední láhev byla vypitá už před mnoha léty.“

Vlastně jsem mu to nechtěl říct, ale podráždil mě ten jeho suverénní tón.

„Obávám se, že vaše domněnky a propočty neodpovídají skutečnosti, pane Marechale,“ řekl jsem s trochou ironie. „Mám totiž jednu láhev Nuits Saint-Oen ročník 29; ta láhev leží ve sklepě mé firmy.“

Ta slova na něj zapůsobila jak úder hromu. Vyvalil oči, pootevřel ústa, díval se na mě jako na nějaké zjevení. Pak se však v jeho očích objevila nedůvěra.

„Vy si děláte legraci, že?“ řekl nakonec..Jinak to nemůže být. Vždyť jste mi před chvíli sám řekl, že jste to víno nikdy neochutnal, a teď tvrdíte, že…“

„Loni, když zemřel společník firmy pan Broulet, našel jsem mezi jeho soukromým majetkem ve sklepě onu láhev.“

„A to jste nikdy neměl to pokušení ji otevřít?“

„Odolal jsem pokušení. Víte – víno je už nebezpečně staré. A bylo by nanejvýš bolestné, kdybych musel zjistit, že už je zkažené.“

„No ne!“ vykřikl Marechal a spráskl přitom ruce. „Inu, vy jste Američan, to je to – Francouz by takhle rozhodně nejednal. Pane Drummonde – kolik chcete za tu láhev?“

„Nic. Není na prodej.“

„Vy ji musíte prodat!“ Marechal ta slova téměř křičel, vůbec se nedokázal ovládnout.“Nechci vám nic předstírat, pane Drummonde. Podívejte se, já nejsem žádný boháč a vy za to víno můžete dostat nejmíň tisíc franků, neli dva tisíce. Já si to ovšem nemohu dovolit zaplatit takovou sumu, znám však někoho, kdo by to milerád zaplatil. Je to pan Kyros Kassoulas, jistě jste už to jméno slyšel, že?“

Kyros Kassoulas byl jeden z nejbohatších mužů na kontinentě a ačkoli žil hodně v ústraní, znal jeho jméno kdekdo.

„Zajisté,“ odpověděl jsem.

„A víte, co je dnes jeho vůbec jediným zájmem?“

„Ne.“

„Víno, pane Drummonde. Víno! Je vynikajícím znalcem vín. Proto také jsem ho mohl přemluvit, aby financoval vydávání odborného vinařského časopisu.“

„A k tomu, abyste se stal šéfem toho časopisu, že ano?“

„Tak jest, pane Drummonde. Jsem mu za to samozřejmě velmi vděčen. Pan Kassoulas je mi však zase vděčný za to, že jsem ho zasvětil do tajemství vína. Mezi námi, pane Drummonde, ten člověk neměl předtím o víně ani potuchy – a dnes je jedním z nejlepších znalců ve Francii, ne-li v celé Evropě. A chápete, co to znamená být s ním v obchodním spojení? Vy jste obchodník s vínem a sám taky velký znalec, mělo by to pro vás nemalý význam seznámit se s Kasoulasem. Za tu láhev by vám dva tisíce franků jistojistě vyplatil.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Musím vám, pane Marechale, znovu opakovat, že víno není a prodej. Proto také nemůže být řeč o nějaké určité sumě.“

„Vy ale musíte přece říct cenu!“

Tohle už bylo přespříliš. Ten člověk mě nejen přemlouval, ale přímo mi poroučel.

„Dobrá,“ řekl jsem ostře. „Sto tisíc franků! Přičemž nedávám žádnou záruku, že víno je vůbec poživatelné. Sto tisíc franků. Ani o frank méně.“

„Ach,“ vykřikl vztekle, „tak vy opravdu to víno nechcete prodat! Člověk by se zlostí přímo zalkl! Když si pomyslím…“

Najednou přestal mluvit. Zbledl jako stěna a začal lapat po vzduchu. Celý se náhle v křesle zhroutil a rukou se chytil za srdce.

„Srdce,“ sténal. „Ne, ne, nechte mě – počkejte – mám lék…“ Vyndal z kapsy tubičku a já mu pomohl vysypat z ní jednu bílou tabletku. Nitroglycerin. Dal si ji pod jazyk a nechal ji tak rozpustit.

„Zavolám lékaře,“ nabízel jsem a chtěl jsem hned telefonovat. Marechal však vrtěl odmítavě hlavou.

„Ne, nevolejte! Za chvíli budu v pořádku. Jsem na takovéhle záchvaty zvyklý. Nitroglycerin mi vždycky pomůže.“

Jeho tvář dostávala pomalu barvu, zlepšilo se dýchání, záchvat zřejmě rychle pominul.

„Měl byste být ale opatrnější. Když nemáte v pořádku srdce, tak byste se neměl vůbec rozčilovat.“

„Ano, to máte pravdu. Ale prosím vás. Copak se může člověk udržet, když se najednou dozví o tom legendárním víně, ale nemůže nic udělat… Ach, promiňte – máte plné právo si tu láhev nechat a neprodávat ji.“

„Ovšem,“ řekl jsem.

„Prosím vás, udělejte mi aspoň jednu radost. Když už to víno nemohu pít, aspoň bych ho chtěl vidět. Víte, mít ten požitek, že tu poslední láhev, která snad na světě vůbec je, mohu držet ve vlastních rukách…“

Konečné proč ne, pomyslel jsem si. Sklepy firmy Broulet & Drummond nebyly tak daleko. Zavezl jsem ho tam.

Pozorně jsem sundal láhev z dřevěné šteláže a podal ji Marechalovi. Prohlížel si pozorně vinětu, zazátkování a barvu vína.

„Je v dobrém stavu,“ řekl za chvíli.

„To ještě nic neznamená,“ odpověděl jsem mu. „Každé víno má jen určitou dobu svého – abych tak řekl – života.“

„Ovšem. Vypadá však to víno dobře, a to je nesporně dobré znamení.“ Držel láhev proti světlu a znova se díval na jeho barvu. „Zdá se, že na dně lahve je nepatrná usedlina, což je docela normální. Nezapomeňte, pane Drummonde, že slavná burgundská vína vydrží padesát i více let.“

Vrátil mi láhev velice nerad. Oči se mu nepřirozeně leskly – ano, bylo mi jasné, že Marechal byl vinařským fanatikem. Ze sklepa jsem ho musel táhnout skoro násilím.

Venku jsem se s ním rozloučil.

„Ještě vám zavolám,“ vnucoval se mi. „Snad bychom mohli příští týden spolu poobědvat, byl bych velmi rád.“

„Je mi líto,“ řekl jsem suše, „ale koncem tohoto týdne letím do New Yorku.“

„Och, to je škoda! Prosím vás, zavolejte mi, až se vrátíte.“

„Milerád,“ lhal jsem.

Nebylo možné se Marechala zbavit. Nejspíš podplatil některou z mých sekretářek, protože jen jsem se vrátil ze Spojených států, už zvonil na mém stole telefon a Max Marechal mě zdravil jako starého známého. Zval mě na oběd do Société de la Cave, což byl elegantní klub, v němž se scházeli především znalci a milovníci vína. Presidentem tohoto klubu – jak mi sdělil Marechal – nebyl nikdo jiný než právě Kyros Kassoulas, a prý se těší, že se se mnou seznámí.

Chtěl jsem nejprve odmítnout, ale pak zvítězila moje zvědavost. Kyros Kassoulas byla opravdu proslulá osobnost, toužil jsem ho poznat.

Seznámili jsme se při onom obědě, a musím konstatovat, že jsme si výborně rozuměli. Vlastně to bylo pochopitelné – byl to velice inteligentní muž a pokud šlo o vína, opravdový fanatik. Měl obrovský zájem o nejrůznější druhy, kvality, ročníky, o jejich historii, prostě o všechno, co s vínem souviselo. A já mu o všech těch věcech mohl říci víc než kdokoli jiný, dokonce víc než Marechal, jak mě ujistil sám Kassoulas.

Bylo mu kolem padesáti, byl malý, měl široká ramena, ostře řezaný obličej, energickou bradu a velké odstálé uši. Byl vlastně hodně ošklivý, ale ta jeho ošklivost skoro přitahovala.

Nakonec se řeč samozřejmě stočila na Nuits Saint-Oen. Řekli mu cenu. Sto tisíc franků – poznamenal s nepatrným úsměvem – je trochu moc. Ještě tak dva tisíce franků, s tím by se dalo souhlasit…

„Jenže to víno stejně nechcete prodat. Ostatně – myslíte, že by se ještě dalo pít?“ Kassoulas se stále příjemně usmíval.

„To vám při nejlepší vůli nemohu říct. To víno tehdy, v roce l929 v Saint-Oenu uzrálo velmi pozdě, je tedy možné, že vydrží déle než ostatní. Ale stejně dobře se může taky zkazit. A to je vlastně důvod, proč nechci láhev otevřít. Nedopřeju ovšem to potěšení ani nikomu jinému. Takže láhev zůstane navždy jakýmsi pokladem. Kdybychom chtěli odhalit tajemství, je možné, že by to skončilo zlým rozčarováním.“

Tohle Kyros Kassoulas chápal. Když mě pak zval, abych strávil víkend na jeho panství nedaleko Saint-Cloud, ujistil mě, že mu jde čistě o mou společnost a ne o to, aby měl další možnost přemlouvat mě k prodeji proslulé láhve. Řekl mi, že se o ni už ani nezmíní, jenom mě prosil, abych mu slíbil přednostní právo na koupi v případě, že bych se přece jen někdy rozhodl jí prodat. To jsem mu slíbil.

Strávil jsem pak opravdu krásný víkend na jeho statku. A následovaly pak další víkendy. Byl to ohromný statek, opravdové panství s desítkami služebníků.

Kdo mě však nejvíc udivoval, to byla Sophie Kassoulasová, Kyrosova manželka. Bylo to mladé děvčátko, které mohlo být daleko spíš jeho dcerou než ženou. Byla nesmírně mladá, ochotná, skutečná kráska se svou bledou pletí a hlubokýma černýma očima. Byla také velmi skromná a ostýchavá. Za poměrně krátkou dobu jsem se stal přítelem Kyrosovy rodiny. Jednoho dne mi také Sophie vyprávěla, jak došlo k jejímu sňatku s Kyrosem Kassoulasem. Sophie byla jeho vzdálená sestřenice, z jakési horské vesničky u nich v Řecku. Její rodiče byli velmi chudí, Sophie byla vychována v klášterní škole. Při jedné velké rodinné schůzce v Aténách poznala Kassoulase. A krátce nato se vzali. Byla a je – to zdůrazňovala – jednou z nejšťastnějších žen na této Zemi.

Její slova a veškeré to ujišťování však vyznívalo poněkud křečovitě, jako by zoufale chtěla přesvědčit sama sebe o svém štěstí. A zdálo se mi, že má před Kassoulasem přímo smrtelný strach. Jakmile k ní prohodil sebemenší poznámku, vyděšeně sebou trhla; Kyros s ní jednal sice zdvořile, ale byla to taková ledová zdvořilost, která, zdálo se mi, Sophii přímo drtila.

Mně to bylo velmi nepříjemné, zvlášť tehdy, když Sophie byla smutná a když se Marechal snažil ji utěšovat. A zdálo se mi, že ty chvíle, kdy se Marechal hrál na utěšovatele, byly stále častější.

Kassoulas o svém manželství nehovořil, jen jednou udělal takovou nepřímou zmínku. Bavili jsme se tehdy o víně Volnay-Caillerets ročník l955, které Kassoulas koupil a které se ukázalo jako nijak zvlášť dobré.

„Neměl jste je kupovat,“ řekl jsem. „To byla chyba.“

Kassoulas zavrtěl hlavou. „Ne,“ odpověděl, to nebyla chyba, pane Drummonde, to bylo pouze riziko, které jsem schválně podstoupil. Víte – já nedělám chyby.“ Znělo to velmi sebevědomě. Hned se však poopravil: „Vlastně ano, jedné chyby jsem se dopustil. Když se muž žení, nemá si brát ženu, která je ještě skoro dítě…“

Nedokončil tu větu, ale mně bylo jasné, co měl na mysli.

V průběhu několika příštích měsíců se ukázalo, že Kassoulas dovede držet slovo. Za celou dobu se přede mnou o Nuits Saint-Oen ani nezmínil.

Najednou však se stalo něco, co mě velmi překvapilo. Jednoho deštivého prosincového dne mi sekretářka oznámila návštěvu pana Kyrose Kassoulase. Nikdy předtím u mě nebyl.

Doprovázel ho Marechal a ten byl velmi nervózní, rozčilený. A sotva jsme se pozdravili Marechal hned spustil: „Jde o tu vaši láhev, pane Drummonde. Jistě si pamatujete, že jste za ni určil cenu sto tisíc franků.

„To byl ovšem jenom žert,“ řekl jsem s úsměvem.

„Chcete něco slevit?“ zeptal se hned Marechal.

„Ne.“

„Jste tvrdým obchodníkem, pane Drummonde. Jsem ale rád, že vám mohu slíbit, že pan Kassoulas je připraven zaplatit vám stanovenou cenu.“ A. Marechal přímo zářil. Podíval jsem se na Kassoulase jako na člověka, který to nemá v hlavě docela v pořádku, ale než jsem mohl něco říci, vyndal Kassoulas z kapsy šek a vtiskl mi ho do dlaně. Jeho tvář vyjadřovala naprostý klid, skoro lhostejnost. Podíval jsem se na šek. Sto tisíc franků! To znamenalo skoro dvacet tisíc dolarů.

„To je přece směšné,“ vypravil jsem ze sebe konečně..Nemohu ten šek přijmout.“

„Musíte,“ vykřikl rozčileně Marechal.

„Je mi líto, ale jako obchodník s vínem vím, že neexistuje na světě víno, které by stálo sotva zlomek toho, co mi dáváte. A navíc není ani jisté. Jestli je to víno vůbec poživatelné.

„Vidíte,“ vmísil se do hovoru Kassoulas, „možná, že to je právě příčina, proč za ně chci zaplatit takové peníze. Chci se prostě sám přesvědčit, jestli se dá pít či ne.

„Prosím – je-li tohle důvod…“ řekl jsem, ale Kassoulas mě hned přerušil.

„Ale ne, pane Drummonde, to není skutečný důvod. Řeknu vám pravdu. Vaše víno mi pomůže vyřešit jeden důležitý problém. Páté výročí mojí svatby je totiž přede dveřmi. Moc jsem přemýšlel, jak bych to se svou manželkou měl oslavit.A náhle jsem dostal nápad. Není ten den vhodnou příležitostí k tomu, abychom otevřeli poslední láhev Nuits Saint-Oen a přesvědčili se, jestli je i po tolika letech stále nejlepším vínem, jaké se kdy na světě urodilo?“

Ano, tenhle důvod jsem uznával. Strčil jsem šek do kapsy – konec konců jsem obchodník, který prodává víno a snaží se na něm co nejvíc vydělat.

Slavnostní večeře se měla konat za týden na statku v Saint-Cloude, a kromě Marechala jsem byl pozván i já.

Někdy uprostřed týdne jsem se sešel u oběda s paní Sophii Kassoulasovou. Telefonovala mi a prosila, abych s ní šel do nějaké tiché restaurace na oběd. Že se mnou musí nutně mluvit a že je to nesmírně důležité.

Přišla rozčilená a jakoby vystrašená.

„Pane Drummonde,“ začala sotva se posadila, „vy jste jediný, koho mohu prosit o pomoc – pomůžete mi?“

„Milerád, ale řeknete mi v čem, oč jde?“

„Ach, je to pro mě velmi těžké, vůbec nevím, jak vám to mám říct. Víte – já – já si cosi začala s panem Marechalem. A Kyros na to přišel.“

Tohle mi bylo velmi nepříjemné. Být zatažen do nějakého manželského trojúhelníku – ne, po tom jsem ani trochu netoužil.

„Madame,“ řek] jsem po krátkém rozmyšlení,“ tu záležitost si budete muset vyřešit s manželem sama. Nezlobte se, ale mně do toho nic není.“

„Och, prosím vás,“ škemrala se sepjatýma rukama. „Kdybyste mě pochopil…“

„Nevím, co bych měl pochopit.“

„Mnoho, mnoho! Já jsem se nechtěla za Kyrose provdat, nehledě k tomu, že jsem byla ještě příliš mladá. Ale moji rodiče mě k tomu donutili, byla jsem bezmocná. A od samého začátku bylo pro mě to manželství hotovým peklem. Pro Kyrose je ta láhev vína, kterou od vás koupil, daleko cennější než já. Max však… Každá žena potřebuje uznání a lásku. Já však nesmím přivést Maxe do neštěstí. Kyros všechno ví, a proto se Max ocitá ve strašně nebezpečné situaci.“

„Jak jste na tohle, prosím vás, přišla? Vyslovil snad váš manžel nějaké vyhrůžky?“

„Ne.“ odpověděla. „Vůbec se o celé té záležitosti ani slůvkem nezmínil. Ale já cítím, že všechno ví. V posledních dnech se úplně změnil, také utrousil několik poznámek, které se sice týkaly jen a jen oné lahve vína, kterou od vás koupil, ale já jsem cítila zvláštní podtón v jeho poznámkách. Proto vás prosím o pomoc. Ta láhev vína stojí v jednom pokoji, nikdo do něho nesmí vstoupit. Prosím vás, je možné otrávit víno, aniž by láhev odzátkoval? Povězte mi to, vy přece rozumíte takovým věcem.“

„Ale prosím vás: Vy si vážně myslíte, že váš manžel chce Maxe otrávit?“

„Neznáte Kyrose. Vy nevíte, čeho je schopen!“

„Dokonce snad i vraždy?“

„Ano, dokonce i vraždy, jestliže stoprocentně ví, že se mu nemůže nic stát. V naší rodině se vypráví, že jako mladík zabil Kyros jednoho člověka, a to jenom proto, že ho ten muž ošidil o něco málo peněz. Policie nikdy nevypátrala, kdo byl vrahem.“

V tom okamžiku jsem si vzpomněl na slova, která mi Kassoulas už nejednou řekl – že je totiž ochoten podstoupit riziko, stojí-li mu ta věc za to. Přeběhl mi mráz po zadech.

„Madame,“ řekl jsem, „na vaši otázku mohu odpovědět. Váš manžel určitě nemá v úmyslu pana Marechala otrávit. Ledaže by chtěl otrávit nás všechny. Nezapomínejte, že jsem pozván i já.“

„A co když Maxovi nasype něco do sklenice?“

„To není možné. Uvažujme logicky: Nebude-li víno už poživatelné, to jest nedá-li se už pít, Max to okamžitě pozná a nebude ho pít. Ostatně – proč si o tom všem nepohovoříte přímo s Maxem?“

„To už jsem udělala, ale on se mi vysmál. Víte, je po tom víně jako posedlý, musí je vyzkoušet a nic mu v tom prý nemůže zabránit.“

„To je pochopitelné,“ musel jsem jí dát zapravdu. Chtěl jsem však debatu o celé té věci co nejrychleji skončit. „Myslím, že Max má pravdu, že si to všechno skutečné jen namlouváte. Mohu-li vám dát dobrou radu, pak – chovejte se k svému manželovi docela normálně, jako kdyby se vůbec nic nestalo. Vaše intimní vztahy k panu Marechalovi musí ovšem ihned přestat.“

Domnívám se, že za daných okolností to bylo to jediné, co jsem jí mohl poradit.

„Toho večera u Kassoulasových jsem se necítil ve své kůži. Věděl jsem totiž příliš mnoho. Ale když jsem zjistil, že pani Kassoulasová je klidná a počíná si skutečně jakoby se nic nestalo, ulevilo se mi. Kassoulas a Marechal se k sobě navzájem chovali jako vždycky.

Jakmile jsme zasedli ke stolu, Kassoulasova pozornost byla upřena výhradně k láhvi Nuits Saint-Oen, která stála před nim na stole.

Dva obtížné úkoly musel totiž Kassoulas splnit. Za normálních okolností má takové proslulé víno jako tenhle devětadvacátý ročník po otevření určitou dobu stát, až se na dně ustálí usazenina, a pak se má víno přelít do karafy. Tím se má jednak zabránit tomu, aby ve víně zůstaly zbytečky korku a usazeniny, jednak se má přelitím víno provětrat.

Kassoulas však rozhodl, že bude víno nalévat přímo z láhve. Čímž ovšem na sebe vzal obtížný úkol otevřít láhev tady u stolu.

Jakmile jsme usedli, Kassoulas se do tohoto úkolu hned pustil. Pozorovali jsme ho, jak jistým, pevným hmatem uchopil láhev a špičku vývrtky nasadil přesně doprostřed korku. Pomalu zavrtával vývrtku do zátky, a potom zvolna a pravidelným tahem vytáhl korek.

Držel pak zátku u nosu a soustředěně k ní přičichával. Za chvíli mi ji beze slova podal.

„Je vyloučeno takhle něco poznat, podle korku se nedá nic zjistit,“ řekl jsem a podal jsem korek Marechalovi.

„Jen na vínu záleží,“ řekl rozčileně, „jen a jen na vínu! Za hodinku budeme už všichni vědět, jak to s tímhle slavným ročníkem vlastně je. Och, bože – to bude ale dlouhá hodina!“

Začalo se vozit jídlo. Vína, která Kassoulas k jednotlivým chodům zvolil, byla opravdu vhodná a samozřejmě prvotřídní kvality – Chablis a Muskadet.

Teď jsem začínal být i já rozčilen. Upíral jsem zrak na láhev, která stála otevřená před mým hostitelem. Doba čekání se mi zdála nekonečná.

Koho asi Kassoulas poctí tím, aby ochutnal první doušek? Sám jsem teď nevěděl, jestli bych z toho měl radost, kdyby volba padla na mě.

Max Marechal byl v tváři celý rudý, oči se mu leskly, čelo měl pokryté potem. Byl velmi rozčilen.

Konečně přišel na stůl hlavní chod. Když už před každým z nás stálo jídlo, dal Kassoulas znamení hlavnímu sloužícímu a ten dal pokyn, aby ostatní číšnici opustili jídelnu.

Vrchol večera měl tedy začít.

Kassoulas uchopil láhev. Pomalu a opatrně ji zvedl nad stůl. Držel ji pevně v ruce, paži měl nataženu před sebe asi ve výši očí.

„Pane Drummonde,“ řekl slavnostně, „měl jste pravdu.“

„Že jsem měl pravdu?“ opakoval jsem nechápavě. „Co tím myslíte?“

„Měl jste pravdu, když jste se zpěčoval odhalit tajemství této láhve. Kdybych ji otevřel, bylo by nanejvýš bolestné, kdybych musel zjistit, že už je víno zkažené – řekl jste jednou. Měl jste pravdu a mně je teď všechno jasné. Nemám odvahu k tomu, abych zjistil, půjde-li o fiasko nebo ne.“

Marechal se třásl netrpělivostí.

„Teď už je pozdě!“ vykřikl. „Láhev je přece už otevřená!“

„Přesto je tu jedno řešení tohoto problému,“ odpověděl klidně Kassoulas. „Dobře se teď dívejte, Marechale, dávejte, prosím, dobrý pozor!“

Pomalu nahnul láhev. Poodstoupil od stolu a – takřka kapku za kapkou – vyléval nesmírně cennou tekutinu na koberec. Kaluž byla větší a větší, vína z láhve pomaloučku ubývalo. Už za několik málo vteřin zápasil zsinalý Marechal s dechem. Sophie Kassoulasová zoufale vykřikla.

„Maxi! Kyrosi, proboha zadrž! Přestaň! Což nevidíš, co jsi způsobil?“

Byla k smrti vyděšena. Marechalův stav byl vážný. Jeho tváře byly popelavě šedé, na čele mu vyrazily krůpěje potu, ústa měl otevřena, oči, jejichž pohled byl upřený na láhev, mu div nevylezly z důlků.

„Josef,“ oslovil Kassoulas jakoby nezúčastněně jediného služebníka v jídelně, „postarejte se o pana Marechala. Lékař zdůrazňoval, že pan Marechal se při srdečním záchvatu nesmí hýbat.“

Josef přiskočil k chorému a přitiskl ho na židli.

„V jeho kapse,“ volal jsem, „jsou tabletky! Nitroglycerin!“

Bylo však už pozdě. Marechal se oběma rukama chytil za prsa, celé tělo mu najednou ochablo, hlava se mu zvrátila dozadu, skelný pohled očí se upřel na strop.

Marechalovi už nebylo pomoci. Zdálo se, že Sophie Kassoulasová omdlí. Chytil jsem ji pod paží, odvedl ke křeslu a pak jsem jí dal napít trochu Chablisu.

Zděšeně se dívala na svého manžela.

„Tys věděl, že ho to zabije,“ šeptala. „Proto jsi to víno koupil. To byl jediný důvod.“

„Sophie,“ odpověděl Kassoulas chladně, „nevíš, co mluvíš. Ušetři mého hosta a odpusť si své sentimentální výlevy.“ Obrátil se pak ke mně. „Je to smutné, že slavnostní večeře takhle skončila, pane Drummonde. Ubohý Max. Stal se obětí své vášně a svého temperamentu. Pojďte, vyprovodím vás.“

Sedl jsem do svého vozu a odjel ze Saint Cloudu do Paříže. Nebyl jsem schopen klidně přemýšlet. Věděl jsem pouze, že jsem byl svědkem vraždy a že jsem proti tomu nemohl nic dělat. Absolutně nic. Kyros Kassoulas se Marechalovi pomstil. Ta pomsta ho stála sto tisíc franku.

Byl jsem přesvědčen, že Sophie Kassoulasová ještě tutéž noc opustila svého manžela. O Kyrosovi Kassoulasovi jsem od té doby neslyšel.

A teď jsem tu seděl se Sophií Kassoulasovou v kavárně na Rue de Rivoli. Za tu dobu, co jsem ji neviděl, se hodně změnila. K svému prospěchu. Z mladé, nesmělé holčičky se stala mladá sebejistá žena. Nejspíš našla konečně muže, jakého potřebovala. Asi čtvrt hodinky jsme spolu hovořili o všem možném, jenom o té nešťastné události jsme se ani slůvkem nezmínili. Pak se Sophie najednou podívala na hodinky, vstala a podala mi ruku na rozloučenou.

„Je mi moc líto, ale musím už opravdu jít. Víte, mám schůzku s Kyrosem a…“

„S Kyrosem?“

„Ano, Kyros je přece mým manželem.“ Paní Kassoulasová se divila mému údivu.

„Tak vy jste stále ještě jeho manželkou?“ zeptal jsem se nechápavě.

„Ano, ovšem – a jsme spolu velmi šťastni. Tehdy, od onoho tragického večera, se mezi námi začalo všechno měnit – a změnilo se. Protože jsem konečně pochopila, že jsem pro něho znamenala víc než ona nesmírně cenná láhev Nuits Saint-Oen. A našla jsem pak odvahu, abych šla do jeho pokoje a řekla mu, co myslím a cítím. Pochopil mě a já jsem pochopila jeho.“

7. Vražda v garáži

Lawrence A. Hayner

Helena seděla na kraji postele a naslouchala, jak venku hučí vítr a jak dešťové kapky bubnují na okna. Natáhla ruku, aby zhasla stolní lampička, ale ruka ji jako by strnula ve vzduchu, když venku najednou zadul vichr a přibouchl vrata garáže. Zámek tam byl už dávno rozbitý, a tak se vrata při větru s nepříjemným boucháním stále otvírala a zavírala. Helena si povzdechla. Neusne, dokud se budou ozývat ty hrozné rány. A tak vstala, přes lehounké průsvitné pyžamo si oblékla župan a rozhodla se odejít do garáže. Slušelo jí to – Helena byla vůbec hezká žena, štíhlá, pružná, tak uprostřed třicítky.

Šla ven zadním východem, přes kuchyni. Dveře si nechala trochu pootevřené. Na prvních schodech vedoucích z verandy poněkud zaváhala, když ji studený vítr s deštěm zadul do tváří. Ach bože, kdyby byl doma manžel, aby se o tu mizernou garáž postaral! Pak vykročila na cestičku a drobnými krůčky spěchala ke garáži. Déšť ji pronikal až na kůži – proč si jenom nevzala nepromokavý plášť; napadlo jí – chvěla se zimou, a ruka, hledající na zdi garáže vypínač se viditelně třásla. Helena se otočila, aby se porozhlédla po nějakém vhodném materiálu, kterým by upevnila vrata garáže – vytřeštila oči, ale výkřik jí umřel v hrdle. Byla mrtvá dřív, než ze sebe vypravila jedinou hlásku.

Andrew Scott, policejní šéf obce, se sklonil nad hoblovací stolicí v garáži a pozorně prohlížel asi 60 centimetrů dlouhou zkrvavělou rouru. Dvěma uzoučkými okny nad hoblovacím stolem sem přicházelo trochu světla. Musel se hodně sklonit, aby na rouru dobře viděl, aniž by ji musel brát do ruky. Na jednom konci byla zřejmě uříznuta elektrickou pilou. I tenhle konec byl zakrvavený, ačkoli tady v tom místě pachatel rouru zřejmé držel. Scott se obrátil k jednomu z policistů, kteří se na druhém konci hoblovacího stolu zabýval. snímáním otisků prstů.

„Karle, až budeš s touhle prací hotov, odnes tady tu železnou rouru do města, do kriminalistické technické laboratoře. Ať tam kolegové zjistí krevní skupinu – ale pozor. Jde o krevní skupinu na obou koncích té roury.“

Policista přikývl a Scott přistoupil k vratům garáže. Mrtvou znali v obci jako Helenu Barnettovou; nikde nebyla v zaměstnání a její manžel Henry byl v tu dobu v Grove City, asi sto mil odtud. Scott už telefonicky uvědomil policii v Grove City. Fotograf udělal potřebné snímky a lékař dal mrtvolu dopravit sanitkou do márnice.

Z protějšího domu vyšel mladý policista s blokem v ruce. Na Scottův tázavý obličej sdělil: „Ptal jsem se v domech po obou stranách ulice, Andy, a nic jsem se nedověděl.“

Najednou za sebou uslyšeli jakýsi hluk a oba se otočili. Muž a žena vyšli zrovna z domu, který sousedil přímo s garáži. Žena měla v náručí psíka. Ještě než se Scott a Dave začali vyptávat, spustil muž mohutným basem: „Jmenuji se Dan Forman, pánové. A tohle je má žena Myra. Viděli jsme z okna policejní vůz a ambulanci tady před domem. Stalo se snad něco?“

Scott se představil a manžele Formanovy stručně informoval: „Paní Barnettová je mrtvá. Slyšel nebo viděl někdo z vás dnes v noci něco neobvyklého?“

Forman udiveně hvízdl. „Mrtvá? No to je hrozné! Tohle je opravdová ztráta pro celé sousedstvo. Víte, ona byla takříkajíc ozdobou celého okolí, jestli rozumíte, co myslím. Byla opravdu to, čemu se říká pastva pro oči.“ Muž to řekl s takovým zanícením, že už jen chybělo mlsné zamlaskání jazykem.

„Byla zavražděna.“ dodal Scott klidně. „Do jaké míry jste se se zavražděnou znal?“

Forman se zarazil, ta poznámka ho přivedla úplné z míry. „Zavražděna!“ Opakoval to slovo s nádechem hrůzy.

Teď najednou spustila žena. „Znali jsme ji jen tak zběžně,“ řekla ostře. „Nepatřila k naší společenské vrstvě. Její muž byl většinou pryč a ona tady brousila po okolí a pověsila se kdejakému mužskému na krk. Je vůbec div, že se jí už dávno něco nestalo.“ Její rty se sevřely v čárku, když se odmlčela.

„Kdejakému muži, paní Formanová? Znáte jména těch mužů, kterým se pověsila na krk, jak by říkáte?“

„Vím jenom, že běhala celý den po domě jen v noční košili, pane Scotte. Nevím ovšem, které muže si tam k sově zvala. Ale vím, co vím, a žádný ženatý muž tady v okolí nebyl před ní jistý. Jinak se obávám, že vám nemůžeme v ničem pomoci. Naše ložnice leží na opačné straně, a proto také jsme nemohli slyšet, co se v tom domě přihodilo.

Když její pronikavý hlas umlkl, přihlásil se o slovo ještě pan Forman. „Možná, že moje žena nemá tak docela pravdu, pane Scotte. Samozřejmě to nevím z nějaké osobní zkušenosti, to ne, ale jisté je, že se s ní její manžel dost hádal. Možná, že on o něčem ví.“

Když Scott pomalu kráčel k policejní budově, přemýšlel, kde a kdy viděl podobné divné manželské dvojice, jako byli Formanovi. V kanceláři ho informovali, že už kolegové v Grove City našli pana Henryho Barnetta, že mu pověděli o tragédii a on že se hned vypravil domů. Scott jen litoval, že nemohl vidět obličej pana Barnetta, když mu sdělili tu zprávu – leccos se dá totiž z tváře vyčíst. Když se vrátil policista Dave, hlásil: „Všichni Barnettovi sousedé tvrdí, že nic neviděli ani neslyšeli. Ale všichni hovoří o paní Barnettové velmi pěkně. A někoho jsem přivedl, Andy. Tommyho Hoffmana a jeho matku. Sousedé mi tam totiž Tommym vyprávěli – prý to není zrovna nějaké lumen, pokud jde o mozek, ale řekli mi, že by o garáži mohl vědět, protože se tam pořád potlouká kolem. Tak jsem ho vzal s sebou, ale jeho matka trvala na tom, že půjde s ním, tak jsou tu oba. Mám je sem předvést?“

Scott souhlasil. Žena byla malá, taková bezbarvá, měla hubený obličej s mnoha vráskami. Zato chlapec – učiněný obr. Čelo měl velice nízké, vlasy mu rostly těsně nad hustým obočím. Malá kulatá očka, těkající nervózně sem a tam, ostře řezaný obličej – prostě, vypadal jako zlý netvor, ten chlapec.

Náhle se začal chlapec smát a kýval hlavou. „ – brý den,“ řekl vesele.

Scott tu seděl jako přibitý a s ústy takřka dokořán. Pozdrav, který vyšel z úst toho obra – to byl hlásek malého dítěte, trošku pronikavý, ale jinak milý a přátelský. Zlý výraz tváře zmizel, Když se ten chlapec-obr usmíval, jako by najednou odhodil ošklivou masku.

„Tommy, znáš paní Barnettovou?“ obrátil se k chlapci s první otázkou.

Tommy se pořád u díval, ale teď prudce zavrtěl hlavou.

„Ale ano, Tommy, určitě ji znáš. Vždyť bydlí kousek od vás a tys u ní už párkrát byl,“ domlouval mu Scott.

„Jo – Helena. Chtěla, abych ji říkal Helena.Mám ji moc rád. Směl jsem si u nich v garáži hrát a někdy mi dala kakao.“

Chodils do garáže taky v noci? Třeba minulou noc, nebyls tam, Tommy?“

Často jsem tam chodil. Už nevím přesně kdy.“

Scott se zadíval na chlapcovu ruku. „Tommy, kde sis zranil prst? A kdy?“

Hoch svraštil čelo, jak úporně se snažil přemýšlet. A úsměv z jeho tváře zmizel. „To – nevím,“ zamumlal. A za chvíli dodal: „Jo – já šplhal v parku na strom.“

„Tommy, dávej teď dobrý pozor.“ Scott se k chlapci naklonil a pak mu řekl: „Včera v noci Heleně někdo moc ublížil. Tys ji měl přece rád. A ty bys jí přece neublížil, že ne?“

Chlapcovy ohromné ruce drtily čepici, v očích mu zablýskalo, najednou prudce vstal. A hlas, který teď zazněl z jeho hrdla, už nebyl dětský hlásek, ale zvučný, hluboký hlas muže. „Neudělal jsem nikomu nic – a chci jít pryč, protože se mi tady už nelíbí.“ A teď přeskočil hlas opět do dětského sopránu: „Chci domů!“

„Za chvíli, Tommy,“ řekl mu Scott. „Ale teď tady už nemusíš být, chci si promluvit s tvou matkou.“

Tommy se beze slova otočil a poslušně vyšel s Davem na chodbu. Scott se obrátil k paní Hoffmanové. „Povězte mi něco o svém synovi, pani Hoffmanová. Vím, že je trochu duševně zaostalý, ale – jak se to vlastně projevuje? Kolik je mu let?“

„Tommymu je devatenáct, ale duševně je na úrovni šesti-sedmiletého chlapce. Můj muž je mrtev, Tommy je moje všecko. Snad jsem ho měla poslat do ústavu, ale nepřenesla bych to přes srdce. Psychiatři mě ubezpečili, že Tommy je neškodný, taky se ještě nikdy nedopustil násilného činu. Ne, toho, co vy myslíte, by se Tommy nikdy nedopustil.“

Kapesníkem si otřela uslzené oči a Scott čekal, až se žena uklidní.

„Paní Hoffmanová, řekněte mi – chodí Tommy někdy večer ven? A nebyl venku právě minulou noc?“

Zhluboka se nadechla a znova sáhla do kabelky pro kapesník. Nemohu ho přece doma uvázat. Ano, včera v noci – byl venku, ačkoli tak hrozně pršelo. Nevím – já nevím, kde byl.“

Scott vstal. „Paní Hoffmanová, pochopte mě, prosím, ale já si tu musím Tommyho na nějakou chvíli podržet.“

Přikývla, unaveně vstala a šla ke dveřím.

„Dave,“ zavolal pak Scott policistu, „Tommy tu u nás nějaký čas zůstane. Vezmi mu otisky prstů.“

Scott si opět sedl za psací stůl a přemýšlel o tom chlapci. Bylo by možné, aby popadl nějakou železnou rouru a zabil? Anebo by jednoduše zabíjel svýma obrovskýma rukama a svou velkou silou? Že nebyl nikdy násilník a že je spíš dobrotisko? Ale Scott už nejednou zažil, jak se děti dovedou náhle rozvzteklit.

Později Scott vyslýchal Tommyho ještě jednou, ale nedopátral se opět ničeho. Za chvíli ho poslal zpátky do jeho cely a zahloubal se nad fotografiemi, které ležely na jeho psacím stole. Vyrušilo ho zaklepáni. přivedli k němu návštěvu.

„Jsem Henry Barnett. Prosím vás, řekněte mi, co se vlastně stalo? A Jak se to vůbec mohlo stát? Pořád tomu ještě nemohu uvěřit!“

V jeho hlase byla opravdová bolest Scott si ho chvíli mlčky prohlížel. Byl to štíhlý, hezky urostlý muž, dobře oblečený, s trochu prokvetlými vlasy. Klesl na židli, na kterou mu Scott ukázal, a sevřel hlavu do dlaní. Poslouchal, co mu Scott vyprávěl. Když ten skončil, bylo chvíli ticho, náhle však Barnett vyskočil, obličej mu zrudl a oči divoce žhnuly. „To ten kretén, kterého jsem potkal na chodbě, ten to udělal! Tisíckrát jsem Heleně domlouval, aby se k němu ani nepřibližovala, aby ho nepouštěla do domu – a neposlechla mě! Už dávno ho měla policie zavřít!“ Barnett skoro křičel a z jeho hlasu se ozývalo zoufalství.

Barnett pootočil hlavu ke dveřím a Scott si všiml, že ten muž krvácí z malé rány na bradě. „Zranil jste se?“ zeptal se.

Barnett se na něj nepřítomně díval, pak vyndal kapesník a otřel si bradu. Podíval se na červenou skvrnu na kapesníku a trochu se ulekl.

„Ach – to nic není,“ řekl potom. „Zranil jsem se v hotelovém pokoji, už si vzpomínám. Ale – co teď bude s Helenou? A kde vůbec je? Co mám sám podniknout?“

„Nic, jenom se postarejte o pohřeb. Rád bych se vás sice ještě na leccos zeptal, ale to počká.“

Muž se pomalu zvedl a unaveně se šoural ke dveřím. Scott na něho najednou zavolal: „Ach, pane Barnette, skoro bych byl zapomněl – potřebovali bychom vaše otisky prstů, nebudete mít nic proti tomu? Našli jsme totiž v garáži spoustu různých otisků, a tak je chceme postupně identifikovat.“

Ne, Barnett proti tomu nic neměl.

Zdá se, že ztráta ženy se toho muže hluboce dotkla, ale – Barnett měl také dostatek času roli truchlivého muže eventuálně nastudovat. Zdá se také, že je ten muž hodně temperamentní. Možná, že má nějakou jinou ženu a že se chtěl proto své zákonité manželky zbavit.

Jenže – stejně tak dobře to mohl udělat Tommy, v náhlém návalu vzteku…

Bylo už dost pozdě, když Burneister, šéf policie z Grove City, volal Scotta.

„Promiň, že ti volám tak pozdě, Andy, ale ta vražda mi takříkajíc nedá spát. Zrovna jsme dostali zprávu od nočního vrátného tady z blízkého hotelu. Zdálo se nám, že Barnetta zpráva o vraždě těžce zasáhla, a proto jsme se domnívali, že s ním je všechno v pořádku, že nespadá mezi podezřelé. Jenže jsme zjistili, že ten pán velmi rychle zapomněl na svůj smutek. Z Grove City na tvé komisařství to není tak dlouhá cesta; noční vrátný mě ujistil, že Barnett nebyl od devíti do půlnoci v motelu. A ještě něco, Andy. Věděl bych i o motivu. Barnett hodně jezdil, cestoval. Zaměstnanci motelu mi řekli, že ho také hodně často volaly ženy. Zvlášť jedna mu hodně telefonovala. Noční vrátný tvrdí, že ta žena k němu párkrát přišla – byla to ona, poznal prý ji po hlase – mohl by ji snadno identifikovat, kdybychom to potřebovali. Tak to je pro dnešek všecko, Andy. Přemýšlej o tom.“

„Srdečný dík, Jerry. Doufám, že mám teď dost materiálu, abych mohl panu Barnettovi položit pár nepříjemných otázek.“

Scott vyšel na chodbu a zavolal policistu Karla, který měl na starosti‘ otisky prstů. bylo už deset hodin večer, ale ten muž tu ještě byl. A hned Scottovi hlásil: „Jsem s tím hotov, Andy. Otisky paní Barnettové byly na autě, na výplni a na veřejích vrat do garáže a ještě na několika místech. Barnettovy otisky byly na nejrůznějších místech v garáži, tam jsme také našli Tommyho otisky, hlavně na hoblovacím stole. A kromě toho je tam několik otisků, o nichž nevíme, komu patří. Mám je tady v obálce a chci je poslat do Washingtonu, jestli je tam náhodou nemají v kartotéce zločinců. V jednom tě však musím zklamat, Andy – na smrtícím nástroji nebyl ani jediný otisk, který by byl upotřebitelný. Všechno úplně rozmazané.“

Scott přikývl. toho jsem se právě obával. A tamto pošli hned do Washingtonu.“

Bylo sice už hodně pozdě, ale Scott se přesto rozhodl, že ještě zajde k Barnettovi. Jeho vůz stál před domem. Ano, Barnettova averze ke garáži byla teď pochopitelná. Scott popojel se svým vozem až k sousednímu domu, zastavil, a právě když vystupoval z auta, zahlédl muže vycházejícího z domu, na šňůře vedl psa.

„Jste to vy, pane Scotte?“ zaduněl bas toho muže. „Chtěl jste snad něco ode mne? Musím vyvenčit psa…

„Dobrý večer, pane Formane! Ne, ne, nic od vás nepotřebuji. Pan Barnett se dnes odpoledne vrátil, a tak se ho chci na něco zeptat.“

„Ach tak. Ale kdybyste od mne něco potřeboval, tak jen zavolejte. Dobrou noc!“

Scott se díval, jak muž odchází a jak pes vší silou trhá za šňůru. A kupodivu – pes se snažil táhnout svého pana na Barnettův pozemek, směrem ke garáži.

„Pane Formane!“ zavolal Scott a muž se zastavil. Scott k němu došel. „Zdá se, že váš pes má nějakou zálibu tam v té garáži – patří to snad k jeho zvyklostem?“

„Asi – asi tam někde bude kočka,“ odpověděl Forman poněkud chraplavým hlasem.

„Jo, to je možné,“ řekl klidně Scott a vzal Formanovi z ruky vodítko, na němž byl uvázán pes. Forman se bránil.

„Copak, copak, pane Formane? Přece byste se nezlobil, chci udělat s tím vaším pudlem jenom malou zkoušku.“ Scott vzal šňůru a povolil psovi, aby běžel, kam chce. A pes běžel ke garáži. Scott otevřel vrata. Bootsie ho vedl – jako kdyby v tom měl už cvik – rovnou k okénku, postavil se tam na zadní nožky a předníma se opřel o hoblovací stůl. Scott psa zvedl, ten se hned uvelebil na stole a spokojeně se díval k okénku. Bylo odtud vidět k domu Barnettových. Hned naproti tady tomu okénku, ve stejné výši, bylo okno ložnice.

Forman stál venku před garáží. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, pak se zarazil, kousl se do rtu a mlčel. Scott vzal psa do náručí, šel s ním k autu, obrátil se na Formana a vyzval ho, aby nastoupil do vozu.

„Co jste říkal, pane Scotte?“ zeptal se hlubokým basem, v němž jako by zazněl nový tón. Byla to zvědavost – nebo strach:

„Vy jste mi přece dobře rozuměl, pane Formane. Sedněte si do vozu a chovejte se klidně. Já jenom odnesu psa k vám domu a vy zatím seďte. Kdybyste chtěl odejít, budu to považovat za pokus o útěk.“

V kanceláři začal Scott hned s výslechem. „Jestliže jste nevinen, pane Formane, pak jistě ochotně zodpovíte všechny mé otázky. Nuže – co bylo mezi vámi a paní Barnettovou?“

„Nic, nic mezi námi nebylo,“ řekl stísněným hlasem. „Sotva jsem tu ženu znal…“

Scott se pohodlně natáhl v křesle a zavolal: „Karle!“ A když vešel policista, Scott mu nařídil: „Vezmi tady tu skleničku, z níž se před chvíli tady pan Forman napil, a porovnej otisky prstů s těmi otisky, které posíláme do Washingtonu. Rychle, pospěš si!“

Pak se znovu obrátil k muži, který nervózně poposedával na židli: „Vy tedy přísaháte, že mluvíte pravdu. Dobrá. Tak já vám teď povím, co si o tom myslím! Vy jste vodil každý večer nebo vlastně každou noc psa ven a ta vycházka skončila vždycky v garáži, když jste si byl jist, že pan Barnett není doma. Sám jste přece prohlásil, že paní Barnettová je velmi atraktivní, ale popíráte, že byste s ní měl poměr. Možná, že jste potlačoval své city k ní a že jste se spokojil s tím, že jste ji jen tajně pozoroval. Možná také, že vás paní Barnettová v garáži slyšela. Snad jste vzbudil její pozornost hlukem – když jste neopatrně shodil kus železné roury z hoblovacího stolu na zem. Domnívám se, že pani Barnettová kvůli tomu hluku vyšla ven, aby se podívala, co se v garáži děje. A pak vás tam v garáži překvapila. Zmocnila se vás panika. Udeřil jste a zabil! Chcete stále ještě přisahat?“

Forman mlčel. Vtom se otevřely dveře a objevila se v nich Karlova hlava. „Je to tak, Andy. Forman je jedním z těch neznámých, jejichž otisky potřebujeme identifikovat.“

Scott jako by s tím počítal.Upřeně se zadíval na Formana a řekl ostře: „Našli jsme otisky vašich prstů v Barnettově garáži. Co tomu říkáte?“

Forman si zakryl rukama obličej. „Ach bože, co jsem to jen dělal!“ Trvalo několik minut, než se vzpamatoval. Křečovitě sepjal ruce, naklonil se vpřed a tichým hlasem řekl: „Přiznávám, že jsem tu ženu tajně pozoroval. Začalo to docela náhodně a pak už se to stalo mým hloupým, prokletým zvykem. A já – ani jsem se tomu moc nebránil. Ujišťuji vás však – já – já ji nezabil!“

Scott uchopil náhle Formanovy sevřené ruce, dal je od sebe a obrátil dlaněmi vzhůru. Nikde žádné zranění, ani na hřbetě ruky, ani na dlaních.

„Danieli, co to tu s tebou dělají!“ vykřikla paní Formanová, která se zničehonic objevila ve dveřích. Přiběhla k svému manželovi, postavila se za jeho židli a položila ruce na jeho ramena.

„Nic, nic se mnou nedělají, Myro,“ řekl muž nevrle a udělal pohyb, jako by se chtěl zbavit dotyku těch nepříjemných rukou. „Všechno je v pořádku, neměla jsi sem chodit,“ dodal už klidněji.

Scott je přerušil: „Váš manžel je jako podezřelý z vraždy vyslýchán, paní Formanová. Běžte ven a počkejte na chodbě!“

Její hubený, hranatý obličej jako by ztvrdl, ústa se sevřela v čáru. Pak křikla pronikavým hlasem: „Mé místo je tady, u mého Daniela!“ Zaznělo to jako vyhlášení boje. „Zůstanu tady a budu ho hlídat!“ Přitáhla si ke stolu židli a posadila se vedle svého muže.

Scott přemýšlel o tom, jestli má dát tu ženskou vyhodit, nebo ji tu nechat – když někdo opět zaklepal na dveře. Scott vyšel na chodbu, aby se podíval, kdo to přišel. Stál Barnett a s ním i paní Hoffmanová a Tommy. „Čekal jsem, že mě zavoláte, Pane Scotte,“ řekl Barnett místo pozdravu. „A když jste nevolal, tak jsem přišel sám. Chtěl jsem vám taky říci, že jste zatkl nepravého. Hodně jsem totiž mezitím o Tommym přemýšlel a došel jsem k závěru, že ten chlapec by Heleně opravdu nikdy neublížil. Měl ji rád.“

Hrál ten muž zase už nějaké divadlo? Scott o tom chvíli přemýšlel, jak je těžké se v tom vyznat. Pak řekl příkře: „Poslyšte, nechte Tommyho na pokoji a promluvme si raději o vás! Včera v noci jste na několik hodin odjel z motelu – kde jste byl? A jak se jmenuje ta žena, co vám tak často telefonovala a několikrát za vámi přišla?“

Barnett se díval na Scotta nechápavě. „Co – co tím míníte, pane Scotte? Včera večer jsem přece navštívil svou sestru. A je to ona, kdo mi telefonuje a občas mě vyhledá. Má matka u ní a u mého švagra totiž bydlí, tam v Grove City. Chcete jejich adresu?“

Scott zavrtěl hlavou. Nepochyboval, že Barnett mluví pravdu, každé jeho slovo by se totiž dalo snadno prověřit. Takže zřejmě zůstává pachatelem Forman – měl příležitost i motiv. Scott potřeboval jen pádné důkazy, aby ho přiměl k doznání. „Dobrá, pane Barnette,“ řekl Scott. „Nemám už žádné další otázky. Můžete jet klidně domů. Zavolám, kdybych od vás něco potřeboval.“

„Děkuji, pane Scotte. Ale – když dovolíte – počkám tady na chodbě. Tadyhle paní Hoffmanová nemá vůz a já ji slíbil, že ji odvezu domů, až si pohovoří s Tommym.“

„Odvezte domu oba, pane Barnette.“ Scott teď hovořil k paní Hoffmanové: „Můžete si vzít Tommyho s sebou. Myslím, že už ho tady nemusíme déle držet.“

Vrátil se do své kanceláře a posadil se opět za psací stůl. Zachytil trucovitý a. vzteklý pohled paní Formanové. „Tak dobře, paní Formanová. Zůstaňte prozatím tady v místnosti.“ Teď se Scott zadíval na jejího manžela. „Vy, Formane, byste se měl už konečně přiznat. Zabil jste paní Barnettovou. Povězte mi o tom, hezky od začátku!“

„Nezabil jsem ji, pane Scotte! Už jsem vám to řekl jednou a opakuji vám to znovu: já ji nezavraždil!“

„Mlč, Danieli!“ okřikla ho paní Formanová. Rozzuřeně se obrátila ke Scottovi: „Nemáte právo ho takhle obviňovat! Můj Daniel by neublížil ani mouše, rozumíte!“

Scott cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Ta ženská musí ven! A hned!

„Dobro noc, pane Scotte!“ Scott zvedl hlavu, když uslyšel ten příjemný dětský hlásek. Barnett a paní Hoffmanová stáli ve dveřích, Tommy šel s úsměvem ke Scottovu psacímu stolu. „Matka mi řekla, že už můžu jít domů, tak jsem se s vámi chtěl ještě rozloučit, než odejdu.“ Přátelsky se usmíval na Scotta i na manžele Formanovy.

„– brý večer, paní Formanová.“ řekl uctivě. „Doufám, že rýma pana Formana už je pryč.

Forman k němu otočil hlavu. Když uslyšel, že mluví o něm. „Já přece vůbec nemám rýmu, chlapče.“

„Ale paní Formanová včera v noci říkala, že máte rýmu!“ trval na svém Tommy. „A tak jsem se ptal, jestli už jste zase zdráv!“

„Dětské hlouposti, neví, co povídá!“ vykřikla paní Formanová. A já trvám na tom, aby celá tady ta pitomost s výslechem skončila, pane Scotte! Okamžitě propusťte manžela, nebo budu žádat právní ochranu!“

Scott zvedl ruku. „Jen ještě chvilku trpělivost, paní Formanová. Už jenom minutku!“ A hned se obrátil k chlapci. „Tommy, přemýšlej, vzpomínej teď chvilku, než mi odpovíš: V kolik hodin to bylo, když ti paní Formanová řekla, že má pan Forman rýmu?“

A dětský hlásek za pár vteřin odpověděl: „Bylo to dnes v noci, když vyšla z Heleniny garáže. Řekla, že musela sama vyjít se psem, protože pan Forman má rýmu. Řekla taky, že v tomhle počasí nesmí pan Forman ven. Taky měla zraněnou ruku – úplně jako já, když jsem vylezl na strom.“

Scott se s jizlíván úsměvem obrátil k pani Formanové: „Lezla jste snad taky na strom, paní Formanová…

8. Tátův lis na papír

Erskin Caldwell

Před domem to zadunělo jako by byl někdo vysypal náklad kamení na naše schody. Budova se poněkud zachvěla v základech a pak bylo ticho. Mami a já jsme byli na zadní verandě, když jsme hluk uslyšeli, a nedovedli jsme si vysvětlit, co se stalo. Mami řekla, že se snad blíží konec světa a pobídla mě, abych točil rychleji klikou u ždímačky, že by chtěla mít vyždímané a pověšené prádlo paní Dudleyové dřív, než se něco hrozného stane.

„Půjdu se podívat, mami, co to bylo,“ řekl jsem a točil jsem klikou ze všech sil. „Smím, mami, smím se jít podívat, co to bylo?“

„Jen toč svou klikou, Willy,“ řekla a cpala pracovní kalhoty pana Dudleye do ždímačky. „Ať to bylo, co bylo, to může počkat až to prádlo pověsím na šňůru.“

Točil jsem klikou jak nejrychleji jsem mohl a zároveň jsem naslouchal. Slyšel jsem někoho hlasitě mluvit před domem, ale ničemu jsem nerozuměl.

Vtom můj táta přiběhl kolem rohu k nám.

„Co se to děje, pro boha, Morici?“ zeptala se mami.

„Kde je Handsome?“ řekl táta, sotva dechu popadaje.

„Kde je Handsome?“

Handsome Brown byl náš černošský hoch, který u nás vypomáhal v hospodářství už po dlouhou dobu.

„Handsome uklízí v kuchyni, jako obvykle,“ řekla mami, „co mu chceš?“

„Potřebuji ho ihned, aby mi pomohl,“ řekl táta, „velmi to spěchá.“

„Já ti pomohu, tati,“ řekl jsem a začal jsem couvat od ždímačky. „Dovol, tati, abych ti pomohl.“

„Viléme,“ řekla mami, chytila mě za ruku a táhla mě zpět, „ty toč svou klikou u ždímačky, jak jsem ti nakázala.“

Vtom Handsome vystrčil hlavu z kuchyně, táta ho uviděl.

„Handsome,“ povídá táta, „nech všeho a pojď se mnou před dům. Potřebuji, abys mi ihned pomohl.“

Než se pohnul, podíval se Handsome na mami, co tomu řekne. Mami neříkala nic, poněvadž spěšně cpala do ždímačky jednu starou vybledlou pracovní zástěru pani Dudleyové. Tata popadl Handsoma za rukáv a táhl ho dolů po schodech a přes dvůr na ulici. V minutě zmizeli za rohem.

Byl bych šel rád s nimi, ale kdykoliv jsem pohlédl na mami, viděl jsem, že bude lepe se už neptat. Točil jsem ždímačkou ze všech sil, abych dokončil ždímání co nejdříve.

Netrvalo dlouho a uslyšeli jsme, že se otvírají přední domovní dveře a brzy nato zaznělo v hale těžké žuchnutí, jako by se propadlo kus střechy.

Mami i já jsme ihned běželi dovnitř, abychom vypátrali, co se stalo. Když jsme dorazili do haly, tata a Handsome se potýkali s těžkou bednou, která byla červeně natřena jako dopravní vůz a měla nahoře velké železné kolo. Bedna byla velká jako staromódní orchestrion a vypadala právě tak podivně. Hansome do toho pořádně strčil a tak prošli dveřmi do salónu, kde to postavili na podlahu tak prudce, že se zahoupaly obrazy na stěnách. Táta stál vedle velké rudé bedny, poklepával na ni rukou a těžce dýchal jako pes, který se celé dopoledne honil za králíky.

„Co u všech všudy, Morici?“ řekla mami obcházejíc kolem bedny ve snaze přijít na to, co to je.

„Není to krása, Marto?“ řekl udýchaně. Posadil se do houpací židle a vzhlížel s obdivem na bednu. „Ale že je to krása!“

„Odkud to máš, tati?“ zeptal jsem se, ale on byl tak zabrán obdivem, že mě neslyšel.

Handsome obcházel kolem a nakukoval štěrbinami, zda by uviděl něco uvnitř.

„Dal ti to někdo, Morici?“ zeptala se mami a ustupujíc zpět snažila se to celkově odhadnout. „Kdes k tomu jen přišel, prosím tě?“

„Koupil jsem to,“ řekl tata. „Právě před malou chvíli jsem uzavřel ten obchod. Chlapík, který je prodává, byl dnes dopoledne v městě a já to od něj koupil.“

„Cos za to dal?“ zeptala se máma se zájmem.

„Padesát centů hotově a padesát centů týdenní splátky,“ řekl tata.

„Na kolik týdnu,“ zeptala se mami.

„Kolik jich je v roce,“ řekl. „To není mnoho. Safra, když to uvážíš, sotva to stojí za řeč. Rok je v mžiku pryč.“

„Nač je to?“ řekla mami. „Co se s tím dělá?“

„Je to lis na papír,“ řekl. „Dáš do toho hodně starého papíru, jako opotřebované noviny a tak, a pak otáčíš kolem až nahoře těsně dolehne a papír vychází dole v tuhém balíku, svázaný drátem. Je to ohromný vynález.“

„A co s tím uděláte, až to vyjde dole ven, pane?“ ptal se Handsome.

„Prodám to, samozřejmě,“ řekl táta. „Ten chlápek, co to prodává, zastaví se tu jednou týdně a koupí všechen papír, který slisuji.“

„No, opravdu,“ řekl Handsome, „to je náramně dobra věc.“

„Ale kde chceš nabrat všechen ten papír pro tu mašinu,“ zeptala se mami.

„To je přece to nejlehčí při tom,“ řekl táta. „Starý papír se všude pořád povaluje. Věci jako opotřebované noviny a tak podobně. Také balicí papír z obchodů se do toho dá. Také papíry, které honí vítr po ulici, do toho přijdou. Je to stroj na vydělávání peněz, jaký tu ještě nebyl.“

Mami přistoupila blíže a podívala se dolů dovnitř. Pak roztočila nárazem kolo stroje a šla ke dveřím.

„V salóně to ale nemůže být,“ řekla. „Musíš to dát odtud pryč, Morici Stroupe.“

Táta se za ni rozběhl. „Ale Marto, lepší místo pro to nenajdu. Přece nebudeš chtít, abych to nechal někde venku rezavět. Vždyť je to cenná věc.“

„Dáš to pryč, nebo řeknu Handsomovi, aby to rozštípal na polínka k topení,“ řekla a odešla halou na zadní verandu.

Táta se vrátil, díval se chvilku na stroj a hladil rukama jeho boční dřevěné stěny. Neříkal nic, ale za chvilku popadl stroj z jedné strany dole a nadzvedl ho. Handsome a já jsme ho zvedli z druhé strany. Vynesli jsme ho dveřmi salónu na přední verandu, kde jsme ho postavili.

„To stačí,“ řekl táta. „Tady na verandě nebude ani na slunci ani na dešti.“ Pak začal roztáčet velké kolo lisu.

„Handsome,“ povídá, „seženeš mi všechen starý papír, kde jaký uvidíš. Hned se pustíme do lisování.“

Já a Handsome jsme po celém domě sbírali všechen papír, který jsme našli. V jedné komoře byla hromada starých novin. Sebral jsem je a táta je hodil do násypného otvoru. Handsome se vrátil s náručí balicího papíru, který někde objevil. Ten táta také nacpal do stroje.

„Za chvilku budeme mít padesátikilový žok,“ řekl tata. „Všechno po tomhle prvním bude čistý výdělek. Budeme mít tolik peněz, že nebudeme vědět co s nimi. Možná, že by bylo dobré koupit u toho chlapíka další tři nebo čtyři ty stroje, až sem přijde příští týden. Mohli bychom pak papír lisovat rychleji, než můžeme na jednom stroji. A peněz budeme mít za chvilku tolik, že jich budu muset část uložit do banky. Škoda, že jsem nevěděl dřív, jak se dají takhle vydělávat peníze, protože to je nejlehčí způsob, o jakém jsem kdy slyšel. Tímhle tempem nažokuji tolik papíru, že budu moci za chvilku dát výpověď z práce a jit do penze.“

Skončil a strkal Handsoma ke dveřím. „Handsome, hoď sebou a přines víc toho starého papíru.“

Handsome prohledával komory, zásuvky od prádelníku a za umývadlem. Sám jsem našel nějaké staré časopisy na stole v salóně a donesl jsem je tatovi.

„To je správné, synu,“ řekl. „Staré časopisy jsou právě tak zbytečné jako staré noviny a při tom váží mnohem víc. Běž a seber všechny časopisy, kde jaké najdeš.“

Když jsem se vrátil s další porcí, táta prohlásil, že už z toho bude druhý balík. Pořádně jsme to slisovali a Handsome balík svázal drátem. Táta řekl Handsomovi, aby nový balík složil na ten první.

Činili jsme se ještě hodinu a už jsme měli tři balíky narovnané na sobě v koutě verandy. Handsome prohlásil, že nemůže už v celém domě nalézt ani kousek papíru a tata prohlásil, že se ještě půjde podívat sám.

Dlouho se nevracel, ale když se vrátil, měl plnou náruč zpěvníků, které mami objednala pro svou třídu v Nedělní škole. Utrhal z nich desky, protože desky byly z plátna a tata rozhodl, že by nebylo dost čestné podstrčit do sběru plátno místo papíru. Pak šel zpátky dovnitř a vrátil se s plnou náručí dopisu svázaných pestrými pentlemi. Strhával pentle a cpal dopisy do lisu. Bylo skoro poledne, když bylo všechno slisováno a táta rozhodl, že si můžeme odpočinout alespoň na hodinu.

Hned po obědě jsme se do toho zase pustili. Několikrát jsme znovu prohledali celý dům, ale nenašli nic z papíru, kromě uvolněné papírové tapety v jednom pokoji. Táta řekl, že se to musí stejně strhnout, poněvadž je to staré a ošuntělé. Pak poslal Handsoma a mě k pani Prajzové dole v ulici, abychom se zeptali, zda nemá nějaký starý papír, který už nemůže potřebovat. Zašli jsme k ní dvakrát. Pak jsme ale byli už všichni unaveni a táta řekl, že myslí, že jsme pro dnešek udělali práce dost. Sedli jsme si na schody a počítali jsme balíky vyrovnané na hromadu v koutě verandy. Bylo jich sedm. Tata prohlásil, že je to skvěly začátek a že budeme-li tak pokračovat každý den, brzy budeme tak bohatí jako kdokoli ve městě.

Seděli jsme tak hezky dlouho a táta řekl, že zítra vstaneme všichni brzo, takže možná do večera uděláme dvanáct balíků místo sedmi. Za chvilku přišla mami a zaraženě se podívala na ten stoh slisovaného papíru. Táta se otočil a čekal, že řekne jakou má radost, že jsme hned první den udělali tolik práce.

„Kdes vzal všechen ten papír, Morici?“ zeptala se a šla k balíkům.

„Sebrali jsme ho po celém domě, Marto“ řekl táta. „Zbavili jsme dům všeho starého papíru, který stejně jen všude překážel. Našli jsme ho spoustu i na takových místech, kde by si v něm byly brzo myši udělaly hnízda. Dobře, že jsem tak náhodou přišel k tomu lisu. Jen tak jsem mohl dům vyčistit, takže už teď prokoukl.“

Mami zašťourala všetečně prstem do jednoho balíku a něco z něho vytáhla. Bylo to jedno číslo časopisu.

„Co je tohle, Morici,“ řekla a rozhlédla se.

Pak vytáhla další časopis.

„Víš, cos provedl, Morici Stroupe!“ zvolala. „Tys sebral všechny mé kuchařské předpisy a střihové vzory, které jsem střádala po celou dobu, co spolu hospodaříme!“

„Ale vždyť je to všechno staré a nemá to žádnou cenu,“ řekl táta.

Handsome začal couvat ke dveřím, ale mami to zpozorovala.

„Handsome, rozvaž všechny ty balíky,“ nakázala. „Chci vidět, co jste mi všechno sebrali. Dělej, co ti říkám, Handsome.“

„Ale Marto,“ řekl táta.

„Mami, cožpak nemůžeme prodat ty staré noviny a časopisy?“ zeptal jsem se.

„Ty mlč, Viléme,“ okřikla mě. „Nezastávej se táty.“

Handsome uvolnil dráty a hromada zpěvníků a časopisů se valila na podlahu. Mami se shýbla a zvedla jednu knížku.

„Nebe nade mnou,“ zvolala. „Tohle jsou ty nové zpěvníky pro mou třídu v Nedělní škole, na které jsme uspořádali sbírku. A teď ať se někdo na ně podívá!“

Začala pátravě hrabat v hromadě papírů a časopisů na podlaze. Pak rýpla do dalšího balíku. Strhla s něho drát dřív, než ho mohl Handsome rozvázat.

„A co je tohle, Morici,“ zvolala zvýšeným hlasem a upřela pohled na jeden z dopisů, které jsme přinesli a dali do lisu.

„Je to pravě jen kus starého papíru, který jsem našel nahromaděný v komoře,“ řekl táta. „Krysy a myši by ho byly tak jako tak brzy rozkousaly.“

Mami celá zrudla v obličeji a těžce dosedla na židli. Chvilku neříkala nic. Pak zavolala Handsoma.

„Handsome,“ řekla se zaťatými zuby a otírala si zástěrou slzy s očí, „v tu chvíli rozdělej tenhle balík.“

Handsome skočil přes hromadu papíru na podlaze a uvolnil drát na balíku. Celá hromada dopisu se vyvalila na podlahu mámě k nohám. Sáhla po nich a plnou hrst jich sebrala. Když přečetla část jednoho dopisu vřískavě vykřikla.

„Co se děje, Marto?“ zeptal se táta, vstal a zamířil přes verandu k ní.

„Mé dopisy,“ řekla plačtivě mami a otírala si oči zástěrou. „Všechny mé milostné dopisy od mých starých ctitelů, které jsem si schovávala. Všechny dopisy, Morici, kterés mi psával! A teď se podívej, cos s nimi provedl!“

„Ale vždyť jsou to jen staré dopisy, Marto. Napsal bych ti nějaké nové, kdykoliv bys chtěla.“

„Nechci žádné nové,“ řekla rozhořčeně, „chci si ponechat ty staré.“

Dala se do tak hlasitého plače, že táta nevěděl, co má dělat. Šel na druhý konec verandy a pak zase zpátky.

Mami se shýbla a nabrala tolik dopisů, co se ji vešlo do zástěry.

„Napíši ti nějaké nové dopisy, Marto,“ prohodil táta.

Mami vstala, zvedla zástěru s dopisy, odešla a praskla za sebou dveřmi.

Táta chodil brouzdavě sem a tam v rozházených novinách a zpěvnících. Chvíli nic neříkal, ale pak se vrátil k lisu a přejížděl rukama po jeho hladkých dřevěných bocích.

„Připadá mi to jako smůla, když vidím, že všechen ten papír přijde nazmar, hochu,“ řekl. „Škoda, že se máma musela tak rozčílit pro staré dopisy a tak. Byli bychom si vydělali hromadu peněz, kdybychom je prodali tomu chlapíkovi, až sem zas přijde příští týden.“

9. Vyznejte se v mužích

Agatha Christie

Parker Pyne byl obdařen zvláštní vlastností: dovedl i toho nejzarytějšího člověka přesvědčit o svém nejhlubším porozumění a soucítění. Obestíralo ho záhadné fluidum, v jehož zajetí se mu klienti dobrovolně svěřovali se svými nejniternějšími pocity.

Reginald Wade nebyl výjimkou. Pyne okamžitě vytušil, že patří do kategorie lidí, kteří vedou přísně uzavřený život a jen velmi neradi sdělují své myšlenky. Byl to vysoký, urostlý muž pomněnkových očí. Rozpačitě se poškubával za úzký knírek a visel na panu Pyneovi chmurným pohledem.

„Četl jsem váš inzerát,“ řekl opatrně, jako by vážil každé slovo, „a rozhodl jsem se vás navštívit, i když…“

„Chápu,“ usmál se pan Pyne. „Člověk se za určité situace odhodlá i riskovat.“

„Ano. To je to správné slovo. Proto jsem tady.“

„Jistě. Něco vás tíží. Ale od toho jsme tady, abychom vám pomohli,“ rozplýval se pan Pyne. „Víte, lidské trampoty jsou zhruba trojího druhu: nemoci, nuda, trápení některých žen s muži a…“ zahleděl se pátravě do tváře pana Wadea, „naopak.“

Návštěvník mlčky přikývl.

„Poslouchám,“ vybídl ho pan Pyne.

„Manželka se chce dát se mnou rozvést. Má jiného.“‚

„To je dnes jako houska na krámě,“ opáčil s porozuměním pan Pyne. „Vy však s rozvodem nesouhlasíte, že?“

„Ovšem. Protože ji stále miluji.“

„A proto jste přišel ke mně.“

„Myslel jsem, že mi poradíte,“ usmál se rozpačitě pan Wade. Manželka souhlasí s půlročním odkladem. Nezmění-li se za ten čas nic na situaci, budu nucen přistoupit na rozvod. Říká, že jí připadám hrubý a nevzdělaný. Je to hřích, že rád sportuju? Hraju golf, tenis. Můžu za to, že nechápu nic z toho, co ona naopak zbožňuje? Obrazy, sochy, hudbu?… Ovšem, ten druhý – ten protivný floutek s vlasy až k ramenům – se v těchhle věcech vyzná dokonale. Dovede zaníceně koulet očima a vést duchaplné řečičky o každé hlouposti, takže není ani moc divu, že se tak jemná duše, jako je má žena, dala jím obalamutit.“

Pan Pyne spráskl ruce.

„Proboha, pane Wade, jak dlouho jste ženatý?… Deset let? A to jste tomu neuměl učinit přítrž?! Chyba, můj drahý, strašná chyba! Před ženou nikdy nesmíte dát najevo slabost. Rozumíte? Nikdy! Žena na takový okamžik právě čeká… Nezlobte se, že k vám budu upřímný. Ale svoji situaci jste si zavinil sám. Proč jste nedokázal jí zaimponovat fyzickou silou? O kumštu jste měl mluvit s opovržením. ‚Takové ty volovinky, co se nad nimi rozplývá má žena…‘ A měl jste ji litovat, že nemá sportovní vlohy… Kdepak, můj drahý! Dopřát v manželství ženě, aby triumfovala, to je hotová sebevražda!“

„Co jsem měl tedy dělat?“ zeptal se sklesle pan Wade.

„Pozdě každá rada drahá. Poslyšte: měl jste jako ženatý známost s jinou ženou?“

„Proboha, co si o mně myslíte?“

„Snad jsem se vyjádřil příliš realisticky. Myslel jsem samozřejmě nějaký ten nevinný románek…“

„Nikdy jsem se o ženy nezajímal.“

„Chyba, pane Wade! Strašná chyba! Musíte ji rychle napravit.“

„Když… já za to nemůžu… Jsem už takový…“

„Jen klid! Nebudete s tím mít žádné starosti. Jedna roztomilá dáma z naší kanceláře vám přesně vysvětlí, co máte dělat. a vaše sympatie nebude brát samozřejmě vážně.“

Návštěvník se dosud nezhostil nejistoty.

„Nebude to pak pro Iris ještě snazší, aby se mě zbavila?“

„Je mi líto, pane Wade, ale nevyznáte se vůbec v ženách. Zatím nemáte v očích své manželky žádnou cenu. Nikdo po vás netouží. A jakou rozkoš může cítit žena z vlastnictví něčeho, po čem nikdo neprahne? Ale co když vaše manželka zjistí, že jste to právě vy, kdo by rád získal volnost?“

„Náramně to uvítá.“

„Strašně se mýlíte. Když pozná, že vás zahrnuje svou přízní mladá, půvabná žena, která může mít ctitelů, kolik se jí zachce, vaše cena v očích vaší manželky rázem závratně stoupne. Přátelé jí párkrát předhodí váš románek, a to ji dokonale vyvede z míry.“

„Myslíte?“

„Jsem si tím jist. Bude se snažit vás znovu získat. Ale vy budete neoblomný. Budete se ohánět jejími vlastními argumenty. ‚Jsme úplně rozdílné povahy, nehodíme se k sobě. Nejlepší bude se rozejít.“

Reginald Wade dosud váhal. „Jste přesvědčen, že to pomůže?“ zeptal se pochybovačně.

„Krk na to dát nemůžu. Ale nevěřím, že by vaše žena byla v moci toho druhého natolik, že by zůstala úplně netečná, ať děláte cokoli. K flirtu ji nejspíše dohnala nuda, pocit triumfu nad vámi a vaše bezmezná věrnost. Budete-li se řídit mými radami, zaručuji vám téměř stoprocentní úspěch.“

„Dobrá. Co jsem dlužen?“

„Honorář činí dvě stě liber, splatných předem.“

Západ slunce zbarvil golfové hřiště v Lorrimer Court dozlatova. Iris Wadeová si hověla v lehátku. Díky zázrakům moderní kosmetiky nevypadala zdaleka na svých třicet let. Bavila se s přítelkyní paní Massingtonovou, s kterou si báječně rozuměla. Jak by také ne, když je obě zlomyslný osud obdařil manžely, kteří se uměli bavit jen o golfu a o burze.

„Co je to za larvičku?“ zeptala se náhle paní Massingtonová a pohodila krásnou hlavou.

Iris nedbale pokrčila rameny. „Nevím. Reggie ji odněkud přitáhl. Je to komické. Po deseti letech manželství ze sebe najednou vykoktá, jestli by směl na víkend pozvat přítelkyni.“

„Jak dlouho se s ní zná?“

„Myslím, že moc dlouho ne. Ale baví se – a já aspoň nemusím mít výčitky. Jordan měl pravdu, když říkal, že se z toho Reggie brzy dostane. Ještě předevčírem mi připadal tak nešťastný… a najednou se chytá sukně! Chudinka! Jistě si myslí, že žárlím! Musela bych být na hlavu padlá… Ale stejně nechápu, že o něj taková fiflena může mít zájem. Určitě to na něj hraje…“

„Kus to ale je!“ popíchla paní Massingtonová.

„Jedna z těch holek, které se zajímají jenom o mužské. Vypadá jako ze žurnálu.“

„Výstřední bude ve všem,“ usoudila s opovržením Iris.

„Ale laciné věci na sobě nemá… Pst, jdou sem.“

Magdalena de Sara a Reginald Wade budili dojem nejšťastnějšího páru. Magdalena padla na lehátko, strhla s hlavy čepici a rozhodila bujnou černou hřívu.

„Nádherné odpoledne!“ zvolala nadšeně. „Až na to horko! Musím vypadat strašně…“

„Naopak! Vypadáte… jste…“ koktal jako u vytržení Reginald.

Jejich zraky se setkaly a zdálo se, že si výborně rozumějí. Paní Massingtonové to samozřejmě neušlo.

„Škoda, že nehrajete golf,“ poznamenala Magdalena k paní Wadeové. „Mám přítelkyni, která začala hrát teprve nedávno a dělá docela slušné pokroky. Přitom je mnohem starší než vy.“

„Dávám přednost jinému druhu zábavy,“ odsekla chladně Iris.

„Myslíte, že nemáte pro sport vlohy? Ach, to vás upřímně lituji. Musí to být strašné – cítit se vyřazený! Ale existují výborní trenéři. Každý se může naučit hrát. Nejsem sice žádná přebornice…“

„To neříkejte!“ skočil jí do řeči Reginald. „Chybí vám jenom trénink. Dnes jste mi dala pořádnou lekci.“

„Ano. Díky vám. Jste skvělý učitel.“

„Co vás vede!“ namítl rozpačitě Reginald.

„Jistě jste na svého manžela pyšná!“ švitořila Magdalena. „Jak se vám podařilo tak dlouho si ho udržet?“

Iris neodpověděla. Když se však shýbla pro knížku, ruka se jí chvěla. Reggie zabručel, že se půjde převléknout a rychle se vytratil.

„Bylo to od vás velice milé, že jste mě pozvala,“ brebentila dál Magdalena. „Víte, některé ženy se k přítelkyním svých mužů chovají dost nepřátelsky. Já si však myslím, že žárlení je hloupost.“

„V tom vám dávám za pravdu. Mě by ani ve snu nenapadlo žárlit na Reggieho.“

„To je od vás moudré. Zvláště když máte za manžela muže, který má takové úspěchy u žen. Přiznám se vám, že to byl pro mne šok, když jsem se dověděla, že je ženatý. Čím to, že všichni interesantní muži se žení tak mladí?“

„Jsem ráda, že ho pokládáte za interesantního,“ ušklíbla se paní Wadeová.

„Ano. Je všestranný sportovec, a přitom tak skromný. A jak dovede předstírat nezájem o ženy!“

„Zdá se, že se skvěle vyznáte v mužích!“

„Oh, děkuji za poklonu. Rozumím si s muži mnohem lépe než s ženami. Ženy ke mně nebývají vždy milé.“

„Nedivte se! Jste-li sama tak milá k jejich manželům…“ poznamenala jedovatě paní Massingtonová.

„Někdy je mi jich líto. Musí to být strašné, být připoután k ženě, s kterou si nerozumí. Muž touží mít vedle sebe veselou, chápající ženu. Ne morouse, předstírajícího nějaké vážné zájmy… Myslím, že moderní nazírání na rozvod je správné. Nehodí-li se dva partneři k sobě, mají se co nejrychleji rozejít.“

Když se Magdalena vzdálila, prohodila trpce paní Wadeová: „Ty dnešní holky nemají v sobě krapet studu. Jsou tak nestydatě bezohledné…“

„To víš, nosí v hlavě jen jedno,“ křivě se usmála paní Massingtonová. „Tahle se zblázni]a do Reggieho.“

„Prosím tě!“

„Viděla jsem, jak se na sebe dívali. Potvora. Vůbec jí nevadí, že je ženatý. Vzala si do hlavy, že ho zbulíkuje. Je to hnusné!“

Paní Wadeová mlčela. Potom se beze slova zvedla a šla do domu.

„Jak se bavíš, Reggie?“ zeptala se manžela, který si uvazoval kravatu a přitom si vesele pohvizdoval.

„Hm… Ujde to.“

„To jsem ráda. Chci, abys byl šťastný.“

„A… ano,“ vykoktal a zatvářil se jako přistižený zloděj.

„Jak dlouho ji znáš?“ zeptala se náhle prudce.

„Koho?“

„Tu… frajli de Sara.“

„Ach, ani nevím… Myslím, že dlouho.“

„Že jsi mi o ní nikdy neřekl!“

„Nepovažoval jsem to za nutné.“

Iris odšustila z pokoje jako uražená pávice. Po čaji šel Reggie ukázat Magdaleně zahradu.

„Musíme s tím přestat,“ řekl jí u záhonu růží. „Iris se na mne kouká jako vrah…“

„Pak je všechno v nejlepším pořádku,“ usmála se Magdalena. „Tamhle stojí a pozoruje nás. Chce vidět, co děláme. Honem mě polibte!“

„Proboha, co to říkáte?“

„Polibte mě, honem!“

Než se nadál, vrhla se mu divoce kolem krku, až se zapotácel.

„Ach!“ zajíkl se.

„Bylo to tak strašné?“ zeptala se roztomile.

„Namouduši ne,“ odpověděl galantně. Když se po chvíli vrátili k lehátkům, oznámila jim paní Massingtonová, že si Iris šla lehnout. Reggie za ní odkvačil a zanedlouho se vrátil k Magdaleně celý smutný.

„Vypadá hrozně. Dostala hysterický záchvat. Vyhrožuje, že se zabije.“

Nazítří přišel Reggie s novou zprávou. „Iris si to rozmyslela. Nezabije se, ale pozve do domu Jordana.“

„Toho…“

„Ano. A ať visím, jestli dovolím, aby překročil můj práh!“

„Klid, klid, pane Wade!“ zamrkala Magdalena potutelně očkama. „Jenom neztrácet hlavu! Uvidíte, že za pár dní budete mít po starostech.“

Za týden nato vpadla Magdalena do kanceláře pana Pynea a vyčerpaně sklesla do křesla.

„Ach, královna vampýrů,“ usmál se šéf.

„V životě jsem se ještě tolik a tak zbytečně nenadřela,“ řekla ztýraně. „Pan Wade i Jordan mi padli k nohám. Dovedete si představit, jak paní Wadeová zuřila! V jednom týdnu ztratit muže i milence!… Chtěla se s manželem udobřit, ale podržte se! Pan Wade jí řekl, že se na ni vykašle a aby si vzala Jordana! On prý se ožení se mnou!“

„To se povedlo!“ usmál se pan Pyne. Vtom se rozletěly dveře a v nich se objevil pan Wade.

„Je tady? Povězte!“

Náhle spatřil Magdalenu, která se před ním marně snažila skrýt, a vrhl se k ní.

„Má drahá! Jak jsem mohl být tak dlouho zaslepený? Miluji tě! Miluji, jako jsem nikoho nemiloval. Řekni, že svoluješ stát se mou ženou…“

Panu Pyneovi dalo hodně práce vyprostit Madalenu z jeho objetí.

„No ovšem! To jsem si mohla myslet!“ vykřikla paní Wadeová, která se náhle objevila ve dveřích. „Sleduju tě až sem… Reggie!“ vrhla se se vzlykotem k manželovi. „Přece mě neopustíš! Nebo mě chceš zabít? Po tolika létech štěstí…“

„Jakého štěstí?!“ křičel Reggie jako nepříčetný. „Teprve teď jsem šťastný. Ožením se s Magdalenou. Ty si vezmi Jordana!“

Slečnu de Sara omdlela, a pan Pyne – zatímco ji křísil – marně si lámal hlavu s tím, proč se mu tento snadný případ tak beznadějně vymkl z rukou.

10. Vyděrač

Cyril Hare

„Už jsme ho měli delší čas na mušce,“ řekl inspektor policejnímu lékaři, stojícímu vedle něho v márnici. „Ale každý ho kryl. Až jednou přehnal své požadavky – a tohle je výsledek. Co však nechápu…“

Silvie Mainwaringové táhlo pomalu na čtyřicítku, ale byla stále ještě hezká. Mezi markhamptonskou smetánkou se o ní říkalo, že nosí hlavu příliš vysoko. Ostatně proč ne? Byla zámožná, měla vysoce postavené, vlivné příbuzné a za manžela jednoho z vedoucích činitelů správního aparátu. I sama byla politicky činná.

Michael Jaye byl nejméně o patnáct let mladší, chudý a nevzdělaný. Pracoval v kanceláři jejího muže. Seznámila se s ním při banketu, který pořádala městská správa, a bezhlavě se do něho zamilovala. Ačkoli si byla vědoma, že v žádném směru nedosahuje její úrovně, nepřestala ho milovat, vášnivě a nezkrotně – avšak, jak byla skálopevně přesvědčena, naprosto tajně.

Pro ženu v jejím postavení byl podobný vztah čirým šílenstvím. Kdo ji dobře znal, nikdy by byl neuvěřil, že se dostane do situace, v níž ji bude možno vydírat.

Anonymní dopis napsaný na stroji kladl jasné podmínky. Ještě týž večer mezi devátou a desátou hodinou měla složit padesát liber v malých bankovkách na určeném místě u cesty nedaleko domu. Neučiní-li tak, dozví se manžel a všichni přátelé o jejím poměru s Michaelem Jayem. Z následujících podrobností bylo zřejmé, že pisatel dopisu ví o nich všechno.

Sibyla v prudkém hnutí mysli dopis spálila. Pak vyšla do zahrady, aby celou věc v klidu promyslela. Nemohla tomu uvěřit. Byli přece tak opatrní… Kromě slabomyslného starce, jemuž patřila garáž, v níž nechávali auto při svých schůzkách, je nikdy nikdo spolu nespatřil. A přece jí – Sibyle Mainwaringové – hrozil nyní skandál. Zdravý rozum jí říkal, že první vyděračův požadavek nebude poslední. Jít na policii nepřicházelo v úvahu – stejně jako se svěřit Michaelovi. Instinktivně cítila, že by jí nepomohl. Musí si poradit sama. K nohám jí slétla vosa. Zašlápla ji. Maně ji napadlo, kdyby tak stejně snadno mohla zničit svého nepřítele…

Večer vložila obálku s padesáti librami do vykotlaného dubu u cesty. Potom se schovala u vchodu a čekala. Byla v domě sama, nemusela se tedy obávat, že by ji někdo spatřil. Pár minut po desáté přijel po cestě motocykl. V šeru nebylo vidět značku, a jezdec byl jen matnou postavou v gumáku a ochranné přilbě. Sesedl, jako by něco opravoval, a přitom se obezřetně rozhlédl. Pak bleskurychle vytáhl z úkrytu obálku a zmizel stejně rychle, jako se objevil. Dívala se za ním a zjistila, že se světlo reflektoru obrátilo doleva k městu.

Když se svlékla a ulehla na lůžko, znovu si vzpomněla na vosu. Přitom jí z dětství vytanula na mysli slova starého zahradníka: „Chceš-li najít vosí hnízdo, pozoruj vracející se vosu, dokud ji neztratíš z očí. Pak se postav na místo, kde zmizela, počkej na jinou, která letí tím směrem, a znovu ji sleduj. Opakuj to tak dlouho, až tě jedna z nich dovede k hnízdu.

Sibyla usnula s pocitem, že těch padesát liber přece jen nevyhodila nadarmo…

Druhý dopis dostala za čtrnáct dni. Uložila dalších padesát liber do vykotlaného dubu, ale tentokrát už čekala v autu na místě, kde cesta ústila na hlavní silnici směrem do města. Pět minut po desáté zabočil motocykl s cesty na širokou vozovku a uháněl směrem k Markhamptonu. Sledovala ho až do města, kde jí zmizel za kostelem v jedné z postranních uliček.

Netrpělivě čekala na další anonymní dopis, a když přišel, složila peníze na známé místo s pocitem rybáře, který hází rybě návnadu. Když neznámý vybíral peníze z úkrytu, čekala už na rohu u kostela.

Obětovala pět splátek po padesáti librách, než ji honba za vyděračem dovedla až k malému bloku budov v obchodní čtvrti. V půl jedenácté zaparkovala v postranní uličce a zbytek cesty došla pěšky. V kabelce měla revolver, který vzala z manželova stolu. Schována v domě počkala, až vyděrač uklidil motocykl na dvůr a zmizel v budově. Pak tiše vyšla po tmavém schodišti. Ve druhém patře spatřila pod jedněmi dveřmi proužek světla.

V malé kancelářské místnosti, skloněn nad lejstry, seděl za obrovským psacím stolem muž. Při zvuku jejích kroků zdvihl hlavu.

Tušila to od začátku – nyní měla jistotu. Kulka zasáhla Michaela přímo do srdce. Bez hlesu se zvrátil v křesle, jen výraz překvapení mu strnul v hezké tváři.

„Co však nechápu, je tenhle mrtvý,“ pokračoval inspektor. Ukázal na mrtvolu mladého muže ležícího na kamenné podlaze márnice.

„Copak to není ten vyděrač?“ zeptal se policejní lékař.

„Kdepak. Je to nějaký Jaye. Jeho jedinou slabostí byly ženy. Vyděrač leží tamhle. Starý Wickfield. Pronajal si za městem garáž a hrál si na slabomyslného. Našli jsme ho s rozbitou hlavou v zadní místnosti jeho kanceláře. Vysvětlení je celkem prosté, protože Jaye měl v kapse dopis, jímž ho Wickfield vydíral… Ale kdo zabil Jaye? Našli jsme ho v přední místnosti té kanceláře s kulkou v srdci. Dovedete to vysvětlit?“

„Dejte mi pokoj se svými otázkami,“ odsekl policejní lékař. „Mám dost vlastních starostí. Až budu tady hotov, čekám mě ještě vystavit úmrtní list pro paní Mainwaringovou. Dnes ráno vytáhli její vůz z řeky. Podivné, že se tak rozvážné ženě může něco takového stát. Ačkoli – vlastně to jenom potvrzuje má slova: ženám za volantem se nedá nikdy věřit.“

11. Případ číslo 1

„Tak vám to povolili!“ oznámilo sluchátko. „Můžete rozhodit cedule. Stejně by mě zajímalo, proč jste se rozhodl zrovna pro tuhle branži?“

„Asi vás překvapí, že z přesvědčení,“ ušklíbl se spokojeně Stan Quard. Narazil sluchátko do vidlice. „Snad jsme neudělali pitomost, Algu?“ podíval se tázavě dolů. Černý vlčák nastražil uši. „No počkej! Jen mi samou radostí neukousej knoflíky!“

První klient byla ženská. Dáma. Čarodějnice. Jak se to vezme. Zvědavě se rozhlížela kanceláří. Stan ji odhadl na pětačtyřicet. Snažila se vypadat o patnáct mladší.

„Doufám, že je vaše firma opravdu diskrétní?“ zakrákala nejistě. „Chápete, kdyby se něco dověděla veřejnost… Nemohl byste toho psa zavřít někam jinam?“

„Je jako beránek,“ ujistil ji Stan. Alg ukázal všechny zuby.

„Vy nejste moc známá firma?“ oddalovala dáma vlastní účel návštěvy. „Nic jsem o vás nečetla ani neslyšela.“

„Časem to napravíme,“ usmál se Stan.

„Je to všechno tak zvláštní!“ nakousla konečně svůj citrón.

„Každý máme své malé nebo velké trápení,“ ujistil zdvořile Stan.

„Snad se mýlím, ale člověk někdy potřebuje jistotu.“

„Ano,“ kývl Stan. „Jistota – půl zdraví, milostivá.“

„Jsem rada, že mi rozumíte, pane Quarde!“ zjihla dáma..Jsem už přesvědčena, že opravdu ta správná firma jste!“

Stan pochopil, co bude chtít. Je to smůla začínat zrovna s takovýmhle svinstvem! Ale první klient by se neměl shazovat ze schodu, byť byl sebenechutnější.

„Váš strýc se zařídil báječně!“ vzdychl Stan.

„Co vám braní ho napodobit?“ usmála se filmově Stella Lorimerová.

„Moji klienti mi brání,“ zasmušil se Stan. „Byl by to přepychový dar zločineckým živlům odejit na vejminek, když jsem ani nezačal.“

„Už máte nějaký případ?“

„Případ?!“ vyprskl posměšné Stan. „To není případ, slečno: To je nechutná banalita! Opatřovat důkazy o nevěře in flagranti! Vlastně nevím, proč jsem tu zmalovanou škatuli rovnou nevyhodil“

Stella se sklonila k záhonu macešek. Roztočila zářící květ do kruhu mezi prsty. Na verandě vrzly dveře. Zahradou se mihla černá koule.

„Počkej, ty blázne!“ vykřikl Stan. „Algu!“

„Stane!“ zavolala z verandy paní Quardová. „To nemáš nic lepšího na práci, než se válet v blátě?“

„Odpusť, Edit, hrozně mě zajímalo. Čím Lorimer hnojí záhony,“ rozpačitě si oprašoval kalhoty Stan. Alg se tvářil jakoby nic.

„Šašku!“ řekla pohrdavě jeho žena. „Mám nejvyšší čas dojet včas ke švadleně. Někdy musíte na oplátku přijít k nám, slečno.“

Motor zabral. Alg se rozštěkal a utíkal podle plotu.

„Máte rozkošnou manželku,“ řekla Stella. „Chová se jako dáma.“

„Celkem ji to jde,“ souhlasil Stan. „Už se ode mne lecčemus přiučila.“

„Nemáte chuť se ještě napít?“ zahulákal z verandy Lorimer. „V tomhle horku se líh strašně rychle vypařuje!“

„Až jindy,“ odmítl Stan. „Musím taky jít.“

Alg radostně vyštěkl. Mohutným skokem se ocitl uvnitř sportovního jaguára.

„Je stejně zvláštní,“ řekla zamyšleně Stella, když zůstala se strýcem sama.

„Je po tátovi,“ zabručel Lorimer. „To byl prvotřídní chlap. A taky prvotřídní rapl. Poznali jsme se jako kluci, když přivandroval do Států z Československa. Standa Kvarda…! Zdá se mi, jako kdyby ses do něho zamilovala, ne?“

Stan rozmarně pískal nejnovější šlágr. Nikomu to nevadilo. Alg buď svého pána na výsost miloval, nebo neměl hudební sluch. Nebo obojí. S vyplazeným jazykem sledoval ručičku tachometru. Neměl rád zatáčky. Nikdy v nich neudržel stabilitu. „Tamhle to auto by podle čísla mělo patřit tomu chlapíkovi,“ ukázal Stan. „To znamená, že by s tou racajdou měl být na pokoji.“

Muž v recepci si oba skepticky prohlédl. „Novináři tu nemají co dělat,“ vyjádřil nekompromisně svůj názor. „Nemá ta čuba blechy?“

Stana to popudilo.

„Ten pes je čistý, jak nebyla spousta lidí ani při narození.“

Teď se zas namíchl chlapík v recepci.

„Tak koukejte, ať už jste venku i s tím zázrakem!“

„To je cvičený pes, pane!“

Chlapík si to vyložil po svém.

„Vypadněte, tady se nežebrá!“

„Moc si nevotvírejte hubu!“ zařval rozlíceně Stan. „Jsme tu služebně!“ Opřel se o pult. Kradmým pohledem zjistil, že na desce s klíči od pokojů chybějí jenom tři.

„Kde máte legitku?“

„Já jsem soukromý…“

„Tak tím rychlejc vypadněte!“ zkurážněl chlapík ještě víc. „A tu čubu nezapomeňte vzít s sebou!“

„To je pes!“ rozzuřil se Stan. „Copak jste blbej, že nevidíte, že je to pes? Už jsem vám to povídal!“

„Ať nezavolám policajty! My sme slušnej hotel! Žádnej skandál mi tu dělat nebudete! Ven! I s tou čubou! A rychle!“

Stan pochopil, že je nanejvýše nutné opustit bojiště. Foukal chladný vítr. Vlčák přitáhl slechy až k lebce.

„Zajímalo by mně, jak to provedeme teď,“ vzdychl Stan. Alg rozpačitě zavrtěl ohonem. Stan si náhle, zničehonic vzpomněl na Stellu Lorimerovou. Prošla mu hlavou docela slušně a ve vší cudnosti.

„Rád bych věděl, co je to za couru, kvůli které se takhle trmácíme!“ odplivl si. „Musíme to obejít. Ta díra má jistě další vchod.“

Našli ho celkem lehce. Stan se nerozhodně poškrábal na klobouku. Vlčák mu oddaně civěl na očích. Ale potom zvítězila touha dokončit jednou začatou věc za každou cenu. Uvědomil si, že zrovna teď začíná poprvé v životě překračovat zákon.

Nahoru vedly kamenné schody. Odnikud nedolehl žádný zvuk. Stan omluvně pokrčil rameny. Začal pomalu vystupovat nahoru.

Žluté blikavé světlo ozařovalo nevlídnou chodbu, která potřebovala vymalovat už před deseti lety. Proti schodišti odprýskávala čerň z čísla šestnáct.

Na chodbu vyplula panenka se smyslně nalíčenými rty. V závěsu plešatý dědek v přepychovém kožichu. Stana uviděl až při zavírání. Štětka tlumeně vykřikla. ukázala na fotoaparát s bleskovým světlem.

„Běž napřed, Joan, hned tě dohoním,“ pohladil jí kožich.

Bázlivě odcupala chodbou k hlavnímu schodišti. Dědek se vypnul. Vyzývavě se rozkročil před Stanem.

„Tak spusťte. Kdo vás poslal?“

Stan se zamračil. Ale zdvořile přičichl k drahocennému kožichu. Jeho zájem byl okatě přehlédnut.

„Kolik chcete?“ dotíral dál plešoun.

„To je omyl,“ pokrčil Stan rameny. „Vůbec nehledám vás.“

Dědek se chrchlavě zasmál. Cvrnkl opovržlivě do aparátu.

„A tohle je co? Ostatně – jsem vám vděčný, že jste ho nepoužil. Kolik chcete?“

„Ale já opravdu…“

„No dobře: Každý máme svou čest. Svou cenu. Chcete-li, svou hrdost. Tak jakou cenu za mlčení má ta vaše – hrdost?“

Stan už dlouho necítil tak spontánní chuť někomu vrazit jednu do zubů. Nějak se přece jen ovládl.

„Zapomněl jste, že dáma čeká,“ řekl.

„Neuteče!“ zasmál se dědek. „A vy to nepřehánějte. Každá legrace má své meze. Mám to děvče, Joan, opravdu rád… Ale nemohu potřebovat skandál! Zajímalo by mě, kdo vás poslal. Tak – deset tisíc.“

Stanovi se protočily oči.

„Dolarů?“ vydechl nechápavě.

„Čeho jste myslel?“ zachechtal se kožich. „Rublů snad?“

„Je mi líto, pane,“ vzdychl Stan. „Nemám s vámi nic společného.“

„Dvacet tisíc,“ kývl netrpělivě hlavou plešoun. „A řekněte laskavě svému psu, ať si okusuje svůj kožich!“

„Algu!“ zrudl Stan. „Sedni. Nech pána. Pán je hodnej.“

Pes otráveně zívl. Dřepl na bobek. Bylo vidět, jak se nudí.

„Poslední nabídka: dvacet pět tisíc. Dohodneme se?“

Stan pokrčil rameny. Vzdal se naděje přesvědčit dědka, pro něhož láska ke štětce Joan měla cenu rovných pětadvacet tisíc dolarů, že není ten, koho hledá.

„Jste vydřiduch!“ zasípal vztekle dědek. Vytrhl šekovou knížku a péro. Pár klikyháku. Vrazil Stanovi blanket a zmizel. „No nazdar!“ vydechl Stan. „Ten chlap se, Algu, zbláznil! Víš, kolik jsme vydělali pro nic za nic? Padesát tisíc dolarů…“

Vlčák rozpačité zavrtěl ocasem. Zdálo se, že to na něho neudělalo sebemenší dojem.

Zastavili se před dvanáctkou. Dveře povolily. Stan pevněji sevřel fotoaparát. Bylo mu nanic z toho, co má udělat.

Přes opěradlo křesla viselo prádlo. Z koupelny přilétlo zašplouchání. Stan opatrně šlápl na vypelichaný koberec. Dveře byly nedovřené. Cvakla závěrka aparátu. Ohňostroj blesku se odrazil na bělostných kachlících.

„Ach!“ vykřikla žena ve vaně.

„Promiňte!“ zrudl Stan.

Trapas. Dáma se koupala sama. Byla to prvotřídní kočka.

„To už jsem tak slavná, aby mě přepadávali fotografové?“ řekla, když se trochu uklidnila. „Proč jste neoznámil předem, že mě chcete brát ve vaně?“

Stan by se nejruději propadl. Kočka ho zkušeným pohledem odhadla od klobouku k patám. Uklidnilo ji to. Pěkně se ve vaně narovnala. Alg se taktně otočil zády.

„Neměl jsem v úmyslu vás fotografovat…“

„Ne?“ mrkla uličnicky. „Proč si neodložíte? Když toho mamuta, co vás přivezl, pošlete za dveře, bude tu hned daleko víc místa. Zatím se posaďte ke mně na kraj vany.“

„Já…“ zrudl Stan ještě více, „já…“

„Ale nepovídejte!“ zapředla kočka. „Fotografování neuteče. Podívejte, já už jsem stejně vykoupaná.“

Pružně vstala. Vzduch zavoněl růžovou ženskostí. Po oblinách těla stékaly perlivé kapičky vody. Stan namáhavě polkl. Alg se mu vyčítavě otřel o nohy. To ho vzpamatovalo. Prudce se otočil. Vyběhl. Na chodbě divoce přibouchl dveře. Připadal si jako pitomec.

„Fuj tajbl!“ odplivl si. „Ale stejně to mohla být náramně poučná úhona, Algu…“

Číslo dvacet nehledali dlouho. Vlčák se zájmem přičichl ke dveřím. Slabounce zakňučel.

„Tiše,“ napomenul ho Stan.

Pes radostně zavrtěl ohonem. Stan prudce otevřel. Svítila jen malá stolní lampička. V posteli se objímali dva lidé. Třeskl jas umělého slunce. Žena vykřikla. Muž zaklel. Alg se vrhl k posteli. Skočil nahoru. Olízl ženě tvář.

„Editt…“ protáhl nevěřícně Stan. „Editt… co ty…“

Fotoaparát bouchl o žaludek. Alg vytrvale olizoval slzící tvář své paničky.

„Stane…“ vzlykla Editt. Marně odstrkovala psa. „Stane…“

„To nic, Editt…“ řekl Stan. „Nic nevysvětluj. To nic…“

Pomalu se otočil. Ve dveřích hvízdl na vlčáka. Alg okamžik váhal. Pak se rozběhl za pánem.

Na ulici se Stan zastavil pod lucernou. Otevřel fotoaparát. Uchopil konec filmu. Jako hada jej vytáhl na světlo. Pak jej štítivě pustil do koše na odpadky. Začalo drobně pršet.

„Pojď,“ poplácal Alga, „potřebujeme se oba trochu projet.“

12. Žert

R. Lewison a W. Link

Celá ta věc se mu vůbec nelíbila – zrovna tak, jako se mu nelíbilo sedět v křesle u zubaře. Nic si nepřál pan Grubb toužebněji, než aby si mohl něčím ucpat uši a neslyšet. Mluvili o něm, pěli chvalozpěvy na jeho patnáctiletou oddanou službu v podniku. Musel se při tom usmívat, pokyvovat hlavou a předstírat dojetí a vděčnost, aniž je samozřejmě pociťoval. Vrtěl se na židli a utěšoval se myšlenkou, že už to snad brzy skončí. A o čtyřicet osm hodin později – v duši přitom div nejásal – se celé to dnešní shromáždění ukáže v docela jiném světle.

„Ach, tolik to bylo dní,“ povzdychla si polo vážně, polo ironicky slečna Lemmonová. „Pořád a pořád jsem nakukovala k jeho stolu a říkala si v duchu: To by byl muž pro mně! Ale on si se mnou ani nezaflirtoval, představte si!“

Všichni se smáli. A proč se vlastně smějí? ptal se zamyšleně sám sebe. Konec konců je tak starý, že by mohl být dědečkem té slečny. A ona věděla, že je ženatý, ale to při té její zkaženosti nehrálo žádnou roli. Kde kdo to o ní věděl: chtěla ulovit každého mužského tady v podniku a nedělala výjimku ani u něho.

Smál se spolu s ostatními, vlastně se spíš šklebil jako nějaký idiot, a to jenom proto, aby byl dobrý parťák a nepokazil náladu. Slečna Lemmonová se posadila a všichni teď ztichli, protože se chystal k projevu pan Dougherty. To bude zas chválořečnění! pomyslel si pan Grubb. Patnáct let neúnavné práce pro firmu; penzionování, které pro podnik znamená těžkou ztrátu. Pan Grubb nasadil svůj nejkrásnější úsměv. Ano, to souhlasí, že firmu čeká těžká ztráta, jenže docela jiná, než jakou měl na mysli pan Dougherty. Zatímco šéf pokračoval v krasořečnění, opřel se Grubb pohodlně ve své židli a přemýšlel o tom, jestli mu šéf jako odměnu odevzdá obligátní náramkové hodinky.

„Chci jenom stručně říct,“ pokračoval pan Dougherty a zadíval se na osazenstvo jako pastýř na své ovečky, že konec jedné éry nemá být vlastně podnětem k řečnění, nýbrž k zamyšlení. Až pan Grubb dneska opustí tuto budovu, pak to bude znamenat konec jedné éry. To by mělo být nám všem u firmy Cumberland & Co. jasné.“

Ačkoli se pan Dougherty chtěl jen „stručně vyjádřit“ rozpovídal se, že nebyl k zastavení. Kecá – pomyslel si pan Grubb a znuděně se rozhlédl po místnosti. Jeho kolegové a kolegyně naslouchali s povinnou pozorností. Seděli jako přibiti a mysleli patrně také na den, kdy sami půjdou do penze.

Pan Grubb se na ně díval s pohrdáním. Vesměs hlupáci; jejich krky vězely v bílých límečcích – bílé chomouty to byly, a oni to ani nepozorovali. Nu, pro něj už všechno skončilo. Byl inteligentní a ctižádostivý; poslední léta svého života jaksepatří vychutná, obklopen vším možným luxusem. A pan Dougherty, tady ten upovídaný, pitomý pan Dougherty mu k tomu poskytne prostředky.

I ta nejdelší řeč jednou skončí a tak skončil i projev pana Doughertyho. Načež byl pan Grubb vyzván, aby laskavě přistoupil blíž.

„Milesi,“ oslovil ho šéf důvěrně křestním jménem. „není to pro mě snadné loučit se s vámi. Mám vám v tento poslední den u firmy Cumberland & Co. odevzdat malý dárek, jako upomínku a jako znamení naší úcty a vděčnosti.“ Zvedl malý balíček.

Zazněl potlesk. Pan Grubb prošel místností, obešel psací stůl, za nímž patnáct let vysedával a vzal rozpačitě z rukou pana Doughertyho balíček.

„Chtěl bych vyjádřit svůj upřímný dík…“ začal.

„Otevřít balíček!“ vykřikl jeden ze zaměstnanců, a hned se přidala slečna Lemmonová. „Ano, Milesi, ukažte nám, co jste hezkého dostal!“ volala sladce.

Rozbalil papír a otevřel krabičku. Byl v ní stolní zapalovač a popelník. A u toho malá cedulka, na níž stálo: „Milesovi jeho kolegové!“

„To je – moc pěkné,“ vykoktal. „Děkuju vám!“

Všichni ho teď obklopili a poklepávali ho po ramenou. Otevřeli láhve sektu, přinesli skleničky. Následoval jeden přípitek za druhým. Pan Grubb si samozřejmě musel s každým ťuknout, na vzájemné zdraví, úspěchy, i na další prosperitu firmy. Myslel na to, že se na žádný pád nesmí opít, moc a moc věcí měl ještě před sebou. Naštěstí se už blížilo k šesté a první kolegové začali odcházet.

Tak to měl konečně za sebou. Pan Dougherty odjel ve své limuzíně, spolupracovníci odcházeli jeden za druhým. Pan Grubb naházel svých pár věciček z psacího stolu do aktovky, včetně dárku, který dostal. a chystal se odejít. Zadržel ho však Alvin Griggle, přednosta oddělení.

„Pojď. Půjdeme ještě někam něco vypít,“ vyzval ho Alvin.

„Ne, ne, děkuju musím přijít včas k večeři, paní na mě čeká.“

Alvin se nejdřív zatvářil zklamaně, ale pak se usmál. „No dobrá, rozumím, ale – víš – budeš mi tu chybět, kamaráde. A skoro ti závidím, že už sem nemusíš chodit.“ Potřásl hlavou. „Jsem tu už deset let – a čeho jsem dosáhl? Sto padesát dolarů týdně netto. Stojí to všechno za starou belu. No – vždyť to víš sám. Patnáct let – a dostaneš zapalovač a dají ti napít sektu.“

Grubb se bál, aby se tu ten člověk nerozbrečel, byl zřejmě dost opilý.

„Ale to nic,“ utěšoval ho Grubb. „Mně se nebude dařit zle. Dokonce moc dobře se mi bude dařit,“ dodal s úsměvem.

Opustil budovu a zašel do hotelu naproti, aby odtud zatelefonoval své paní, že dneska přijde domů trochu později. Potom si koupil noviny a četl je až do půl osmé. Když se venku setmělo, odešel z hotelu a zamířil k autobusovému nádraží. Ze schránky na zavazadla tam vyndal kufřík, který si tam už ráno uschoval. Všechno je v nejlepším pořádku, říkal si.

V osm večer vstoupil opět do své kanceláře v budově Cumberland & Co. Byla tu tma, ale za těch patnáct let se tu vyznal tak dobře, že nemusel vůbec rozsvěcet. Vešel do kanceláře pana Doughertyho, postavil kufřík na zem a rozhlédl se po místnosti. Sejf byl ve zdi, hned vedle dveří. Pan Grubb se tiše zasmál. Každý zaměstnanec o tomhle sejfu věděl.

Odsunul dřevěné obložení a přitom si vzpomněl na den, kdy sem tenhle sejf přivezli. Jakýsi technik zasvěcoval pana Doughertyho do všech podrobností jak sejf otevírat a zavírat. Pan Grubb tam přišel docela náhodou, chtěl s Doughertym hovořit o nějaké úřední záležitosti. A přitom zahlédl na stole list, na němž byla napsána kombinace čísel k otevření sejfu. Grubb si ta čísla vryl do paměti. A nikdy je nezapomněl, stále ta čísla viděl před očima.

S pocitem vítězství a zadostiučinění nařídil teď správnou kombinaci. Tak nejprve peníze, potom letenku, která ležela doma v zásuvce, a nakonec – tradá, odlet přes Havaj na krásné pobřeží Brazílie, kde se nemusel obávat, že by byl poslán zpět a souzen.

Za všechno to krásné, co ho tam v Brazílii čeká, měl vlastně co děkovat panu Doughertymu a jeho zvyku nechávat vždycky v sejfu větší peněžní obnosy. Grubb teď opatrně otevřel dvířka sejfu a rozškrtl sirku. Na poličkách ležely tlusté balíčky bankovek – tak, jak je přinesli z banky. Nemusel peníze přepočítávat, na páskách bylo napsáno, kolik v každém balíčku je. Grubb vzal kufřík. Přidržel ho u sejfu a baličky jednoduše shrnoval do kufříku. Tak tohle – řekl si pro sebe s úsměvem – je poslední transakce, kterou pro firmu Cumberland & Co. dělám.

„Nu – jaké bylo to slavnostní rozloučení, miláčku?“ zeptala se ho manželka, když se vrátil domu.

Díval se na ni kritickým pohledem a bylo mu naprosto jasné, že po téhle ženě určitě toužit nebude. Když před mnoha týdny začal promýšlet svůj plán, dlouho dumal i o tom, má-li s sebou vzít manželku či ne. Jediný pohled na její ztrhanou tvář, na prameny šedivých vlasů, a na prázdné, věčné jakoby uslzené oči mu řekl, že jeho rozhodnutí bylo správně. Ani se ho dnes nezeptala, na co měl s sebou ten kufr. Samozřejmě měl už předem připravenou výmluvu, ale žena myslela zřejmě jen na oslavu.

„Bylo to krásné,“ sděloval. „Darovali mi na rozloučenou zapalovač a k tomu popelník.“

„Ach, to je dobře. A kde máš, prosím tě ty věci?“

Teď mu napadlo, ze je vyndal z aktovky a přibalil do kufříku. „Pak ti je ukážu,“ řekl jí, „teď bych se chtěl umýt.“

„Samozřejmě, miláčku.“

Odešla do kuchyně a on se odebral nahoru do ložnice. Otevřel a dárek postavil na nízký prádelník. Zálibně se pak zadíval na balíčky bankovek a zkusil to představit si, jaký mumraj asi bude zítra ráno v kanceláři. Pan Dougherty asi vůbec nebude věřit, že by to mohl udělat on, Grubb.

Přibalil do kufříku pár nejnutnějších věciček. Jinak všechno, co bude potřebovat, si koupí později, až bude na místě. Vyndal ze zásuvky letenku, zvedl telefonní sluchátko a vytočil číslo letiště. Uskuteční se let č. 106 na Havaj podle plánu? Ve 23 hodin? Srdečný dík. Zamkl kufr a šel dolů.

Večeře proběhla bez zvláštních příhod. Jeho žena pořád něco povídala, tak jako vždycky, ale skoro ji ani neposlouchal a soustředil se na jídlo. Říkala, že teď si konečně budou moci zařídit život tak krásně, jak si to vždycky přáli.

„Budeš mít teď spoustu času,“ brebentila. „A tak jsem si myslela… Ale – posloucháš mě vůbec?“

„Ano, myslela sis…“

„No, myslela jsem, že bychom mohli trochu jezdit – víš – na venkov a tak. Ty sis přece vždycky‘ přál cestovat. Taky bychom mohli navštívit mou sestru v Clevelandu.“ Byla svým nápadem úplně nadšena. „Víš, nemusíme s ničím chvátat. Uděláme si krásný, klidný výlet. Konec konců člověk začíná stárnout a tak je na čase ještě si trochu užít.“

Ona ať si stárne – pomyslel si Grubb – ale on se cítí dosud výborně a je plný síly a touhy po životě. Chvíli mu jí bylo skoro líto, když si pomyslel, že tady zůstane sama a že na konec pro ni bude smrt skutečným vysvobozením. Ptal se v duchu sám sebe, jak by jí asi bylo, kdyby se dozvěděla o jeho loupeži. Proklínala by ho vztekle, anebo by pro jeho čin našla porozumění? Hm, nejspíš by to přijala úplně pasivně, tak jako vždycky všechno. Ale což, to bude pak její problém, ne jeho. Jakmile bude sedět v letadle, vymaže z hlavy vzpomínky nejen na ni, ale na celou tuhle domácnost.

Po jídle odešla do kuchyně, aby umyla nádobí. Pan Grubb šel potichu nahoru, vzal kufr, naposled se rozhlédl po místnosti a s uspokojením konstatoval, že ho k těmto místům vůbec nic nepoutá. S úsměvem sešel po schodech a kufřík postavil do předsíně. Potom zašel do kuchyně.

„Půjdu ještě trochu ven,“ řekl jen tak mimochodem. „Chci se ještě nadýchat zdravého vzduchu.“

„Dobře, miláčku. Přineseš noviny, ano?

„Samozřejmě.“

Letmo ji políbil na krk a vyšel z kuchyně. Měla obě ruce v dřezu a prameny šedivých vlasů jí visely do čela. Ne, řekl si znova. Po ní rozhodně toužit nebudu.

Na letišti klapalo všechno jako na drátku. Dal zvážit svůj kufřík a s uspokojením konstatoval, že váha je ještě hluboko pod předepsanou maximální hranici. Pak si koupil pár časopisů, balíček bonbónů proti kašli a čekal, až budou z dispečinku vyvolávat jeho letadlo.

Brzy se dočkal. Bez obtíží nastoupil, přikurtoval se k sedadlu, časopisy si položil na klín a spokojeně se nadechl. Teď už si byl jist: všechno klaplo přesně tak, jak si to propočetl. Za pár minut začnou hučet trysky a letadlo se bude zvedat… Zavřel blaženě oči a přemýšlel o svých budoucích nákupech.

Najednou zazněl z ampliónu hlas letušky. „Dámy a pánové, kvůli malé technické závadě se start našeho letadla trošku pozdrží. Prosíme vás, abyste laskavě vystoupili z letadla a počkali ve velké čekárně na další hlášení.“

Cestující projevovali hlasitě svou nespokojenost. Pan Grubb svraštil čelo. Vždycky se musí nějaký pitomý písek dostat do soukolí. A ještě před minutkou sám sobě gratuloval, jak to všechno pěkně klape. Nu, snad to nebude dlouho trvat. Rozepnul si popruhy a vystoupil spolu s ostatními z letadla.

V čekárně šel rovnou k okénku, kde se dávaly informace.

„O jak dlouho se zdrží start letu č. 106

„To bohužel nevíme, pane,“ odpověděl uctivě muž za okénkem.“Snad hodinu, možná i déle.“

„A co se vlastně stalo?“

„Jen malá technická závada, pane. Žádna závažná věc to není.“

Grubb si sedl a zkusil číst, ale jeho oči stále a stále zalétaly k okénku informační služby. Byl tam teď hlouček úředníků. Jakmile jeden odešel, vynořil se odněkud hned jiný a připojil se ke svým kolegům.

Grubb vstal, nenápadně chodil kolem okénka a snažil se zachytit aspoň něco z rozhovoru úředníků. Ti však mluvili tak tiše, že neslyšel ani slova. Pokrčil rameny, řekl si, že to s jeho letem nemá nic společného, a vrátil se na lavičku, aby pokračoval ve čtení.

Pak přijel hlídkový vůz, vystoupili z něho čtyři policisté a šli rovnou k okénku. Prohodili tam jenom pár slov a hned na to opustili budovu a odebrali se na startovní plochu.

Minuty ubíhaly, pan Grubb listoval bezmyšlenkovitě v časopisech. Už uplynula půlhodina, Grubb začal být nervózní. Muž u okénka byl teď vystřídán jedním mladým kolegou. Grubb se na něj chvíli díval a pak se rozhodl udeřit na mladíka.

„Poslyšte,“ spustil podrážděně, „čekáme tu už pětatřicet minut. Co vlastně je s tím letem č. 106 na Havaj?“

Jenom malá tech…“

„Tomu nevěřím!“ zavrčel vztekle Grubb. Za tím vězí určitě něco jiného! Nalejte nám čistého vína, anebo se mám obrátit na vašeho šéfa?“

„Ale pane…“

„Nechte si své výmluvy. Před několika minutami tady byla policie. Proč? Co se tu děje?“

„Když vám to řeknu, pane – slíbíte mi, prosím vás, že to neprozradíte ostatním cestujícím?“

„Ano, to vám mohu slíbit.“

Mladý muž stále váhal.

„Byl to zas telefonát nějakého blázna. Volal, že v letadle je bomba.“

„Cože – bomba?“

„Samozřejmě, že to není pravda, určitě tam žádná bomba není, ale – to víte, vše no se musí přece jen prohlédnout. Jakmile to bude vyřízeno, může letadlo startovat.“

Grubb si oddechl. Tak tedy nějaký pitomý anonymní telefonát. Asi od někoho, kdo nenávidí lidi a celý svět. Ne, s ním to tedy nemá nic společného.

„Děkuji vám, mladý muži,“ řekl s úsměvem pan Grubb. „A spolehněte se, nikomu nic nepovím. Hm – a jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Myslím, tak deset patnáct minut. Úředníci a policie budou muset prohlédnout zavazadla.“

Pan Grubb vytřeštil oči.

„Zavazadla?“

„Ano, pane. Ale to je čistě jen taková formalita.“

Grubb cítil jak mu buší srdce. A v hlavě mu začalo hučet. Otočil se od okénka a zamířil si to přímo k východu. U dveří mu však policista zastoupil cestu. Grubb se na něho díval a pak sklouzl pohledem dolů – policista držel v ruce Grubbův kufřík.

„Přeje si, abyste uvědomila vašeho právního zástupce a abyste ihned přišla na policejní komisařství,“ ozval se hlas v telefonu.

„Ale já tomu vůbec nerozumím.“ odpověděla paní Grubbová.

„My také ještě ne, paní. Víme jenom tolik, že v jeho kufru byla spousta peněz.“

Paní Grubbová zalapala po dechu.

„Jsme tu na letišti,“ pokračoval policista.

„Za dvacet minut přijedeme na policejní komisařství.“

„Je – je zatčen?“

„Ano, pani.“

„Řekněte mu, že – že teď okamžitě budu volat pana Moora, víte, našeho právníka. A že přijedu na komisařství, jak nejrychleji budu moci. Jo – a řekněte mu, že se všechno jistě vysvětlí.“

Policista zavěsil, paní Grubbová se dlouho zamyšleně dívala na sluchátko telefonu, které stále držela v ruce. Potom vytočila číslo letiště.

„Asi před hodinou jsem vás volala,“ řekla jasným hlasem. Když se na druhé straně ohlásil jakýsi úředník. „Víte, jde o tu bombu v letadle, které mělo letět na Havaj!“

„Haló, kdo je tam?“ zeptal se muž ostře.

„Na tom nezáleží. Chci vám jenom říci, že v letadle vůbec žádná bomba není. Letadlo může klidně startovat.“

„Kdybyste nám, prosím, chtěla sdělit své jméno…“

„Řekněte cestujícím. že všechno byl jenom žert, nic jiného, než žert.“

Zavěsila. Usmála se lišácky a pak vytočila číslo právního zástupce.

13. Zkrvavené dolary

Ted Parker

Bylo půl deváté, když se nenadále ozval zvonek na dveřích a já ulekaně vyskočil od televize. „Vždycky, když je to nejnapínavější, musí být člověk vyrušen,“ broukl jsem a kvapně spěchal ke dveřím, abych nezmeškal konec detektivního příběhu.

„Dobrý večer!“ pozdravil mě cizí muž, když jsem otevřel dveře, a podal mi ruku. „Moje jméno je Fuller, Henry Fuller. Doufám, že vás příliš neruším, ale potřebuji si a vámi promluvit“

„Prosím, jen vstupte!“ odpověděl jsem. „Teď už se nedá nic zachránit, televizní hra je právě u konce… Co máte na srdci?“

Vlastně jsem přišel jen z toho důvodu, abych si odnesl něco, co mi patři; před dvanácti léty jsem totiž v tomhle pokoji bydlel.“

„Aha!“ souhlasil jsem s pochopením. „Milé vzpomínky, to si dovedu představit! Ale když si chcete něco odnést, musíte se dřív zeptat paní bytné – já tu totiž bydlím jen v podnájmu a nepatří mi tu vůbec nic – kromě té kouzelné televizní bedničky… a ta není ještě úplně zaplacena. Zavolám hned bytnou.“

„Děkuji, to není potřeba!“ řekl spěšně. „To, co si chci vzít, nepatří jí určitě… Ale nejlepší bude, povím-li vám nejdříve celý ten příběh.“

„Tak jen začněte,“ pobídl jsem ho a nabídl mu cigaretu.

„Asi před dvanácti léty,“ začal, „provedl jsem ještě se dvěma jinými pány jistou peněžní transakci, která záležela v tom, že jsme peněžní hotovost během její přepravy přemístili do svých vlastních kapes. Ti dva páni a jeden policista přišli při tom bohužel o život, byli zastřeleni. Mně se podařilo s částí peněz uprchnout a zmizet; při útěku jednotlivými státy Unie jsem bydlel pod falešným jménem i v tomhle pokoji. Cítil jsem se dost pevný v kramflecích, protože policie neměla žádný můj osobni popis. Vzal jsem si s sebou pár stovek dolarů a navštívil jsem svou přítelkyni v Bostonu, abych si na pár dní vyhodil z kopýtka… Ale ta si zatím namluvila jiného chlapa, což mě strašně naštvalo; ale brzy jsem se zase utěšil a opatřil si jiného zajíčka… Čert aby se v těch ženských vyznal!

Jednoho krásného dne byl přítel mé bývalé přítelkyně nalezen zastřelený. To mohlo být policii srdečně jedno, protože to byl gangster. Protože však má bývalá partnerka s určitostí tvrdila, že jsem vrahem mohl být jen já, byl jsem zatčen a postaven před soud. Náhodou jsem nemohl prokázat pro onu osudnou noc uspokojivé alibi, ačkoli jsem ležel v posteli s horečkou – což mi bohužel nikdo nevěřil.

Byl jsem odsouzen k smrti, ale protože jsem neochvějně trval na své naprosté nevině, byl mi později trest změněn na dvanáct let žaláře.

Těch 80 000 dolarů, které mi připadly z finanční transakce, nikdy nebylo nalezeno. Uschoval jsem je totiž dobře, když jsem bydlel tady v pokoji… tamhle v rohu vedle televize leží pod prknem podlahy.“

„Hrome! To jsem byl vlastně léta boháčem a šlapal jsem po celém jmění, aniž bych to byl tušil.“

„Přesně tak!“ zasmál se cizinec. „Jste chytrá hlavička, z vás ještě něco bude – ale jen jestli si pěkně stoupnete do rohu a nebudete mě rušit, až si budu vybírat své peníze,“ dodal ledovým hlasem a vytáhl pistoli.

80 000 dolarů – pomyslil jsem si.

Poklekl na podlahu a kleštěmi začal páčit z prken hřebíky; na dosah ruky ležela pohotově jeho pistole.

Horečnatě jsem přemítal, jak bych ho mohl nejlépe dostat, a odhadoval jsem své šance. Než obejdu ten zatracený stolek, bude mé mít dávno na mušce a budu proděravěný jako síto. Pak jsem se zahleděl na kabel lampy a rázem mi bylo jasno, co mám udělat: Musím kabel rázem vytrhnout a v temnotě se na něj vrhnout. Najednou jsem si uvědomil, že je televize dosud v chodu a že matné světlo obrazovky stačí, aby mě trefil.

„Byl byste tak laskav a vypnul tu televizi?“ zeptal jsem se nevinně. „Ušetří to – proud i lampy a dnes ani nemám náladu na Elvise Presleyho – váš případ je daleko zajímavější.“

Beze slova uposlechl a Presleyho zpěv zmlkl. V témže okamžiku jsem bleskurychle vytrhl kabel ze zásuvky; odstrčil stůl a vrhl se na cizince. Podařilo se mu uchopit mě za krk. Oběma rukama jsem hmatal po pistoli, nahmátl jsem však jen kleště; vši silou jsem jimi udeřil tam, kde jsem se domníval, že má hlavu. Ozval se tupý náraz a můj protivník zoufale zařval; uhodil jsem ještě jednou, ale rána šla do prázdna. Kleště mi vypadly z ruky, lezl jsem kolem a hledal je. Najednou mi prudká bolest projela levou nohou; kolenem jsem nevědomky přiklekl na pistoli a to bolelo!

„Poslechni, chlape!“ vykřikl jsem vítězoslavně. „Teď mám tvou ostře nabitou pistoli, buď rozumný – nebo spustí!“

Zapnul jsem opět televizi, což byl jediný zdroj světla, na který jsem mohl dosáhnout. Spatřil jsem neznámého v pološeru, jak se opírá o zeď… Elvis zas začal se svým vytím.

„Dávám ti deset vteřin, abys zmizel!“ vykřikl jsem.

Mlčky zvedl ruku, zablesklo se s hromovým rachotem, kulka mi zasvištěla ve vlasech, druhá mi zavadila o paži a třetí roztříštila obrazovku a umlčela tak Elvisův obraz i zpěv… podle gangsterského zvyku měl chlápek ještě druhou bouchačku v záloze!

Bleskurychle jsem odskočil stranou a vyprázdnil jsem celý zásobník ve směru, kde jsem se domníval, že stojí.

„Už nestřílej!“ zašeptal, patrně zasažen. Pak potácivě zmizel za dveřmi.

Rozsvítil jsem, zatloukl hřebíky do prkna podlahy a ukryl jsem kleště.

Zatím zavolala má vystrašená bytná policii.

„Blahopřeji!“ pozdravil mě policejní poručík a podal mi ruku. „Prokázal jste nám velikou službu… Nejste zraněn?“

„Bohužel,“ odpověděl jsem, „ale není to tak zlé, jen menší postřelení.“

„Každopádně je to lepší, než být docela mrtev,“ utěšoval mě policejní důstojník.

„Jak to,“ zeptal jsem se ulekaně. „Je mrtev?“

„Ano!“ potvrdil vážně. „Kulka asi musela škrábnout tepnu; zhroutil se před vchodem domu a vykrvácel… Ale kvůli tomu si nedělejte žádné výčitky svědomí – ušetřil jste mu jen elektrické křeslo! Jmenoval se Bill Slater a byl to nebezpečný chlapík. Před půlrokem se mu podařilo utéci z věznice a při tom zastřelil jednoho dozorce.“

Podal jsem mu patřičné vysvětlení:

„Objevil se najednou u mne a žádal naléhavě, abych ho na pár dní u sebe ukryl. Oháněl se pistoli, což mě znervózňovalo; vrhl jsem se na něj a podařilo se mi zbraň mu vyrvat. Měl však ještě druhou v záloze a začal z ní na mě pálit. Když roztříštil můj nový televizor, rozlítli jsem se, začal jsem vidět rudě a obrátil pistoli proti němu… Ta televize není dokonce ještě ani splacena!“

„S tím si nedělejte hlavu, příteli!“ uklidňoval mě poručík. „Za těch 5 000 dolarů odměny, která na něj byla vypsána a kterou teď dostanete, si můžete koupit spoustu televizorů… Teď pojďte se mnou na strážnici, tam vás obváží sepíšeme malý protokol a pak můžete jít domů… Až někdy dostanete chuť stát se policistou, tak jen přijďte ke mně a dostanete vřelé doporučení; takové lidi můžeme vždycky potřebovat, a vy se mi líbíte.“

„Díky za poklonu,“ odpověděl jsem dojatě, „ale to povolání je pro mne příliš nebezpečné!“

O dvě hodiny později jsem byl už zase ve svém pokoji a navýsost spokojen jak sám se sebou, tak s celým světem. Přemýšlel jsem o 5 000 dolarů odměny a o 80 000 dolarů pod podlahou a snil jsem o příjemnějším životě, jaký nyní povedu.

Druhý den ráno jsem to déle nevydržel a začal jsem – přes bolest v paži – vytahovat zrezavělé hřebíky. Se skřípotem se uvolnilo první prkno…

Co jsem uzřel, připravilo mě skoro rozum: 80 000 dolarů se proměnilo v hromadu papírové drtě a uprostřed ní trůnilo jako symbol věčného života myší hnízdo s osmi lysými myškami…

Bylo to nejdražší myší hnízdo, jaké jsem kdy viděl. Stálo život tří gangsterů a jednoho policisty a 80 000 dolarů v hotovosti.

Příběh, který jsem o tom napsal a jenž v nejbližší době poběží na obrazovce mého nového televizoru, se jmenuje: Zkrvavené dolary.

14. Poslední ženská v životě

Julian Symons

Většina lidi buduje svůj život na nějakých morálních zásadách nebo si aspoň něco takového nalhává. George Mobly byl naopak pyšný na to, že se řídí výhradně svým instinktem, je zcela bez skrupulí a nezahodí žádnou šanci, která se mu nabízí. Zejména tehdy, je-li ve hře žena.

„To já vycítím na první pohled,“ chlubíval se, „nemusíte tomu věřit, ale fakt je, že vím hned, je-li ta žena snadno k mání nebo ne.“ Značný počet jeho dobyvatelských úspěchů toto tvrzení potvrzoval.

Využít každé příležitosti dokázal George i v jiné oblasti; tehdy, když pracoval u jisté firmy jako vymahač splátek, později jako pojišťovací agent a konečně i jako tajemník jednoho starého pána, který byl natolik důvěřivý, že nezamykal zásuvku, do niž ukládal svou šekovou knížku. Od čeho jsou u saka dvě kapsy, uvažoval Mobly, než aby se splátky a pojišťovací prémie dělily pěkně na dva díly – jeden pro firmu, druhý k vlastnímu použití. A naučit se podpis starého pána, to mu taky nedělalo pražádné těžkostí.

Tato neobyčejná kvalifikace způsobila, že se nikdy nezdržel dlouho v jednom zaměstnání. Kdyby byl George znal výrok Starořeckého filosofa „vše teče“, jistě by s ním souhlasil. Také on už po šest let, pokaždé, když ho odněkud vylili, plynul zas do jiného místa.

Jednoho dne si právě v takové situaci přečetl s velkým zájmem inzerát:

Hledá se soukromý tajemník pro topografickou práci. Velmi dobrý plat. Zn.: „Stálé zaměstnání.“ Do a. t. I.

George sice nebyl zrovna bez groše, výnosné činnosti u starého pána byl nucen zanechat teprve před nedávnem, ale instinkt mu pravil, že tohle je příležitost, kterou by si neměl nechat ujít.

O několik dnů později, za krásného letního odpoledne, zvonil u vily Malorka. Bylo to ve vznešené čtvrti menšího města a dům obklopovala rozlehlá zahrada. Georgův čich pro velkou šanci jásal. Přijala ho sama paní domu, a Georgův šestý smysl, smysl pro ženy, zjišťoval, že toto vzácné ovoce je právě zralé k tomu, aby bylo očesáno.

Samozřejmé na sobě nedal vůbec nic znát, to se pro první setkání naprosto nehodilo. Kromě toho byl poněkud překvapen – očekával vlastně, že pan Eversley Foster bude starý mládenec, který na Georgeův přátelský úsměv a nenápadně zdůrazněný mladický půvab skočí stejně jako předchozí stařík se šekovou knížkou.

Pan Foster osobně nebyl přítomen, pan Foster setrvával právě v městské knihovně, jak Georgeovi vysvětlila pohledná paní Fosterová. Ostatně manžel tráví v knihovnách většinu svého času.

„Všechna jednáni se zaměstnanci přenesl manžel na mne,“ vysvětlovala. „Je to lepší, protože on je skutečné velmi špatným znalcem lidi. Poslední sekretář, kterého sám přijímal, psal na stroji jen dvěma prsty. Vy píšete doufám líp?“

George ji ubezpečil, že píše na stroji poslepu všemi deseti a stenografuje, až se taví tuha. Odpovídal na její otázky hbitě a věcné, ale stačil při tom ohodnotit všechny slibně linie její postavy. Na soudobou módu byly možná poněkud bujné, ale George měl podstatné jiný vkus než módní žurnály.

Nepříjemně. Paní Fosterová se ptala po doporučeních od dřívějších zaměstnavatelů. George jí tedy, ač nerad, byl nucen předložit dopisy, které si na různých dopisních papírech a pomocí různých psacích strojů napsal sám.

„O, sir Chamsley Baker, toho znám,“ zaradovala se černovláska. „Dovolíte jistě, abych se ho ještě osobně přeptala…“

„Zajisté, madam, rád. Jenomže příštích čtrnáct dnů se ho nedovoláte. Ten šťastlivec prohání jachtu po Středozemním moři. Nedávno mi poslal pohlednici z Nizzy.“

„Konečně není to tak důležité,“ připustila paní Fosterová s úsměvem. „Abych řekla pravdu, budete přijat především za tím účelem, abyste pomohl manželovi zkrátit dlouhou chvíli. Má slabě srdce, nesmí dělat nic namáhavého, a proto se často nudí.“

Vrátila Georgeovi doporučující dopisy. Podivně se při tom usmívala. Skoro jako by chtěla říct: Já přece vím, že jsou falešně, ale vůbec mi to nevadí.

George byl přijat. Vrátil se spokojeně do hotelu. Nebude to špatné zaměstnání; pracovní doba jen dopoledne, pěkný plat. Oblé linie paní Fosterové mu kromě toho vnukaly myšlenku, že situace muže slibovat víc, než by se na první pohled zdálo.

Nazítří ráno se přesně ve stanovenou hodinu dostavil do vily.

Pan Foster vypadal kupodivu docela jinak, než jak si ho George představoval. Po tom, co mu Greta (říkal tak už v duchu paní Fosterové), tedy po tom, co mu Greta o jeho novém chlebodárci prozradila, očekával postaršího penzionovaného úředníka, nerudného patrona. Foster byl úplně jiný. Sice nevysoký, ale pohledný, mohl mít nejvýš třicet, jistě byl o dva tři roky mladší, než jeho žena. Měl husté černé vlnitě vlasy a tmavé oči pod dlouhými řasami.

Pána paní Fosterovi přijali Moblyho v elegantně zařízeném přijímacím pokoji. Většinu rozhovoru udržovala Greta. Jak seděla v křesle a bavila je, připomínala velkou pružnou kočku, která se dovede lísat a náramně stojí o svou misku smetany.

„Zajímal jste se někdy o topografii?“ zeptal se Foster, když spolu sešli do malé pracovny v přízemí.

„Upřímně řečeno, nevím o ni vůbec nic,“ přiznal s omluvným úsměvem novy sekretář. „Tuším jen, že má něco společného s popisem míst. Ale co člověk nezná, může poznat.“

„Přijal jsem vás na doporučení své ženy. Ona se v lidech, zřídka mýlí.“

Tím byla zábava skončena. Foster pak diktoval dosti rychle množství úryvků z rozličných tlustých knih, které ležely před ním na stole. Všechny pojednávaly o krajině v Sussexu. George měl dojem, že Fosterova práce na knize je teprve v samých začátcích.

Když George přepisoval těsnopisný záznam na stroji, nečekané se ohlédl a spatřil, že si ho jeho zaměstnavatel prohlíží zvláštním postranním pohledem. Nerozuměl tomu. Že by už teď žárlil? K ničemu přece ještě nedošlo. Nebo mu závidí jeho zdraví jeho rychlé, prudké pohyby?

Deset minut před jednou se ve dveřích objevila Gretina hlava.

„Budeš už brzo hotov, Eversley?“

„Pro dnešek ano.“

„Bylo by od vás milé, pane Mobly, kdybyste s námi vypil sklenku sherry,“ pozvala George.

Pili sherry v salóně. Greta nalévala do drobných drahocenných sklenek. Ona také šla George vyprovodit ke dveřím.

„Omluvte mě že vás nezvu k obědu, ale my vždy v poledne jíme jen něco menšího a Eversley si jde hned lehnout. Víte přece, že není zdráv.“

Když mu otvírala dveře, zavlnila se tím svým kočičím způsobem a usmála se na něho. Zkušený George by byl přísahal, že je to právě ten úsměv, jakým jeden spiklenec obdařuje druhého.

Následující den proběhl přesné stejně jako minulý. Diktát, přepis na stroji, sherry. George si už byl jist, že mu Foster pouze předčítá pasáže z různých knih. Nabídl se tedy, že by mohl stati přepisovat sám, bez diktátu, stačí, když mu pan. Foster příslušné odstavce předem označí.

Foster nabídku prudce odmítl.

„Ne, to nejde, to opravdu nejde, v žádném případě.“

Potom mu vysvětlil, že při diktátu spojuje různá místa a dává je do nových souvislostí. Když se George na Fostera podíval, viděl, že je rozrušen a chvějí se mu ruce.

„Odpusťte, myslel jsem jen, že by to pro vás bylo pohodlnější,“ řekl rychle.

Foster se zvolna opanoval, dokonce se usmál.

„Víte, nechci být nezdvořilý, ale už jsem to zažil s jinými tajemníky, že mi tu zaváděli nové pracovní metody, a nakonec s tím byly jenom zmatky a potíže. Je možné, že má metoda je poněkud zdlouhavá, ale aspoň si mohu být jist, že mám všechno přepsáno v takovém pořádku, jak jsem si přál.“

Když přišel George v pátek do práce, sdělila mu Greta, že manžet není přítomen.

„Odjel do Londýna obstarat si nějaký materiál v knihovně Britského muzea. Ale vyhledal vám něco k přepisu.“

George vstoupil za ní do domu. Ohlédla se přes rameno:

„Právě jsem si chtěla vypit čaj. Vezmete si šálek se mnou?“

George zahlédl svou příležitost a uchopil ji. Položil Gretě zezadu dlaně na ramena a zvolna sjel dolů po její klenutě hrudi. Chvíli zůstala stát, napnutá jako struna. Potom se obrátila a prudce ho políbila. Políbila ho tak pevně, zkušené a s takovou dychtivostí, že si sám popadal jako začátečník.

„Pojď nahoru,“ šeptala. „Pojď rychle.“

Byla pro něho objev, Připadal si skoro jako pasivní objekt ne jako dominující partner. Ten pocit byl divný, ale nijak nepříjemný.

Když potom kouřili, George si se zájmem prohlížel luxusní zařízení ložnice. Hedvábný čínský koberec, obrovské lůžko, hedvábné tapety na stěnách. To všechno mnoho slibovalo. Proč by z takového rohu hojnosti nemohlo spadnout něco i jemu?

„Vím, na co myslíš,“ řekla Greta. „A mohu ti říct, že Eversley není k ničemu.“

„Aha.“

„V každém ohledu. Je neschopný a je mně i sám sobě jenom na obtíž. Jenomže je nemožně bohatý; proto jsem si ho taky vzala. Žádný strach, on to ví. Už tenkrát věděl, že si ho beru jenom kvůli penězům. Přesto chtěl, abych byla jeho ženou. Tehdy jsem ovšem ještě netušila, že má taky nemocné srdce s že si vezme do hlavy, abychom se odstěhovali na takovýhle zapadákov.“

Růžovým jazykem si olízla plné rty.

„Kdybys byl ty se mnou ženat, že by ses nenabýval topografii, viď?“

Na to byla možná jen jedna odpověď.

„Ten tvůj Eversley je pitomec,“ konstatoval George později.

Růžový jazýček se znovu zatřepetal na Gretiných rtech. Připomínala kočku, která se myje.

„Bída je, že já sama nemám žádné peníze. Jsem na něm ve všem úplně odkázaná.“

George od ní odcházel s pocitem syté spokojenosti, ale také poněkud překvapen. Bylo mu jasné, že poprvé v životě natrefil na ženu, která pro něho nebyla objekt, ale rovnocenný partner.

Druhý den ráno byl Foster už zase doma.

Přivezl si z Londýna nový materiál, další knihy, ze kterých diktoval.

V půl dvanácté se zvedl:

„Mohl byste pokračovat do oběda sám, Mobly? Rád bych si ještě zašel do městské knihovny, potřebuji si ověřit některé údaje.“

A zase zachytil George ten zvláštní pohled ze strany. Nijak se ten pohled nehodil k přátelskému tónu Fosterových slov. Byla v něm nechuť, snad i zášť. Proč proboha? Tuší snad něco? A co když George kvůli tomu najal? Je nemocný, má zdravou, lačnou ženu – možná ho kvůli tomu najal a teď bezmocně žárlí a zuří.

Foster se však již usmíval a George přesvědčoval sám sebe, že se mýlí, kdoví, co si to namlouvá.

Sotva zaklaply za pánem domu dveře, vyběhl George z pracovny a zamířil ke schodišti. Greta mu šla už naproti Chytla ho za ruku:

„Ne, nahoru ne. Zůstaneme dole, zatáhneme záclony.“

V úterý byl Foster opět v Londýně. Když ten den George odcházel z vily, připustil si, že je Gretin odevzdaný otrok. Byl by u ní ještě rád zůstal, ale měl nakázáno před jednou zmizet. Přijde posluhovačka a nebylo by dobré, kdyby nás spolu překvapila v posteli, mínila Greta.

V jistém smyslu se sice stal Gretiným poddaným ale přesto v něm ještě zůstal ten starý George Mobly, který slídí po své šanci. Kromě toho byl přesvědčen, že ani Greta není spokojena se stavem věci, že také ona očekává svou příležitost. Vůbec by ho nepřekvapilo, kdyby už měla nějaký plán pohromadě.

„Ty na něco myslíš,“ prohodil jednou nazdařbůh.

„Já myslím pořád jen na to, jak tě udělat šťastným,“ lísala se.

„O tohle mi teď nešlo. Myslím něco jiného, mám dojem, že máš nějaký problém, o něčem uvažuješ…“

„Ty jsi můj chytrý chlapec,“ pochválila ho. Bezděčně se rozhlédla, ztišila hlas.

„Už jsem ti přece říkala, že Eversley je naprosté budižkničemu. Smrtelně se s ním nudím. A kromě toho je pitomec.“

„To tedy je,“ potvrdil přesvědčeně George.

„Ale my dva, ty a já, my se k sobě hodíme, nemyslíš?“ zeptala se. Místo odpovědi ji k sobě přitiskl.

„Tvá doporučeni byla falešná,“ řekla Greta. „Napsal sis je sám, viď?“

Smála se, když viděla, jak se zatvářil.

„Ale to nevadí, mne to jenom zajímalo.“

Po krátkém váhání přisvědčil.

„Eversley často odjíždí,“ řekla významně.

„Odjíždí docela sám. Dva tři týdny bývá z domu.“

„Tak?“ řekl George neutrálně. Nebyl si jist, kam tím Greta míří.

„Nenechává mi adresu.“

„Chceš říct, že potom můžeme být spolu častěji sami?“

„Ach, nechme toho,“ mávla nespokojeně rukou a zvedla se. „Teď už musíš jít.“

Koncem druhého týdne byl George neobvykle neklidný. Práce v zaměstnání ho nudila a měl kromě toho dojem, že ani Fostera už to nebaví. Každou chvíli byl někde pryč, často nechávat jen pár věcí k přepsání. V takových dnech se George v pracovně mnoho nezdržoval.

Jednou ráno mu otevřela nikoli Greta, ale hranatá stařena s knírkem pod nosem. Greta běžela hned za ní a představila je:

„Tohle je naše Zarah a to je pan Mobly, pomáhá manželovi s prací na jeho knize.“

Stará žena mlčky přikývla. George tloukl celé dopoledne do psacího stroje a Gretu ani nezahlédl Teprve druhý den mu vysvětlila, že Zarah přišla včera zcela neočekávaně dopoledne.

„Zavři oči,“ přikázala mu Greta. Poslechl. Vtiskla mu cosi do dlaně. Podíval se, co to je, a ona se smála jeho udivenému obličeji.

„Jen se podívej dovnitř,“ doporučila mu, když viděla, jak nejistě drží malou krabičku. „To je dárek ode mne, náhrada za ten včerejšek.“

V etuji byl pár černých manžetových knoflíků se dvěma brilianty.

George s nimi zašel ke klenotníkovi a dověděl se, že jsou to brilianty zasazené v opálech. Nabízeli mu za ně slušnou sumu, ale on je nechtěl prodat. Ať mu raději připomínají, že z téhle příležitosti se dá vyzískat ještě daleko víc, daleko víc…

V jednom z dalších dnů vstoupila Greta do pracovny, právě když Foster diktoval.

„Potřebuji zdatného muže, aby mi zatloukl skobu do zdi,“ oznámila a provokativně se obrátila přímo na George. Poněkud v rozpacích nad tou zřejmou urážkou vrhnutou do tváře Fosterovi vzal George kladivo, které mu podávala, a šel splnit její přání. Foster neřekl ani slovo.

Když byli v sousedním pokoji, řekla Greta:

„Ten budižkničemu neumí ani obrázek pověsit.“

Ten den pili své obvyklé sherry v obývacím pokoji a George si poprvé všiml několika fotografií na malém stolku u okna. Podíval se na ně pozorněji a zeptal se, kdo to je.

„To je teta Edita a strýček Wiliam,“ řekla Greta.

„A tedy ten pán?“ George ukázal na vojensky strohou postavu staršího muže s bradkou.

„To je můj bratranec Mortimer Lands.“

V mlčení, které po těch slovech následovalo, bylo zvláštní napětí George pohlédl na Fostera a viděl, že je bledý jako křída. Co se ho mohlo tak dotknout, uvažoval.

Příští den, když se blížil k domu Fosterů, byl rozhodnut, že si s Gretou vážně promluví. Bude-li Foster doma, požádá George nenápadně Gretu, aby za ním přišla odpoledne do hotelu. Odmítala zatím objevit se v hotelu, stejně jako trvala na tom, že on se nesmí v žádném případě ukázat ve vile v sobotu a v neděli.

Foster doma nebyl. Dřív než mohl George začít zamýšlený rozhovor, sdělila mu Greta, že má být propuštěn.

Překvapeně se zeptal:

„Jak je to možné? Kniha přece ještě dávno není hotova!“

„Já vím. Ale říkala jsem ti přece, že je to pro něho jenom prostředek k ukrácení chvíle. Zabíjí čas. Začínal už všechno možné, ale vždycky ho to brzo přestalo bavit. Hlavní důvod, proč tě chce propustit, je v tom, že tě nemůže vystát, nesnese tě.“ Rychle si růžovým jazykem olízla rty. „Myslím, že něco ví.“

„Ale na to plece musí být zvyklý. Sama jsi mi říkala, žes měla přede mnou už jiné milence.“

„Ano, taky museli pryč. Eversley je zvláštní člověk. Když má dojem, že jsem se do někoho zamilovala, odjede. V neděli jede pryč!“

„On odjíždí?“ ptal se George nevěřícně. „A kam?“

„To mi neřekne. Nikdy neřekne, kam jede. Pošle mi jen tu a tam lístek. Tentokrát se zmínil, že snad pojede na kontinent. Když pro mne někdo opravdu něco znamená Eversley vždycky odjede, říká, že mi chce nechat čas, aby ‚plamínek dohořel‘. Za nějakou dobu mi pak napíše, že se vrací, nebo napíše, kde je, a že mám přijet za ním, jestli chci. Kolik takové cestováni stojí, to je samozřejmě lhostejné.“

„Pochopitelně.“

„Jenomže tentokrát plamínek nedohoří, to by marně čekal.“

George byl překvapen vášnivou prudkostí s jakou ta slova vyhrkla.

„Ze všeho nejlepší by bylo, kdyby už vůbec neodjel,“ řekla Greta pomalu, se zvláštním důrazem na každém slově. Potom mu sdělila svůj plán, promyšlený do posledního puntíku.

Eversley a ona mají společné bankovní konto. Slušnou sumu. Mohla by všechny peníze vybrat, ale jak se zná, byli by s nimi brzo hotovi. Daleko lepší by bylo, kdyby se například Eversley rozhodl, že se usadí natrvalo v Argentině a požádal svou banku, aby mu tam všechny jeho peníze a cenné papíry převedla. V Argentině přece nikde Eversleye Fostera nezná a úroky by byly dost velké, aby z nich mohli pohodlně žit. Nemusí být přece tak těžké naučit se Fosterův podpis.

George jí teď nechtěl vykládat, že už se v životě naučil víc podpisů. Namítl jenom, že v argentinské bance by se to jistě dala zařídit snadno, ale vyřizování převodu z anglické banky by mohlo být nebezpečné.

„Na to už jsem taky myslela, přiznala Greta a ukázala mu arch papíru podepsaný vpravo dole Eversley Fosterem. Kromě podpisu byl arch docela prázdný.

„Nechala jsem si od něho podepsat tenhle papír, namluvila jsem mu, že potřebuju napsat dopis telefonní společnosti. Použijeme ten papír později na dopis pro jeho dnešní banku. Říkala jsem ti přece, že je to pitomec.“

„A na argentinskou půdu bych měl vstoupit jako Eversley Foster já?“

„No, ovšem,“ řekla klidně. „Odtud vyjedeš se svým pasem a já ti tu mezitím obstarám nový na jméno Foster. Když jsou peníze, miláčku, nedělají takové věcí žádné potíže.“

Nejdůležitější otázka se při nejlepší vůli nedala dlouho odkládat. Co se má stát se skutečným Eversley Fosterem?

George byl proti použiti násilí.

„Máš pravdu,“ souhlasila, „půjde to i bez násilí.“

„Jak, prosím tě?“ nechápal.

„Eversley má slabě srdce. Každý večer mu vařím bylinkový čaj a dávám mu do něho lék pro uklidnění. Dobře po něm spí. Když mu dám léku trochu víc, bude spát navždycky.“

Zasmála se a George si kladl otázky nebyl-li mezi jejími dřívějšími milenci také lékař.

„Tvou pomoc budu potřebovat teprve tehdy, až ho budeme odklízet.“

„Kam ho chceš odklidit?“

„Nejspíš do řeky, i když moře by bylo daleko lepši. Jenomže k moři je daleko, to by mohlo byt nebezpečné. Samozřejmě ho budeme muset dobře zatížit. Kdyby náhodou později přece jenom vyplaval, kde nám už bude konec. A víš, co je na tom ne nejlepší?“

Nevěděl.

„Británie nemá s Argentinou smlouvu o vydání provinilců.“

Věcnost, s jakou vysvětlovala svůj vražedný plán, George poněkud vyděsila. Váhal souhlasit. Upokojil se teprve, když mu řekla, že on odcestuje hned po odklizení Fostera do Buenos Aires a tam na ni bude čekat. Peníze na letenku mu ona včas opatří.

„A z čeho tam budu zatím žít?“ strachoval se.

„Moc důvěry ke mně nemáš,“ zjišťovala se smíchem.

Měla pravdu. Vidět v ní ženu svých snů, říkal si kolikrát: Tohle je poslední ženská v mém životě, po ní už nemůže přilit žádná, která by se jí vyrovnala, ale důvěru k ní neměl. Dokonce byl pyšný na to, že se od ní nedal docela zmást. Není na světě taková žena, která by byla s to zaslepit George Moblyho, která by ho dokázala zastavit na jeho cestě za velkou šancí.

Greta mu slíbila, že opatři dost peněz na letenku a na pár prvních dnů nebo týdnů, kdy na ni bude čekat v Argentině. Na letenku mu dá raději hned teď, aby si ji mohl včas opatřit. Ostatní bude mít v neděli.

„Nic si nedělám z toho, že mi neoplácíš mou důvěru, ale peníze na zábavu v Buenos Aires dostaneš teprve tehdy, až mi ukážeš tu letenku.“

Georgeův cestovní pas byl naštěstí v pořádku. Ve čtvrtek odpoledne jel George do Londýna pro letenku. Zbývající část týdne prožíval v horečné netrpělivosti.

Aby odolal pokušení objevit se ve vile Malorka před domluveným termínem, odjel raději do Brightonu. Oslovil tam na promenádě jednu dívku, šel s ní tancovat, ale potom ji nechal sedět a hanebně utekl. A bylo to přitom docela pohledné stvoření. Jenomže ve srovnáni s Gretou Fosterovou připadala mu každá žena fádní a nudná.

Dostala se ti pod kůži, chlapečku, přiznával si. Když potom večeřel v hotelu Metropol, naplňovala ho vzrušující myšlenka, že už zanedlouho bude stejně bohatý a bezstarostný jako ti lidé tady kolem něho.

Nejlepší na tom ale je, říkal si, když se trochu opilý vracel do pokoje, že on k tomu přijde celkem lacino. Nejnebezpečnější část podniku na sebe vzala Greta, jeho milovaná Greta. Pocítil k ní vděk.

Nějaký soucit s Eversleyem Fosterem, odsouzeným na smrt, samozřejmé nepociťoval. Vůbec si na něho nevzpomněl.

V neděli večer, dvě minuty před desátou, přišel, jak bylo umluveno, zadním vchodem k vile Malorka. Ve velké hale se nesvítilo. Greta mu otevřela dveře dřív, než zazvonil. Přestože byla tma, viděl, jak je bledá.

„Všechno v pořádku?“ zašeptal. Potom spatřil dlouhý balík, ležící na podlaze haly. Zřejmé už mrtvého zabalila do pokrývky a ovázala provazem.

Mlčky nesli mrtvolu domem do garáže. Zavazadlový prostor ve voze byl velký, ale přesto tam dostávali malého Fostera jen velmi obtížně. Většinu tě práce přenechal George Gretě. Jemu se nějak příčila.

Náhle ho cosi napadlo:

„Co je se závažím?“

„Leží už ve voze.“

Greta otevřela vrata garáže a vyjeli. Jeli úzkými postranními uličkami, které George neznal. Asi za čtvrt hodiny dojeli k řece a zůstali stát na odlehlém místě u skupiny stromů. George se zaraženě rozhlížel. Po srázu vedla k řece polozarostlá stezka.

„Je to jen pár kroků,“ řekla Greta. „Myslím, že ho lehko ten kousek cesty uneseš. Myšlenka.na obsah podlouhlého balíku mu působila nevolnost.

„Nevím, jestli se toho dokážu dotknout,“ řekl stísněně.

Pohrdavě se na něj podívala.

„Prosím tě, vezmi aspoň to závaží. Já ho ponesu.“

Asi po třiceti metrech stanuli nad prudkým proudem řeky. Beze slova vázali těžké závaží ke krku a k nohám mrtvého.

„Teď mi ale musíš pomoct,“ řekla Greta. Společně zvedli balík přes zábradlí a nechali ho spadnout do vody. Těžce pleskl o hladinu. Pár kapek na ně dopadlo.

„A jsem svobodná,“ oddechla si Greta. „Ne tak docela tvou zásluhou, viď, Georgi?“

„Je mi líto,“ zahučel. Teď když ta strašná věc zmizela, cítil se zase trochu lépe. Když se vraceli k vozu, vytáhl letenku.

„Tady je, chtěla jsi ji vidět.“

„Ano, správné.“ Vyndala svazek bankovek z kabelky a podala mu je. „Když budeš chtít, můžeš teď jednoduše odjet jinam a víckrát už mě nemusíš vidět.“

„Ty přece víš, že to neudělám,“ namítl a myslel to vážně.

Ještě tentýž večer odjel vlakem do Londýna. Přes noc zůstal v jednom hotelu a ráno, přesně před odletem letadla do Buenos Aires, přijel na letiště.

Tam byl zatčen.

George nechápal, co mohlo vybouchnout. Vyplavala snad ·mrtvola na hladinu? Snažil se to nenápadně vyzvědět.

„O čem to vlastně mluvíte?“ zeptal se inspektora kriminálky, který provedl zatčení a který také předtím zařazoval ostré střežení všech nádraží, letišť a přístavů.

„Vytáčkami si nijak nepomůžete,“ mínil inspektor. „Mluvíme o smrti pana Fostera. Pana Eversleyho Fostera.“

George se rozhodl, že bude na každý pád zapírat.

„Já skutečné nevím, co ode mne chcete,“ rozhořčoval se.

„Tak to vezmeme od začátku,“ rozhodl inspektor. „Přijal jste před nějakým časem zaměstnání jako soukromý sekretář pana Eversleyho Fostera? Souhlasí to?“

„Ano, pracoval jsem pra něj něco přes dva týdny. Potom mi oznámil, že mě už nepotřebuje.“

„A kvůli tomu letíte z ničeho nic do Jižní Ameriky? Proč?“

„Žijeme přece ve svobodné zemi. Proč bych nesměl letět do Jižní Ameriky?“

„Kde jste vzal peníze na letenku?“

„Ušetřil jsem si.“

„A tohle?“ Inspektor mu sáhl do náprsní kapsy a vytáhl obálku se svazkem bankovek. Zamával mu s nimi před nosem.

„Nemá cenu tvrdit, že jste si tyhle peníze ušetřil z platu soukromého tajemníka. Kromě toho jsou to zcela nové bankovky, a my víme, že pan Foster si je teprve nedávno vyzvedl ze své banky.“

„Pan Foster?“

„Ano, pan Foster. Proč se tomu divíte? Jsou to jeho peníze.“

Ukázal na černé manžetové knoflíčky:

„No prosím, tady je jasný důkaz. A on má ještě tu drzost, že si je dá do manžet,“ ukázal svým spolupracovníkům.

O chvíli později měl George dojem, že se na něj zřítí strop. Inspektor mu ukázal fotografii muže, kterého paní Fosterová našla včera večer ležet s rozbitou lebkou v hale vily.

Na snímku George poznal vojensky strohého muže s bradkou, jehož fotografii viděl na stolku obývacího pokoje ve vile Malorka. Dověděl se, že to je – že to byl – Eversley Foster, manžel Grety Fosterové.

Už během policejního vyšetřování byla Greta Fosterová hlavní svědkyni obžaloby. V hlubokém smutku, zahalena závojem, avšak vyrovnaná, elegantně a vkusně oblečená, potvrdila, že její manžel pobýval ve své funkci předsedy správní rady jedné banky během týdne velmi často v Londýně. Požádal proto ji, svou choť, aby najala soukromého tajemníka, který by pro něho dělal písemné práce, související s jeho prací na topografické knize. Topografie byla odjakživa koníčkem pana Fostera, vysvětila vdova pohnutě.

Dále sdělila, že pan Mobly jako uchazeč o to zaměstnání dělal na ni zpočátku velmi dobrý dojem. Teprve dva týdny po jeho nástupu, když si manželé chtěli večer vyjít do společnosti, pohřešil pan Foster velmi cenné manžetové knoflíčky z opálů s brilianty.

Nejdříve vůbec nebrali v úvahu, že by s tím pan Mobly mohl mít něco společného, že by snad byl zloděj, ale když knoflíčky nikde nenašli, rozhodl se manžel, že zavolá pana Moblyho do hotelu, aby ho pozval na neděli večer k rozhovoru mezi čtyřma očima.

„Eversley mě vždycky šetřil nepříjemných věci. Také tentokrát nechtěl, abych byla trapnému rozhovoru přítomna. Proto jsem šla v neděli večer s bratrancem do města na večeři. Když jsem se vrátila domů…“ hlas se jí zlomil a vyšetřující ji soucitně uklidňoval.

„Hned jsem volala policii,“ pokračoval po chvílí. „Bylo to strašné, pořád tomu nemohu uvěřit.“

Foster byl zabit v hale vily několika ranami kladivem. Měl úplné roztříštěnou lebku. Smrtící zbraň ležela vedle mrtvého.

Bylo to totéž kladivo, kterým George přednedávnem přitloukal skobu v pokoji vily Malorka. Byly na něm jeho nepopiratelné otisky prstů.

Dověděl se také, že pan Foster vyzvedl minulý týden z banky větší obnos, protože jeho paní potřebovala v následujících dnech vyrovnat řadu účtů. Státní návladnictví bylo přesvědčeno, že George peníze ukradl poté, co zabil pana Fostera.

Advokát Witherspoon, Georgův obhájce, se zřekl křížového výslechu. Byl vyveden z míry chováním svého klienta a nemohl se zbavit dojmu, že je George choromyslný. Jinak si nedokázal vysvětlit, proč pořád opakuje tu nesmyslnou historku, že spolu s paní Fosterovou házeli do řeky nějakou mrtvolu, a proč trvá na tom, aby potápěči prohledali říční dno. Když se však doktor Witherspoon svého mandanta ptá, čí mrtvolu by měli podle jeho mínění v řece najít, George zmateně umlkne.

„Ano, ovšem,“ došlo mu konečně. „Nebyla ta žádná mrtvola. To jsem měl asi poznat už tehdy. Nebo jsem se měl podívat.“ Doktor Witherspoon je stále pevněji přesvědčen o existenci utkvělé představy a o tom, že George vlastně patří do psychiatrické léčebny, a ne před soud. Snad se mu podaří ho tam dostat.

Georgův přínos k advokátovu snažení spočíval v řadě nesmyslných tvrzeni, kterými obviňoval paní Fosterovou.

Jednou, pravě když byl předvolán před vyšetřujícího soudce, zavolal si George obhájce k sobě.

„Kdo je to?“ ptal se a ukazoval chvějícím se prstem na nevysokého štíhlého muže s vlnitými černými vlasy a tmavýma očima.

„Je to tak důležité?“ zapochyboval obhájce.

„Je to strašné důležitě,“ potvrdil Mobly.

„Hned vám to zjistím u obhájce zjistil, že ten vážný mladý muž je bratranec paní Fosterové, pan Mortimer Lands. Tentýž, se kterým onoho osudného nedělního večera večeřela ve městě.

Rozzlobeně roztrhal obhájce lístek, který mu George poslat. Stálo na něm: „Ti dva společné naplánovali, jak zavraždit Fostera. Který z nich čin uskutečnil, to nevím.“

Podle mínění psychiatrů, kteří obžalovaného důkladně vyšetřili, byl duševně zcela zdráv a odpovědný za své činy. Jeho obhájce tomu neuvěřil.

Když se George pokusit vystoupit před soudem s tvrzením, že měl s paní Fosterovou velmi intimní vztahy, vyskočil rozhořčeně jindy tak uhlazený Mortimer Lands a žádal, aby soud učinil přítrž tomuto nactiutrhání. Jeho sestřenice paní Fosterová přišla snad už vinou obžalovaného o dost, nemusí se ještě snažit připravit ji o dobrou pověst.

Soudce sice volal pana Landse k pořádku, ale obecenstvo v síni projevilo s rozhořčením vdovina příbuzného vřelý souhlas.

Důkazy vylučovaly jakoukoliv výmluvu. U obžalovaného byty přece nalezeny ukradené manžetové knoflíky a svazek bankovek, o které oloupil mrtvolu. Na kladivu, pod kterým zahynul vážený občan Foster, se našly výrazné otisky prstů. Komu patřily? Obžalovanému Moblymu. Jeho vinu dokazuje i skutečnost, že se po činu snažil uprchnout do ciziny. Byl, jak známo, zadržen na letišti s letenkou do Buenos Aires v kapse. Žádnou z těchto skutečností nemůže obžalovaný ani jeho obhájce vyvrátit. Je proto směšné, že obžalovaný neupouští od svých pokusů přimět soud a porotu, aby mu uvěřili, že ho paní Fosterová přemluvila, aby spolu s ní zabil jejího bratrance Landse, kterého vydávala za svého manžela Fostera.

I v soudní síni se ozývat smích, když George opakoval svou pochybnou historku.

„Dámy a pánové porotci, je teď na vás, abyste rozhodli o tvrzeních a vině obžalovaného,“ pokynul soudce porotě.

Porota nepotřebovala k vynesení rozsudku víc než patnáct minut. Seznala George Moblyho, šestadvacetiletého, povoláním soukromého úředníka, vinným ze zločinu vraždy.

Rozsudek, znějící na doživotí, nedotkl se George tak, jako vyjádření soudce k jednomu z porotců, které zaslechl; když se soud rozcházel:

„Pan obhájce se vyjádřil, že obžalovaný není příliš inteligentní, a já myslím, že v tom má naprostou pravdu. Jenomže to jeho prapodivné vysvětlení, ta báchorka, kterou si vymyslel – no řekněte sám, není to nesmyslná představa, že by se někdo dal obalamutit od ženské tak, jak on nám tu vykládal? Na takového pitomce přece jenom nevypadá!“

Po nějakém čase, už jako chovanec jednoho dobře organizovaného ústavu, dověděl se George ze společenské kroniky jistých novin, že paní Greta Fosterová, vdova po předsedovi správní rady banky Merkuria, odcestovala v doprovodu svého bratrance Mortimera Landse do Jižní Ameriky. Splnila tím vlastně odkaz svého tragicky zemřelého manžela, který vždy toužil po tom, trávit léta odpočinku v těchto teplých přímořských krajích.

George s bezmocnou zuřivosti sevřel pěsti. Měl dojem, že žárlí.

Málo naplat, byla to stejné ohromná ženská, ta Greta. Nikdy jí sice tak docela nevěřil, ale v tom jednom jistém smyslu to byla poslední ženská v jeho životě.

Což jisté, vzhledem k doživotnímu žaláři, byl názor docela opodstatněný.

15. Perla

Fletcher Flora

Večeře se podávala v devatenáct hodin – tak jako obvykle, jako by byl obyčejný všední den. Klára, služebná, přinášela na stůl chutná jídla. Na jednom konci stolu seděla Neva Durwardová, na druhém její manžel Dwight. Vzdálenost, jež je dělila u stolu, odpovídala obrazně věkovému rozdílu, který mezi nimi byl: Nevě bylo dvaatřicet, Dwightovi přesně dvakrát tolik. Což bylo směrodatné i pro atmosféru, která vládla v tomto domě.

Po posledním chodu se Dwight manželce omluvil – chce vypít svou kávu a brandy v knihovně, řekl. To nebylo žádné překvapení. Kávu a sklenku brandy pil vždycky v knihovně.

V obývacím pokoji se Neva pozorně zadívala na své drahocenné náramkové hodinky. Půl osmé. Ještě tedy půldruhé hodiny, devadesát minut. Za daných okolností dost dlouhá doba, ale Neva – kupodivu – neprojevila ani sebenepatrnější netrpělivost.

Vešla Klára. Udělala pár kroků směrem k paní Durwardové, pak se zastavila a pozorovala svou paní. Neva ji ani neviděla, ani neslyšela, ale cítila její přítomnost.

„To jsi ty, Kláro? Donesla jsi panu Durwardovi kávu a brandy?“

„Ano, paní Durwardová.“

„Jsme tu teď sami, tak zanech formalit,“ řekla Neva s úsměvem.

„Ano, Nevo.“

„No, tak je to lepší. Chtěla jsi něco?“

„Napadlo mě, že i ty budeš chtít kávu a brandy,“ řekla Klára.

„Brandy ano, kávu ne.“

Klára se obrátila a odcházela. Milé děvče, pomyslela si Neva, Úplná perla. Poněvadž Neva, byla krásná, mohla si dovolit určitou velkorysost při posuzování jiných, žen. Přešla na druhou stranu místnosti a posadila se na gauč. Přemýšlela, co asi Dwight teď dělá v knihovně. Vlastně věděla to zcela bezpečně: sedl v hlubokém koženém křesle a vedle něho svítí stojací lampa; brýle mu jistě sklouzly na špičku nosu a v klíně mu leží nějaká kniha. Takhle bude sedět tak do deseti hodin a pak půjde spát.

Klára se vrátila se stříbrným podnosem, na němž stála láhev a sklenka. Položila podnos na stolek a nalila brandy.

„Ještě něco?“ zeptala se.

„Ne, děkuji ti, Kláro.“

„Smím ti dát radu, Nevo?“

„No ovšem. A co mi chceš poradit, Kláro?“

„Na tvém místě bych se dnes s tou brandy držela hodně zpátky.“

„Ale prosím tě! Cožpak jsi mě někdy viděla nadměrně pít?“

„To ne, ale dnes bys k tomu mohla mít důvod, Nevo.“

„Mýlíš se, Kláro. Nepotřebuju pít na kuráž.“

„Urazila jsem tě? Promiň mi.“

„Ale kdepak, vůbec jsi mě neurazila – naopak. Tvá účast mě dojímá.“

„Byla bych moc nešťastná, kdyby se ti mělo něco přihodit. Nevo.“

„I já bych byla nešťastná, to mi věř. Musíme si dát pozor. Ale – řekni mi Kláro, jsi si úplně jista, že se toho chceš zúčastnit?“

„Ano, jsem si jista.“

„A proč to pro mě chceš udělat, Kláro?“

„Protože jsi mě o to prosila.“

„Ale nemám k tomu žádné právo. Snad by pro tebe bylo lepší, kdybys odmítla.“

„Tomu nevěřím, Nevo.“

„Tak velká je tvoje oddanost?“

„Byla bych schopna udělat pro tebe ještě mnohem víc.“

Bylo osm hodin. Klára odešla do kuchyně. Neva upita ze skleničky. Čas pomalu utíkal. Klára je tam někde v kuchyni a Dwight sedí v koženém křesle pod lampou.

Byli sami doma – ona, Klára a Dwight. Bylo půl deváté. Neva vsrkla ze skleničky, pak se položila na gauč a zavřela oči.

Když se za chvíli podívala na hodiny, bylo za sedmnáct minut devět. Posadila se, levou ruku, na níž měla.hodinky, držela před očima a dívala se upřeně na hodinové ručičky. Hodinová a minutová stály jakoby přikované, jen vteřinová se posunovala kupředu a odměřovala čas. Nekonečné minuty. Ještě za patnáct, za čtrnáct, za třináct…

Jako kdyby všechno záviselo na přesnosti – Neva neodtrhla zrak od hodinek. Vteřinová rušička uháněla, i minutová stála teď jinde… Už za pět minut…

Přesně v devět Neva vstala a odešla z obývacího pokoje. Klára stála v hale u schodiště. Možná že tam takhle stára a čekala celou hodinu, pomyslila si Neva.

„Kdyby přišel Martin Crandell, zatímco budu v knihovně,“ řekla Neva, „odveď ho do obývacího pokoje. Já mezitím udělám, co uděláno být musí. Přej mi hodné štěstí, Kláro.“

„Přeju ti štěstí,“ odpověděla Klára.

Před dveřmi do knihovny se Neva zastavila. Zatajila dech, přitiskla ucho ke dveřím a naslouchala. Potom tiše otevřela, vstoupila a bezhlučné za sebou zavřela. V místnosti bylo klidno, nic se nepohnulo. Dwight seděl v hlubokém křesle. Hlavu mél skloněnou dopředu, brada se opírala o prsa. brýle se mu svezly až na špičku nosu. V klíně mu ležela tlustá kniha, ruka spočívala na otevřených stránkách. Nevra zůstala u dveří, její nervy byly napjaly do krajnosti. Stáda a dívala se na Dwighta. Jeho hrudník se při dýchání jen málo zvedal.

Dělej rychle. – ale bud opatrná! řekla si v duchu.

Ze zkušenosti věděla, že Dwight měl velmi lehký spánek. Opatrně se sehnula, zula si střevíce a postavila je vedle dveří. Pak potichounku přešla po koberci až k psacímu stolu, který stál za křeslem. Otevřela pravou horní zásuvku, kde – jak věděla – ležel Dwightův revolver. Byl nabitý, i to věděla. Dwight vždycky říkal, že takovou věc je třeba mít stále po ruce. A nabitou. Z bezpečnostních důvodů, prý. Vyndala revolver, přesvědčila se – pro všechny případy – že je nabitý, a opět udělala pár tichých kroků po koberci, Stála teď po Dwightové pravé, straně. Sklonila se. Muž se ani nepohnul. Zřetelně slyšela jeho tiché dýchání. Teď si opatrně klekla na jedno koleno, ústí revolveru přiložila pomalu k jeho žebrům a zvolna stiskla spoušť. Střelila ho přímo do srdce.

Prudce vstala, ustoupila pár kroků zpátky a dívala se, jak umírá. Vlastně byl už mrtev. Pustila revolver na zem, uchopila muže za nohy, stáhla ho z křesla a nechala ho ležet na koberci mezi křeslem a psacím stolem. Zvedla teď zbraň a protože u sebe neměla ani kapesník ani žádnou utěrku, otřela zbraň okrajem svých šatů. Šla k mrtvému, poklekla u něho, uchopila. jeho pravou ruku a vtiskla mu do ni revolver tak, aby na něm – i na spoušti – zanechal otisky svých prstů. Potom položila zbraň vedle jeho pravé ruky – tak, jako by mrtvému vypadla z ruky.

Tak to by bylo. To nejhorší má za sebou. Chvíli stála u mrtvoly, zavřela oči a bezděky sepjala ruce. Nemohla se ubránit pocitu jakéhosi dojetí. Ano, bylo by bývalo lépe, kdyby byl zemřel včas a přirozenou smrtí. Ne, nedalo se na tom nic změnit. V současné situaci neměla jinou volbu. Spáchala tuto vraždu proto, že k tomu byla donucena, říkala si. Teď ale už musí myslet na další kroky, které určitě nebudou nijak snadné.

Začala zcela promyšleně, podle předem připraveného plánu, dělat v pokoji nepořádek – aby to tu vypadalo tak, jako kdyby došlo k boji. Povalila stojací lampu, hodila na zem popelník, převrátil malý konferenční stolek – rozházela pak ještě řadu věcí a dbala přitom úzkostlivě na to, aby všechno vypadalo přirozené, aby to nebylo přehnané. Nakonec ještě vyhrnula záclony a otevřela dveře vedoucí na terasu. Nechala je trochu pootevřené a posléze záclony, sahající až k zemi, opět zatáhla. V tomuto případě její otisky prstů nehrály žádnou roli, a stěží se dalo čekat, že by se tu našly nějaké cizí otisky, protože „pachatel“ měl zřejmě na rukou rukavice.

Podívala se na hodinky. Za pět minut čtvrt na deset. Celkem to tedy trvalo deset minut: zavraždit muže a připravit pokoj podle plánu. Šla ke dveřím, obula si střevíce a odešla z knihovny. U dveří do obývacího pokoje na ni čekala Klára. Její oči se leskly, ústa měla trochu pootevřená a dmula se jí hruď.

„Provedeno?“ zeptala se.

„Ano. Provedeno.“

„A všechno v pořádku?“

„Ano, všechno v pořádku.“

Neva si nalila skleničku brandy, napila se dvěma. dlouhými doušky a pak se posadila. Někdo zazvonil. Obě ženy sebou trhly, zadívaly se na sebe, Neva kývla za chvilku hlavou a Klára šla otevřít. Neva pak uslyšela Klářin hlas a hlas muže. Nalila si rychle trochu brandy, vypila to naráz – a čekala.

Martin Crandell vešel do pokoje. Byl to vysoký muž, o němž se dalo předpokládat, že svou atleticky urostlou postavu rád předvádí někde u moře na pláži. Teď měl na sobě střídmý, ale elegantní šedivý oblek, bílou košili s tmavohnědou kravatou a černé boty. Měl široká ramena a úzké boky. Světle plavé vlasy měl sčesány dozadu a jeho světle modré oči neklidně těkaly. Pružným krokem přešel místnost přímo k Nevě.

„Miláčku,“ oslovil ji se širokým úsměvem, „jak se ti daří?“

„Zakazuji ti takové důvěrnosti,“ řekla chladně.

„Och – promiň, úplně jsem zapomněl, že naše vzájemné vztahy se poněkud změnily. Tak tedy – Nevo.“

„Raději paní Durwardová, ano?“

„No dobrá. Jak vidím, jde teď čistě a obchodní záležitost. Mohli bychom tedy tu věc ukončit, ano?“

„Záleží na tam – jak!“ odpověděla s důrazem.

„Cožpak jsou nějaké jiné možnosti? Soustřeďme se raději na jedinou otázku: Máte peníze? Dohodli jsme se, pokud vím, na částce padesát tisíc dolarů.“

Vstala, přešla kousek místnosti, ale najednou se zastavila, jako by si na něco vzpomněla. Ostře se mu zadívala do očí.

„Ne,“ řekla tvrdě. „Nemám je.“

„Škoda. A také to není dost čestné, chcete-li slyšet mé mínění. Když jste mi telefonovala a žádala, abych sem přišel, ujistila jste mě, že budete mít peníze připraveně. Nebo jsem snad měl přijít jindy?“

„Ne, nic: takového. Prostě jsem se rozhodla, že vám žádné peníze nedám.“

„Cože?“

„Slyšel jste dobře. Peníze nemám, nemohu si je opatřit, a i kdybych mohla, tak vám je nedám.“

Díval se na ni, jako by nechápal. Teprve po chvíli řekl:

„Zdá se, že to myslíte docela vážně.“

„To tedy myslím.“

„A je vám jasně, jaké budou důsledky?“

„Úplně.“

„Ale přesto spolu ještě probereme bod za bodem. Vaše odmítavé stanovisko mě nutí, abych Dwightovi sdělil podrobnosti našeho bývalého intimního poměru, A vy víte, jak si Dwight potrpí na morálku. Samozřejmě mu poskytnu patřičné důkazy, jako jsou vaše dopisy, různé dokumenty a dokonce několik velice zajímavých momentek, které jsem tajně fotografoval, abych měl vzpomínku na náš něžný vztah, respektive na vaše svůdné tělo. A vy taky víte, že Dwight zaplatí každou cenu, aby zabránil skandálu. Ale to ještě zdaleka není všechno, Určitě vás vyhodí z domu, Nevo, miláčku, nebo paní Durwardová, vyhodí vás a vašich pět švestek. Než napočítáte do deseti, zavolá svého právního zástupce, podá žalobu o rozvod a vydědí vás, nedostanete z jeho jmění ani dolar. Poslechněte, buďme raději rozumní – copak kvůli směšně částce padesáti tisíc chcete ztratit milión?“

„Jsem na všechna připravena.“

„Jak tedy chcete. V tom případě si musím co nejrychleji obrátit na Dwighta. Moc mě to mrzí, ale – člověk chce být také z něčeho živ. Když nechcete platit vy, bude platit Dwight.“

„Obraťte se na něj, a vůbec, jděte k čertu!“

„Vidím, že tu nejsem vítaným hostem, a proto raději půjdu. A co nevidět si zajdu za Dwightem. Možná že už zítra.“

„Zítra? Proč ty průtahy? Proč ne hned dnes?“

„Teď?“

„Ano. Uspoříte si tak jednat cestu. Dwight je nahoře v knihovně.“

„Vlastně máte pravdu. Oddalováním se nic nezíská. Kde je knihovna?“

„Dovedu vás tam a dokonce chci být při tom, až budete vyprávět. V případě, že byste na některé podrobnosti zapomněl, mohu vás doplnit.“

Šla před ním a slyšela za sebou jeho kroky. Aniž by vteřinu zaváhala, otevřela dveře do knihovny. Trochu ustoupila stranou, aby mohl vejít. Udělal dva kroky a zůstal stát jako přikován. Slyšela ho, jak prudce vydechl, jako by mu předtím někdo sevřel hrdlo.

„Tady je Dwight,“ řekla výsměšně. „Můžete mu vyprávět, co chcete.“

Stále trčel na místě jako šokován. A v jeho očích se teď objevil strach.

„Jaké, k čertu, máte se mnou úmysly?“

„Vůbec žádné. Ukázala jsem vám právě, že Dwight je mrtev, zavražděn. Čímž se rozplynuly všechny vaše výhrůžky. Dwight nežije, a já nejsem ani rozvedená, ani vyděděná. Jsem svobodná a bohatá. Myslíte snad, že mi záleželo na něčem jiném? Myslíte si, že mi záleží na mé pověsti? Nesmysl! Pro mě za mě si vyprávějte třeba celému světu, že jsem s vámi byla v posteli. Můžete tu historku i uveřejnit, chcete-li. I s těmi momentkami, Je mi úplně jedno, co uděláte.“

Opět si zhluboka vydechl a začínal se vzpamatovávat. Strach se mu vytratil z očí, byl v nich teď spíš vztek.

„Okamžíček, milostivá,“ řekl s posměchem.

„Jen ne tak zhurta. Dwight je mrtev – a zabila jste ho vy: Je to jasné jak facka.“

„Tak? říkáte, že já? Inu – můžete si konec konců myslet, co chcete. Je mi líto, že je mrtev. Jestliže bych byla měla někoho zabít, lak jste to byl vy.“

„O tom nepochybuji. Ale zavraždila jste svého muže, a podle mého názoru jste to pořádně zpackala. Nejspíš, jak to vypadá, jste ho zastřelila. Rád bych věděl proč. Proč jste mu jednoduše nedala spíš něco do kávy nebo do brandy? Je o něm přece všeobecné známo, že má slabé srdce. Možná že by to pak považovali za přirozenou smrt.“

„Myslíte? Já o tom pochybuji. Přinejmenším by vzniklo podezření. Policie si vždycky myslí to nejhorší a mladá vdova po starém milionáři je vždycky podezřelá. Jistě by mrtvolu pitvali a našli by jed. Takhle ale byl někým zastřelen – někým, na koho tu čekal. Vidíte – revolver, který leží na zemi, patří Dwightovi. Stále ho měl nabitý a uschovaný v zásuvce psacího stolu. Rozházené věci svědči o tom, že tu došlo k boji. Není třeba zvláštní bystrosti k tomu, aby si člověk představil, co se tu odehrálo. Dwight byl zřejmě z nějakého důvodu donucen pohrozit svému návštěvníkovi revolverem. Došlo asi k zápasu, v jehož průběhu vyšla rána a zasáhla Dwighta. Vrah po činu utekl na terasu. Můžete se přesvědčit, dveře na terasu jsou ještě pootevřené.“

„Roztomile vylíčené, ale málo přesvědčivé, milostivá,“ tvrdě se zasmál a luskl prsty. „Ne ne, milá Nevo, takhle to na mě nehrajte. Byly to vaše něžné ručičky, které odpravily Dwighta. Jinak byste přece hned volala policii. Vůbec si nedovedu vysvětlit, co tím vším sledujete. Bylo by bývalo přece mnohem jednodušší, kdybyste byla zastřelila mě.“

„A určitě taky příjemnější: Ale znám vás příliš dobře. Nejspíš jste si všechno zařídil tak, že by po vaší eventuální vraždě policie věděla, kde hledat vraha.“

„Tak jest. Přesto nerozumím, čeho jste chtěla dosáhnout. Jako řádný občan bych měl proti vám svědčit a dostat vás za mříže.“

„V případě, že byste tam šel za vyděračství sám.“

„Dobrá námitka. Samozřejmě netoužím po tom, abych strávil několik let v žaláři jen proto, abych vás dostal za mříže. Nic bych z toho neměl, kdyby vás zatkli. A proto nám zbývají pouze dvě možnosti. Naše původní úmluva bude nejenom platná, ale podmínky se ještě zvýší. Jestliže malé milostné dobrodružství mělo stát padesát tisíc, kolik myslíte, že bude stát vražda?“

„Vůbec nic.“

„Dejte si pozor! Mohla byste mě donutit k tomu, abych přece jen sehrál roli řádného občana. Určitě bych dokázal uvalit na vás podezření, aniž bych se sám do něčeho namočil. Policie přece stále dostává anonymní dopisy a telefonické rozhovory.“

„S tím jsem počítala a připravila jsem se na to. Předešla jsem vás, pane Crandelle. O téhle záležitosti budete krásně mlčet a nedostanete za to ani cent.“

„Jste si svou věci nějak příliš jistá, má milá. Rád bych věděl proč.“

„Proč? Protože jsem Dwighta nezavraždila.“

„Jestliže jste to nebyla vy, kdo to tedy byl?“

Neva neodpověděla. Otočila hlavu, zadívala se někam na stěnu a zdálo se, že něčemu naslouchá. Za chvíli zavolala přes rameno:

„Kláro, jsi tam? Pojď sem!“

Dveře se otevřely a Klára vstoupila do knihovny.

„Přejete si, paní Durwardová?“

„Sděl, prosím, panu Crandellovi, co se dnes večer odehrálo v tomto domě.“

„Ano, paní Durwardová.“

Její pohled teš sklouzl s paní Durwardové a utkvěl na panu Crandellovi. „Od kterého okamžiku mám prosím začít?“ zeptala se naivně.

„Hned, jak skončila večeře.“

„Nuže – pan Durward odešel do knihovny a já jsem mu přinesla kávu a brandy. A vy, paní, protože jste měla migrénu, odešla jste do svého pokoje. Když jsem obsloužila pana Durwarda, přišla jsem nahoru za vámi a dala vám aspirin. Lehla jste si oblečená na postel, abyste počkala, až vás přestane bolet hlava.“

„Sešla jsem ještě jednou do obývacího pokoje?“

„Nikoli. Až později, když jsem pro vás přišla. To už návštěva od pana Durwarda byla pryč. Celou dobu jsem se zdržovala u schodiště, byla bych vás určitě musela vidět.“

„Dobrá. Právě ses zmínila o nějaké návštěvě, Kláro. V kolik hodin přišla?“

„Přesné v devět, jak byl ten pán očekáván. Pan Durward mi řekl, že mu někdo telefonoval a smluvil si s ním schůzku na devátou večer. Abych prý ho pustila dovnitř a přivedla nahoru, až přijde.“

„A co se stala potom?“

„Odvedla jsem toho pána do knihovny, jak jsem měla přikázáno.“

„Žil pan Durward ještě v tu dobu?“

„O ano. Když jsem zaklepala, vyzval mě abych vstoupila. Seděl v černém koženém křesle a v rukách držel nějakou knihu.“

„Oba muži byli tedy v knihovně, když jsi odcházela?“

„Ano. Ale já jsem zůstala u schodiště.“

„Mohla jsi zaslechnout něco z toho, co si ti dva povídali?“

„Zpočátku ne. Teprve když se pan Durward rozzlobil a začal mluvit zvýšeným hlasem. I potom sice nebylo dobře rozumět, ale určitě jsem zaslechla nějaká slova o vydírání.“

„Jsi si tím jista?“

„Ano, paní Durwardová, naprosto jista. Mohla bych to kdykoli před soudem odpřísáhnout.“

„Tak dál, Kláro. Řekni nám, co se stalo potom.“

„Nu – pak se mi zdálo, že je v knihovně nějaká rvačka, potom zazněla rána, vypadalo to jako výstřel. Nejprve jsem chtěla běžet dovnitř, abych se podívala, co se děje. Ale pak jsem si to rozmyslela a došla jsem raději pro vás. Nu, a vy přece víte, paní Durwardová, co jsme tu našli. Pan Durward ležel zastřelen na koberci a vrah patrně uprchl dveřmi na terasu.“

„Kláro, ty jsi chytrá dívka – jak si to všechno vysvětluješ?“

„Myslím, že je to dost jasné. Ten návštěvník chtěl zřejmě pana Durwarda vydírat. Jenže pan Durward se nedal. Vytáhl z psacího stolu revolver a asi chtěl toho muže držet v šachu tak dlouho, dokud nepřijde policie. Vyděrač ho však napadl, došlo k zápasu, při němž byl pan Durward zastřelen.“

„Dobrá. Ale teď se tě chci zeptat na něco zvlášť důležitého, Kláro. Prosím, přemýšlej a řekni nám potom pravdu. Poznala bys bezpečně toho návštěvníka, kdybys ho znovu viděla?“

„Určitě, paní Durwardová. Vždycky jsem měla dobrou paměť na tváře lidí.“

„Mohla bys toho muže popsat?“

„Ano. Byl vysoký přes metr osmdesát, měl blond vlasy a modré oči. Měl šedivý oblek, bílou košili, tmavohnědou kravatu a černé boty.“ Zadívala se zpříma na Crandella a ve výrazu její tváře byl jasný výsměch. „Vypadal přesně tak jako tady pan Crandell.“

Crandell se suše zasmál. Bylo vidět, že se mu třesou ruce, proto je strčil do kapsy.

„Rád bych věděl,“ zavrčel, „co si od toho slibujete. Nakonec bude stát vaše výpověď proti mojí.“

„Výpověď vyděrače,“ zdůraznila Neva, „proti výpovědi služebné nešťastné oběti. A můžete mi věřit, že já nebudu ani vteřinu váhat, abych odhalila váš pravý charakter.“

„Jenže já také nejsem padlý na hlavu, má milá. Spolehněte se, že dřív nebo později najdu cestu, jak se vám dostat na kobylku.“

„Můžete to beze všeho zkusit.“

Chvíli přemýšlel a na tváři mu bylo vidět, jak zatíná zuby. Zlostí a bezmocností.

„Ne,“ řekl posléze.

„Nepodniknu nic, nemohu si to teď dovolit. Ta hra by se nerentovala.“

„V tom případě se mi možná podaří přemluvit Kláru, aby poněkud pozapomněla na přesný popis vraha – až přijde policie.“ Neva si neodpustila posměšný úšklebek.

Crandell se dlouze zadíval nejprve na ni, pak na služku, uklonil se oběma a odešel.

„Kláro,“ zvolala Neva na dívku, když za Crandellem zapadly dveře, „byla jsi báječná! Jsi úplná perla mezi služebnými: Ale teď, má drahá, musíme rychle zavolat policii a oznámit, co se stalo. Je nejvyšší čas. A až policie přijde, tak si zopakuješ svou roli, že? Jenom ten popis vraha nebude tak přesný.“

„Zajisté, Nevo.“

* * *

Nebylo to špatně promyšleno, jenom na jedno paní Durwardová zapomněla: že Crandell je hezký muž a že se líbí ženám. A s čím už vůbec nepočítala: že by se mohl jednou zalíbit i Kláře.

Paní Durwardová vyplatila pak nejen sto tisíc dolarů, ale vyplácela i měsíční rentu po pěti stech dolarech. Kláře a panu Crandellovi.

16. Kněz a dívka

Adobe James

Snad donekonečna se táhla ta asfaltová stužka – jednou černá, a teď zas šedivá od nemilosrdně pálícího slunce. Daleko vpředu se tetelil horký vzduch.

Řidiči Hernandezovi stékal pot z obličeje. Ještě před několika hodinami, když projížděli civilizovanými končinami, byl Hernandez přátelský, sdílný, skoro sympatický. Teď jel se zaťatými zuby, skoro vztekle, skloněn nad volantem a snaže se dosáhnout maximální rychlosti.

Muž vedle něho – jmenoval se Morgan – se musel usmát při jeho poznámce: „V tomhle prokletém kraji jsou dokonce i supi vyprahlí a hubení.“

Hernandez měl humor. A proto – a skutečně jenom proto – bylo Morganovi líto, že je nucen ho zabít.

Ale konec konců byl Hernandez policista – mexický policajt, který ho vezl zpátky na hranice Spojených států. Tam odevzdá Morgana kriminální policii a brzy potom se bude Morgan houpat na americkém provaze.

Ne, ne – říkal si v duchu Morgan a věděl, že se nemýlí – ani tentokrát mě ještě nepověsí. Příště možná ano, ale tentokrát mě ještě nepověsí. Hernandez byl hloupý a byla jen otázka času, kdy udělá nějakou chybu. Morgan se na sedadle protáhl a civěl do krajiny. Spoutané ruce mu klidné ležely na klíně.

Bylo už skoro pět, když svým instinktem věčně pronásledovaného štvance vycítil, že se blíží jeho šance. Hernandez zneklidněl. Ty dvě láhve piva, které vypil po obědě, byly příčinou jeho začínajícího neklidu. Brzy bude muset zastavit. A pak přijde Morganova chvíle.

Po je jich pravici se teď zvedaly mírné pahorky. Morgan, předstíraje nudu, se líně zeptal: „Co je tam za těmi kopečky?“

Hernandez jenom vzdychl: „Ale, bůhví…“

Rovina tam za těmi kopci je prý ještě hroznější než tady ty končiny. Nikdo tam nemůže žít, kromě hrstky Indiánů, jejichž řeč byla už stará, ještě než přišli Aztékově. Je to neznámá, necivilizovaná země, již vládne Mictlantecutli.

Teď, když se prodloužily stíny, změnila se tvář krajiny kolem nich. Před nimi stál – jako osamocený, gigantický ukazatel směru – mohutný saquarokaktus, skoro padesát stop vysoký. Hernandez k němu zajel a zastavil v jeho stínu.

„Pojďte si trochu protáhnout nohy; amigo. Je to naše poslední zastávka před Hermosillem.“

Hernandez vystoupil, obešel vůz a otevřel vězňovi dvířka. Morgan sklouzl ze sedadla, vyskočil na silnici a protáhl se jako kočka. Zatímco Mexičan močil u kaktusu, poodešel Morgan kousek dál, k polorozpadlému kříži, který stál v písku.

Hernandez se přišel také podívat. Byl překvapen, když spatřil kříž, jenž býval ukazatelem cesty.

„Linaculan – sto dvacet kilometrů. Hm – vůbec jsem nevěděl, že tady vede nějaká cesta…“ Pak ho najednou něco napadlo. „Ach ano. Teď si vzpomínám. To musí být ta stará vojenská silnice, Real Military, která vede z vnitrozemí k východnímu pobřeží.“

Víc nepotřeboval Morgan vědět. Jestliže Linaculan ležel na východním pobřeží, pak tento Linaculan znamenal svobodu.

Mexičan si odkašlal a vyplivl prach.

„Tak jedem.“

Šel k vozu jako první a podržel svému vězni otevřená dvířka. Morgan přišel se svěšenými rameny a ohnutými zády – tak, jako by se kryl před žhavým sluncem. A náhle bleskově zaútočil, jako když had prudce vyrazí na nic netušící oběť. Morganovy spoutané ruce v prudkém nápřahu dopadly na Hernandezovu hlavu. Ocelová pouta narazila na jeho lebku. Policista zasténal a zhroutil se na zem. V mžiku na něho Morgan skočil. Jeho ruce sáhly do policistovy kapsy a vytáhly odtud revolver. Pak odstoupil asi čtyři kroky zpátky a upřeně se na policistu díval.

Hernandez se vzpamatovával; potřásl hlavou, zamrkal, aby se jaksi rozkoukal, a pokoušel se vstát. Už skoro klečel na kolenou, když se ozval Morganův ostrý hlas

„Žij blaze, Hernandezi. A nezlob se na mě.“

Mexičan měl v očích hrůzu „Dios – dios…“

Dál se už nedostal. Ozvala se ohlušující rána – Hernandez byl zasažen doprostřed čela.

Morgan k němu přistoupil, poklekl a začal mrtvému prohledávat kapsy.

Konečně našel to hlavní: klíček k poutům.

Začínalo se už šeřit, když ukládal Hernandezovu mrtvolu do prostoru pro zavazadla.

Posadil se za volant a vyjel s vozem na silnici. Byla horší, než se na první pohled zdálo, ale přesto ujel těch prvních třicet mil poměrně v dobrém tempu.

Vyjel na nejvyšší kopec a teď sjížděl pomalu dolů do údolí. Leželo v temnotě. Na chvíli zastavil – na místě, kde byl vedle silnice hluboký sráz. Vynesl Hernandezovu mrtvolu z vozu a shodil ji se srázu.

Pak pokračoval v jízdě. Zapnul světla, protože nastala noc.

Když přijel do údolí, hlasitě zanadával – silnice totiž náhle přestala být silnici, byla to jen úzká hluboká cesta, vedoucí pustinou.

Těch dalších pět mil cesty dalo vozu tak zabrat, jako kdyby ujel nejméně patnáct tisíc mil. Musel jet na jedničku, jiná rychlost se nedala zařadit, protože velké jámy zničily přední pérováni, a také osa nebyla docela v pořádku. Ostré kameny rozškrábaly ze spodu šasi tak, jako by tam bylo tisíce ocelových hrotů.

Přestože měl plný nos prachu, ucítil najednou páru – horká voda někudy utíkala, chladič muset být zřejmě poškozen. Teď bylo Morganovi jasné, že do Linaculanu nedojede.

Na tachometru zjistil, že ujel čtyřiačtyřicet mil – a tu náhle světlomety vozu zachytily vysokou, štíhlou postavu nějakého kněze, který pomalu kráčel po okraji cesty. Morgan přimhouřil oči, jako by zaostřovat pohled, a rychle uvažoval, má-li knězi nabídnout, že ho sveze. Ne, to by byla hloupost, řekl si – ten muž je třeba bandita.

Knězova postava se zvětšovala, jak se k němu vůz blížil. Zajímavé. – kněz musel slyšet i vidět, že za ním jede auto, ale neotočil se.

Morgan kolem něho projel se stejnou rychlostí, jakou jel dříve. A postava okamžitě zmizela v oblacích prachu a v temnotě mexické noci.

Morgan sebou najednou trhl – jako by mu blesk projel hlavou; jeho neomylný instinkt volal na poplach: Pozor! Tady něco nehraje! Brzy se něco stane: Upadl jsi do léčky, hochu!

Unaveně se zašklebil, vyndal z kapsy revolver a položil ho vedle sebe na sedadlo.

Zápach horkého oleje a páry byl stále silnější, motor vozu pracoval velmi těžce. Morgan se podíval na termostat a zjistil, že ukazatel už dávno vstoupil do červeně vyznačené zóny, značící nebezpečí.

A právě v tom okamžiku, kdy nevěnoval pozornost cestě, nýbrž termostatu, narazil levým kolem na ostrý skalní výčnělek, který z boku rozřízl pneumatiku. Vůz zakolísal a začal skákat ze strany na stranu jako raněné zvíře. Morgan sešlápl brzdu, ale vědět, že je pozdě. Automobil sklouzl po štěrku, dostal se na pravou stranu až k okraji hlubokého srázu, tam se – jako ve zpomaleném filmu – několik dlouhých vteřin nakláněl, načež se zřítil do propasti.

Když nabyl vědomí, ležel Morgan ještě velmi dlouho bez pohnutí na zemi a měl zavřené oči. Někdo mu otíral čelo a mluvil k němu.

Byl to muž. Snad – ten kněz?

Morgan se nehýbal, slyšel rychlý dech toho muže, který se nad ním sklánět. Jinak tu bylo ticho. Byli tu sami.

Teď otevřel Morgan oči. Byla tma, ale už ne tak neproniknutelná jako předtím. Bledé měsíční světlo pronikalo malými mráčky. Černě oděný kněz – jeho tmavý obličej – byl těsně vedle Morganovy hlavy.

„Seňore, jste zraněn?“

Morgan napnul svaly na nohou, pohyboval nohama, rukama, zavrtěl hlavou, rameny – ne, nic ho nebolelo; bylo to překvapující, ale cítil se docela dobře. Ale – proč by to říkal tomu druhému? Ať si myslí, že má Morgan zraněná záda a že nemůže udělat žádný rychlejší pohyb. A kdyby eventuálně musel rychle jednat – při obraně – byl by ten druhý aspoň překvapen, nebyl by na to připraven.

„Něco se stalo s mými zády.“

„Můžete vstát?“

„Ano – snad – snad to půjde. Pomozte mi.“

Kněz natáhl paži, Morgan ji uchopil –a začal se pomalu zvedat, přičemž hlasitě sténal. Konečně stál na nohách.

„Měl jste štěstí, že jsem šel kolem.“

„Ano. Jsem vám velmi vděčen.“ Morgan si sáhl na kapsu u kalhot – ano, revolver zmizel. Hned si však vzpomněl, že ho položil vedle sebe na sedadlo, to znamená, že revolver nejspíš vypadl z vozu a v té tmě by ho teď marně hledal. Musí se tedy spolehnout na jiné zbraně.

„Kam jste chtěl jet?“ zeptal se kněz.

„Linaculan.“

„Ach ano – hezké město.“ Kněz stál těsně před Morganem. Díval se Američanovi upřené do oči. Měsíc se schoval za mráček, za chvíli vyplul, a opět se schoval. Jenom chvilenku bylo světlo, jen pár vteřin, ale to stačilo. Náhle, a bylo to poprvé za mnoho let, měl Morgan strach. Bál se očí tohoto kněze; byly černé, pichlavé a nějak příliš divoké na kněze.

„Nemusíte se mě bát,“ řekl kněz klidně. „Nic vám přece nechci udělat. Mohu vám jen pomoci.“

Znělo to poctivě.

Morgan se zeptal: „Příští město je Linaculan.“

„Ano.“

„Jdete tam taky?“ zeptal se kněze.

„Ne.“

Morgan byl najednou pln naděje. „Máte tu nablízku kostel?“

„Nikoli. Ale často tady-tudy chodím.“

„Proboha – proč chodíte po téhle proklaté cestě?“

„Z důvodu, o němž jste se zmínil: z vůle Boží.“

Teď se Morgan zcela uklidnil. Ne, kněz je neškodný. Snad je to blázen, ale neškodný.

„Nuže,“ řekl už skoro vesele, „mám tedy před sebou dost dlouhou cestu. Na shledanou!“

„Půjdu kousek s vámi,“ řekl kněz.

„Jak chcete. Mé jméno je – Dan Morgan. Jsem Američan.“

„Ano – já vím.“

Odpověď Morgana na okamžik překvapila a jeho podezření opět vzrostlo. Nejspíš se mu kněz hrabal v papírech, zatímco ležel v bezvědomí – a možná že našel i revolver. Mlčky šli dál. Aby rozproudil nějaký rozhovor, otázal se Morgan: „Jak daleko je to vlastně tady odtud do Linaculanu?“

„Kostel v Linaculanu je tady odtud čtyřiapadesát kilometrů.“

Morgan se podívat na světélkující ciferník svých hodinek. Ručičky ukazovaly 818 – asi se při autohavárii zastavily a zřejmě prasklo péro. Nevěděl, jak dlouho byl v bezvědomí, ale teď už šli pěšky minimálně dvě hodiny; snad byla tak půlnoc.

Morgan náhle vycítil, že s knězem se děje nějaká změna. A za chvíli uslyšel to, co kněz asi zaslechl mnohem dříve: dusot koně někde v dálce.

Měsíc zvědavě vykoukl z oblaků. Nejprve jako by přelétl přes krajinu nějaký stín, ale když přijel kůň blíž, mohl už Morgan jasně rozeznávat jeho hlavu i hřívu a ocas, které vlály ve větru jako černé prapory. Byl to překrásný kůň, největší, jakého kdy Morgan viděl – celý černý a s překypujícím temperamentem.

Ale co z Morgana úplně vyrazilo dech, to byla dívka. Jela na tom obrovském koni – a seděla na něm tak, jako by byla jeho součástí. Byla celá v bílém: bílé boty, bílé jezdecké kalhoty, k tomu tenoučkou bílou blůzu s dlouhými rukávy a na hlavě španělský jezdecký cylindr. Černé vlasy ji splývaly až na ramena.

Když prudce zastavila, uskočil Morgan stranou, zatímco kněz stál na místě jako přikován.

„Nu otče,“ zvolala s úsměvem a švihla jezdeckým bičíkem do holinky, „jak vidím, vzal jste dalšího nešťastníka pod svá křídla.“ To slovo ‚nešťastník‘ nějak zvláštně zdůraznila – Morgana to překvapilo a rozzlobilo. Čekal mlčky a pozoroval dívku a kněze. Možná že jsou ti dva nějak domluveni – třeba to patří k léčce; kterou mu jeho Instinkt opět signalizoval. Zdálo se mu však, že nějaké bezprostřední nebezpečí nehrozí. A tak tu stál a pásl se pohledem na dívčině půvabu.

Ta si však Morganova pohledu brzo všimla. A její oči mu s naprostou samozřejmosti odpověděly – stejně odvážně, jako byl jeho pohled. Zvrátila hlavu dozadu a dráždivě se zasmála. „Jste ve špatných rukách, můj americký příteli. Tenhle hombre zde, řekla a kývla opovržlivě hlavou směrem ke knězi, „je mými lidmi nazýván starý zlověstný havran. Vždycky, když je tady na silnici, stane se nějaké neštěstí. Vám se také určitě něco stalo, viďte?“

Morgan krátce přikývl a jen tak koutkem oka se podíval na kněze. Ten jenom pozoroval dívku, která se jeho pichlavému pohledu vysmívala.

„Nedívejte se přece tak zlostně, stařečku, mě stejné nemůžete postrašit. Proč nejdete svou cestou? Já se sama postarám o to, aby náš americký přítel dosáhl cíle.“

Kněz napřáhl paži k Morganovi: „S ní nesmíte jít. Je zlá. Je to zosobněné zlo!“

Udělal do vzduchu třikrát znamení kříže.

O Morganově rozhodnutí ovšem nebylo pochyb.

Dívka něžně popleskala koně po zpocené šíji. „Tak kam chcete jet?“

„Linaculan,“ odvětil Morgan.

„To už není tak daleko. Pojďte, můžete se mnou jet až k ranči Mictlantecutli. A odtud můžete zavolat pomoc.“ Její rty zůstaly pootevřené a strašně, strašně lákaly. Zdálo se, že bez dechu čeká na jeho odpověď.

Morgan se obrátil ke knězi. „Nu, děkuji vám za vaši pomoc a za doprovod, otče. Žijte blaze.“

Kněz dvěma rychlými kroky přistoupil k Morganovi a zvedl obě ruce, jako by ho chtěl zapřísahat. „Zůstaň se mnou, synu: Je zlá, opravdu je zosobněným zlem, pravím ti!“

Dívka se hlasitě rozesmála. „Je to dvě ku jedné, duchovní otče. Ztratil jste zase jednu oběť.“

„Oběť?“ Morganovy oči se zúžily. Tak se v tom starém darebákovi přece jen nemýlil.

Jenže – něco tu nesouhlasilo. Kdyby kněz byl zlodějem nebo dokonce vrahem, proč potom neudělal nic Morganovi tehdy, když byl v bezvědomí?

Kněz se přes rameno podíval na měsíc; za několik vteřin zase za jde za mraky a bude tma. Sáhl rukou do záhybů svého roucha a vytáhl křiž ze slonoviny, velký asi deset palců.

„Polož svou ruku na tento kříž. Nechoď do Mictlantecutli. Jsem tvou jedinou záchranou! Máš poslední šanci.“

„Jdi pryč, dědku! Nech ho být, ty starý hlupáku,“ vykřikla dívka.

Kněz si dívky vůbec nevšímal; znova zapřísahal Morgana, a jeho slova byla teď hlasitá a rozkazující. Zadíval se do dálky, na poslední zarudlý cípek měsíce, který zmizel za pahorky. „Ještě je čas…“

„Pojďte, milý příteli. Nasedněte. A posaďte se za mě.“

A hned mu podávala ruku na pomoc. Když se sklonila k němu dolů, rozevřel se výstřih její blůzky. Morgan se zašklebil, uchopil její ruku a vyšvihl se na koně.

„Chyťte se mě rukou kolem pasu a pevně se držte, přikázala. Morgan rád uposlechl. Byl to požitek, být pevně přitisknut k jejímu mladému tělu a čichat vůni jejích nádherných vlasů. Její exotický parfém Morgana vzrušoval.

Podíval se dolů na kněze. Výraz starcovy tváře byl však nevyzpytatelný. „Žijte blaze, otče!“

Dívka už na nic nečekala. Bodla koni ostruhu do slabin a ten vyrazil mohutným skokem do temnot. „Držte se!“ volala. „Držte se pevně!“

Asi deset minut letěli krkolomným tryskem, pak zmírnila let ve volný klus. A teď se také Morgan mohl plně soustředit na pružné tělo toho krásného děvčete. Zmocnila se ho prudká touha po ženě. Široko daleko nebylo živé duše. A Morgan měl pocit, že dívka by ho neodmítla. Jen odfrkávání koně a dusot jeho kopyt bylo slyšet, jinak bylo všude ticho a klid. Morganova ruka se pozvolna šinula po dívčině těle nahoru. A protože neprotestovala, byl stále odvážnější. Nakonec jí prudce stiskl ňadra.

Šlo to ještě snadněji, než si myslel. Zastavila prostě koně, pootočila se k spolujezdci s řekla se šelmovským úsměvem: „Můžeme tady chvíli zůstat, chcete-li.“

„Ano, chci!“ skoro vykřikl Morgan.

Lehce sklouzla s koně a Morgan učinil totéž. Její paže se vzápětí ovinuty kolem jeho krku a její rty se prudce přisály k jeho pootevřeným ústům. Morgan cítil, jak se mu její nehty zabodly do ramen, když ji k sobě přitiskl. Slabě zasténala, když jí strhl s těla blůzu. Jenom lhostejně frkající a pasoucí se kůň byl svědkem a hvězdy na obloze přihlížely, když se těla dvou divokých milenců spojila v drtivém objetí.

Morgan se probudil unavený, skoro vyčerpaný – to byl jeho první pocit. Teprve potom si uvědomil, že stále ještě drží dívku v objetí. A vzápětí ucítil příšerný, nesnesitelný zápach – jako když je u něho mrtvola v rozkladu.

Teprve nyní otevřel oči.

A s hrůzou vykřikl.

V matném světle začínajícího rána spatřil, že drží v náruči rozkládající se mrtvolu staré ženy. Z jejího těla odpadávaly velké kusy shnilého masa. Z hlavy, vlastně spíš umrlčí lebky, se na něho cenily hnědé, vykotlané zuby; oční otvory byly prázdné.

Morgan zalapal po vzduchu a vyskočil na nohy.

„Já – já – já…“ sténal. Víc ze sebe nedostal. Utíkal po cestě dolů, dvakrát upadl, rozedřel si ruce a kolena o ostré kameny. „Já – já – já…“ A pak konečně byl s to křičet. „Pomoc! Pomozte mi, proboha! Pomoc!“

Uslyšel za sebou podupávání koňských kopyt. Byla to opět ona dívka; žila a byla stejně krásná jako při prvním setkání. Klidně se usmívala.

„Kam běžíš?“ zeptala se ho. Pak s trochou výsměchu dodala: „A kde máš šaty?“

„Já – já – já…“ Morgan opět nebyl stavu vypravit ze sebe slovo.

„Pojď!“ vyzvala ho.

Morgan se pokoušel obrátit a utéct, ale tělo ho neposlouchalo. Místo toho vylezl jako bez vůle na koně.

„Noc už je skoro pryč, musíme si pospíšit. Chci ti ještě něco ukázat, než dorazíme na ranč Mictlantecutli.“

Švihla koně bičíkem a v tom okamžiku vyrazilo zvíře tryskem vpřed.

V slabém rozbřesku nového dne viděl Morgan ukazatel cesty, který mu najednou připadat nějak známý. A pak spatřil, kousek od cesty dole ve strži, své rozbité auto. Opatrně, krok za krokem slézal kůň po strmé stráni, až dojeli dolů k zničenému vozidlu.

Škaredí supi s nahými rudými krky tu kroužili a mávali černými křídly. Někteří se mezi sebou rvali o něco, co vypadalo jako bílé dlouhé provazy, visící z okna vozu.

„Ale – co – co ti tu dělají?“ zeptal se vyděšeně Morgan. „V autu přece nebyla žádná mrtvola, tam nebyl nikdo kromě mě.“

Slyšel, jak se dívka tiše pochechtává. Natáhla paži – podíval se tím směrem a začal už rozeznávat postavu, nabodnutou na volant.

Opět se ho zmocnila hrůza. Ta postava mu byla známá, až příliš známá.

Morgan vzlykal, když dívka přijela s koněm ještě blíž. Supi se pustili nejdříve do očí – to dělají vždycky, asi mají lidské oči nejraději. Vnitřnosti mrtvého visely z otevřeného okénka a kolem nich se strhla největší rvačka supů.

Morgan spatřil oděv. Mrtvola měla na sobě stejné šaty, jako měl dříve on. Měla dokonce na ruce i stejné náramkové hodinky.

Co se to děje? Je to hrůzný sen?

Probudit se! Proboha, probuď se: křičel, aniž z jeho hrdla vyšla jediná hláska.

Avšak tenhle děsivý sen, skutečnější než život, nemizel. Ten mrtvý muž, to byl on sám, Morgan, o tom nebylo nejmenších pochyb. Úplně ztratil nad sebou vládu, křičel, řval, a byl to řev šílence.

Dívka švihla koně a ten šplhal po srázu vzhůru.

Nahoře stál na cestě kněz.

„Pomoz mi, otče, pomoz mi!“ sténal Morgan a z koutků jeho úst vytékaly sliny.

„Sám sis to zvolil. Je mi tě líto.“

„Já však nevěděl, co je to Mictlantecutli.“

„Mictlantecutli má mnoho jmen: ďábel, satan, čert, lucifer, Mefistofeles. Pojmenování zla není nikdy důležité, neboť jeho desatera jsou v každé zemi stejná. Tys objal zlo tím jsi rozhodl o svém osudu tady na zemi. Teď už ti pomoci nemohu. Žij blaze…“

Ďábelský smích dívky mu zazněl v uších. Její bičík zasvištěl vzduchem a švihl koně přes bok, ostruhy se opět zabodly koni do slabin. A vzápětí zazněl prudký dusot kopyt. Morgan opět ucítil ten strašný hnilobný zápach – před ním najednou seděla rozkládající se mrtvola, z niž vítr rval kusy tlejícího masa.

Obrátila se – a Morgan viděl příšerný škleb hnijící lebky.

Odvrátil hlavu, nemohl se už dívat, a křičel ze všech sil na kněze. Daleko za nimi – tak daleko, jakoby už v jiném světě – spatřil Morgan vysokou postavu kněze na jednom z pahorků. Zvolna kráčel na východ, stále dál, vstříc vycházejícímu slunci, vstříc novému dni.

Morgan bezmocně zavzlykal, věděl, že pro něj už nezbývá naděje. Obestřela ho temnota, cítil, jak se do ní propadá – stále hlouběji a hlouběji…

17. Dvě sázky

Alexandr Kramer

„Platí.“ Tučná pravice stiskla pevnou hubenou ruku a rychle ji zase vypustila ze sevření. „Tohle je sázka podle mého gusta.“

Ale o týhle sázce jsme se dozvěděla až později, mnohem později. Vědět o ni dřív – určitě by to ušetřilo našim hochům fůru práce. A daňovejm poplatníkům peníze. A vám tenhle příběh.

Na začátku to byla obyčejná vraždička. Pokud může být vražda vůbec obyčejná. Ale komu tenhle druh činnosti přináší prostředky na živobytí, ten si zvykne. Vrahové i poldové. Těm prvním to obvykle vynáší mnohem slušnější živobytí. A pak – sem tam – taky pevnou smyčku kolem krku. Poldové jako já občas můžou vyvést manželku do biografu. Kdo si může přát víc, dneska?

Šel pán pozdě večer po liduprázdný ulici na liduprázdným předměstí a nedošel. Setkal se zádama s ostrým předmětem a zemřel následkem zástavy srdce, do něhož ten ostrej předmět vnikl. Nebudu vás dlouho napínat, byla to kudla. To bylo našima nepřekonatelnejma vědeckejma metodama bezpečně zjištěný, přestože sme na místě krátkodobýho pobytu toho nástroje našli už jen dobře známou zející díru, trochu zašplíchanou vod krve: V tomhle zaměstnání není o horrory nouze. Po takový předehře není divu, že zakrátko zazvonil v mým skromným privátu telefon, že sem při vstávání z postele a při oblíkání příliš neotálel a že dokonce i drahá legitimní královna mýho srdce, zvyklá na takový noční legrace, mi nepekla buchty na cestu. Než kukačka třikrát zakukala, byl sem na místě činu a moji přítomný podřízený mě podle předpisu zdravili. Bohužel sem je musel zklamat a neříct jim v prvních deseti minutách méno vraha. To se někdy stává i takovejm kalibrům, jako sem já.

Pak už to šlo všechno normální cestou. Nebudu vás unavovat rutinou, kterou dobře znáte z detektivek. Ohledání místa činu, identifikace oběti, seznam známejch a podezřelejch, meditování o motivu, nepřívětivý vejslechy, hromada drobnýho nebo nedrobnýho špinavýho prádla – a teď by měla přijít magická formule, zatykač, prokurátor a poslední pomazání odsouzenýho a v neposlední řadě též povýšení vykutálenýho slídila, mý maličkosti. Jenomže tam, jak sem udělal v minulý větě tu trapnou pomlčku, tam bohužel končila veškerá podobnost týhle historie s mnoha jinejma. A na tom místě sem si taky musel dát i já pauzu, hodit do sebe několik hrnků dopovanýho kafe a donutit mozkový závity k několikahodinový intenzívní makačce v oboru zvrhlý logiky. Výsledkem byl tenhle podivuhodnej inzerát, kterej se příští dny objevil v našem tisku:

„Bezpečnost má podrobné informace o neobvyklé sázce, uzavřené před několika měsíci mezi dvěma osobami. Žádá naléhavě osobu, která tuto sázku prohrála, aby se dala k dispozici. V pozitivním případě slibuje bezpečnost této osobě mimořádně shovívavý postoj k tomu, že se vlastně z neuvědomělosti dopustila napomáhání k vraždě.“

A teď bych vám měl pomoct, abyste z toho byli aspoň trošičku moudrý. Je vám určitě jasný že když už se my, poldíci, musíme se obrátit o pomoc k tisku, znamená to, že sme v pěkný rejži. A tím spíš, když veřejně vytrubujem do světa, že k nějakýmu gaunerovi hodláme bejt shovívaví. No a přesně v takovýhle rejži sem se octnul já se svým případem z předměstský ulice. Uplynuly tři měsíce, během kterejch sem se neslunil na Capri, a přesto sem toho o vrahovi věděl stejně málo, jako když mě tenkrát v noci telefon vyrušil z manželskýho lože.

Nejprve to nevypadalo na těžkou lopotu, spíš naopak. V podstatě málokterej člověk je čistej a bezúhonej jako lilium, a ten zavražděnej k těm výjimkám určitě nepatřil. Motivů k jeho zavraždění bylo habaděj. Pár lidí pořádně naštval, jedný manželce a několika milenkám byl nevěrnej. A jednu chvíli, když už sme nevěděli vážně co s tím, pokoušeli sme se dokonce vidět špionážní souvislosti. Leč, vše nadarmo. Všechny milenky a manželky i manželé a milenci milenek měli perfektní nebo alespoň dobrý alibi. A všichni řádní občané i ostří hoši, který měli na naši mrtvolu z jakejchkoliv důvodů vztek, buď se v kritickou dobu věnovali poslechu Malý noční hudby v rádiu, nebo někde prováděli jiný lumpárny, který bohužel nesouvisely s našim případem. Takže sem měl po třech měsících pořád jenom jednoho mrtvýho chlapíka, kterýho sice plno lidi mělo méně či více pádnej důvod odklidit ze světa, ale kterýho potom nikdo z nich neodklidil. Nejspolehlivější. vodítko, jaký může polda při svým pátrání mít – motiv – selhalo. Abych to řek ještě přesnějc: najednou sem si byl jistej, že nikdo, kdo by měl nějakej důvod toho chlápka oddělat, to neudělal.

Teďka se určitě budete stavět na zadní. A tvrdit, že život člověka a jeho minulost je věc ve vesmíru tak složitá, že jí žádnej čmuchal nemůže pročmuchat skrz naskrz. A že sem musel ňákej motiv v backroundu toho chlapíka přehlídnout. Nebo že mě některej z mejch podezřelejch pěkné vodil za nos. Tak jestli si tohle vážně myslíte, nemáte páru o tom, co je to čmuchal, kterej se do něčeho zažere. Jako sem se do tohohle případu zažral já. Troufám si tvrdit, že po těch třech měsících intenzivního šťourání sem o svým mrtvým věděl všechno. Včetně toho, kdy se naposled počural do plínek a kterej den ho přešla myšlenka, že bude astronautem. Byl to prostě můj mrtvej a já svý mrtvý znám. A pokud de o ty vyšetřovaný, ty z toho můžete s klidem vynechat. Udělal sem to sice s těžkým srdcem, ale když už sem je pustil k vodě, můžete mi věřit.

Takže to najednou vypadalo, jako by toho chlápka nikdo nezabil. A kdyby na jeho nebohým těle neležel mramorovej náhrobek, málem bych si to už řek taky. Ale ta vražda tu byla a já ji měl sakra v resortu. A tak sem si dal ty kafe s rumem a vymyslel ten inzerát.

Jestli chcete vědět, jak pracuje mozek prvotřídního šerloka, tak mě račte sledovat. Ten chlap, řek sem si, nespáchal bohužel sebevraždu. Aspoň sem ještě nikdy neslyšel o nikom, kdo by si vrazil kudlu do zad ve směru shora dolů a ještě přímo do srdce. Za druhý, jak už sme dovodili, nebyl zabitej důvodně. Neobvyklý v mý praxi, ale je to tak. Takže, za třetí, moh bejt utracenej náhodou nebo omylem. V prvním případě se dejme tomu připlet nešikovné do cesty někomu, kdo měl naspěch a ten někdo s ním nedělal dlouhej proces. Poněkud nepravděpodobný, ale možný. Přestože sme z kritický noci neměli zprávy o nějakým moc živým pohybu nebo utíkání před našima lidma. A jestli si ho někdo s někým splet, pak se dalo od vraha očekávat, že se omylem nenechal odradit a posléze přece jen našel toho pravýho. V takovým případě bysme s ním měli dřív nebo pozdějc co dělat. Ani to se nestalo. A nakonec, obě tyhle možnosti, i když je nemůžu vyloučit, nehoděj se mi ani trošku do krámu. Protože pak by mi nezbejvalo, než čekat na náhodu. A to dělám jen velmi nerad. A tak sem se – za kolikátý to máme?, za čtvrtý – pustil do kriminalistický filosofie. To při dobrým kafi de.

Vrah, dedukoval sem, zabíjel bez motivu. Vražda bez motivu, dokonalej zločin. Vsadil sem se kdysi se svým šéfem, že něco takovýho neexistuje. A přece. Deš po tmavý ulici v tmavým předměstí, kde si nikdy nebyl, a před sebou spatříš chlapíka, kterýho si nikdy neviděl. A píchneš ho do zad. Nic si mu nevzal, registrovanej nejseš, sebemenší důvod k svýmu milýmu počínání taky nemáš. Deš klidně ulehnout do svý teplý postele někde na druhým konci města a všichni potrhlí poldové ti můžou bejt ukradený. Protože na tebe nemaj vůbec, ale vůbec žádnej provázek a vražda bez motiv je něco, co neznaj.

K tomu, aby něco takovýho udělal, nemůžeš bejt zcela normální. A já, jestli chci jít v tvým uvažování s tebou, musím u tebe předpokládat aspoň kousek lidskýho myšlení a normálních lidskejch pocitů a pudů. A musím se pustit na půdu pouhejch hypotéz, nic jinýho mi nezbejvá. Tak leda, vraždils bez motivu. A stejně – proč? Seš sadista? Ty, co známe, už sme prověřili. A ty, seš-li ten gauner, kterýho si představuju, necítils při tom bodnutí žádný jiný než zvrhlý vzrušení. Udělals to jen a jen proto, aby ses mi vysmál. Abys dokázal, že existuje dokonalej zločin, zločin bez motivu. A jestli se nemejlím, tak na tohle tě nakonec přeci jen dostanu. Protože to tvoje přání, ta tvoje zvrhlá pýcha, to je nakonec taky jen motiv. A na ten sem ti teď přišel. Až tě budu mít v lapáku, bude mi potěšením sdělit tobě i šéfovi, že vraždy bez motivu přece jen neexistujou. A vyinkasovat si od šéfa svou výhru v sázce.

Sázka… No jó, chlapče, už to mám. Vlastně, snad to mám. Komus to vlastně chtěl dokazovat, že dokážeš spáchat dokonalej zločin? Sobě? Nepravděpodobný. Nepravděpodobný dokonce i u úchyly, jakým musíš bejt. S takovýmhle výkonem se přece musíš někomu pochlubit. Komu? No asi nejspíš tomu, komus to dokazoval, s kým ses o to přel. A když už sme v oblasti hypotéz, tak tedy – s kým ses – o to vsadil. Tak jako já se svým šéfem.

Netvrdím, váženi, že všechny tyhle moje kávový úvahy by vydržely třeba jen první kolo vašeho kritickýho rozboru. Právě naopak, jak říká s oblibou jistej soudce, stály pořádně na vodě. Na druhý straně jisté pochopíte, že nic jinýho k dispozici nebylo. Jestli sem nechtěl úplně ztratit naději, že toho chlapa dostanu. A to sem nechtěl, zatraceně nechtěl.

Ten inzerát teda vyšel a vám je teď určitě zcela jasný, že se mohly stát tři věci. Pro přehled si to očíslujem. Tak za prvý, nemuselo se stát vůbec nic, a to z mnohejch důvodů. Tahle možnost mé vůbec nebavila, a proto sem s ni radši vůbec nepočítal. Za druhý, a to by bylo přirozené optimální, mě mohl v nejbližších dnech navštívit pán, kterej by se přiznal, že se dopustil toho nešťastnýho nápadu s tou sázkou, čehož hluboce lituje a spoléhá na inzerátem slíbenou shovívavost. Načež mně by nezbyla než milá povinnost sebrat dva mládence a jít s náramkama na udanou adresu. Čímž by celá historie skončila. No a za třetí – to určité víte. A hned vám řeknu, že to za třetí se taky stalo. A bylo to přesně to, co máte tak živě před očima, pěkná, čistá, v pořadí už druhá mrtvolka, s kterou se v tomhle případu seznamujem.

Ale nejdřív mi dovolte ještě malou odbočku, když už sme se jednou pustili do filosofování. Co sem moh od svýho inzerátu očekávat, když už sem apriori předpokládal existenci nějaký sázky? Jak asi moh uvažovat chlápek, kterýho sem pozval na návštěvu? Moh si samozřejmě říct: Koukejme, oni mě hledaj inzerátem, tak to vůbec nevěděj, kdo sem. A já budu zrovna takovej blázen, abych se šel přihlásit a pykal za intelektuální spoluvinu na vraždě. – Tohle se mi do krámu nehodilo a vy ste si v tomhle vyprávění už párkrát všimli, že nemám skrupule podobný nepříjemný úvahy odsunovat se stolu. Protože ten chlápek moh uvažovat taky takhle: Sakra, jak se mohli dozvědět o sázce, kterou sme přesně důvěrně uzavřeli jen my dva, já a vrah? – Z takovýhle myšlenky mu musela naskočit host kůže a moh se přiklonit k názoru, že toho víme až moc a že ho dřív nebo pozdějc stejně dostanem. Takže bude lepší přijít sám a kajícně přísahat, že při tý legrační sázce vůbec netušil, že to ten druhej vezme vážně a pode někoho vodkrouhnout. V případě, že bysme mu to jako korunnímu svědkovi chtěli uvěřit – a náš inzerát k tomu dával neděje – moh se z toho vylízat velice jemné.

Teda, abych se vrátil k případu. Nevím, jakým z téhle dvou způsobů pan sázkař uvažoval a jak by se rozhodl. Protože vrah mu zřejmě nehodlal dát k žádnýmu rozhodování příležitost. Byl to zjevně čtenář novin a my sme měli novou vraždičku.

Další – teď to zase trošku zkrátím – byla běžná policejní práce. Nebylo to jednoduchý, ale teď už to byl přece jen ten starej nerovnej boj zvrhlýho jedince s rozsáhlým, spolehlivě šlapajícím aparátem. Když se napřed ukázalo, že náš novej mrtvej je opět zavražděn jaksi bez motivu a běžný eventuality padly, věděl sem takřka na beton, že mám před sebou tělo pána, kterej prohrál jednu hloupou sázku. A to tělo bylo stopou k vrahovi, kterej se už tentokrát nemohl nacházet mezi australskejma zlatokopama nebo kanadskejma dřevorubcema, ale naopak v okruhu známejch zavražděnýho. Takže sme na to mohli jít svejma obvyklejma metodama. Nebudu vás unavovat, dopadlo to, jak to dopadnout muselo. Chlapa sme chytli, a než soudce vynesl svůj rozsudek, s radostí sem mu oznámil, že nebyl sám, kdo se osázel o to, zda existuje vražda bez motivu. A že se vsázel vlastně se mnou. Maličko ho to překvapilo.

Rozsudek byl vykonán, dobro zvítězilo. Asi se trošku naštvete, že sem vlastně vědomě riskoval a konec konců obětoval život toho druhýho sázkaře. Beru to na sebe. Je to možná kapku cynický, ale my hoši, který! si říkáme strážci pořádku, nemáme gaunery moc rádi. Tenhle druh humanity přenecháváme advokátům. Sou za něj placený.

18. Společnost s ručením omezeným

Henry Slesar

Gordon Brinton už znal tu tiché hvízdání na schodišti a věděl, že vzápětí u něho někdo tiše zaklepe na dveře. Myslet na tu zvadlou tvář s dlouhou bradou, s ošklivými žlutými pahýly zubů a s vybledlýma modrýma očima za velkými kostěnými brýlemi.

Kellermane, jsi ty ale škaredý, pomyslel si Gordon. Ošklivý a sprostý – a já tě nenávidím!

Přesto však sáhl do kapsy, aby odpočítal těch čtyřicet dolarů, které mu Kellerman měsíc co měsíc bral. Jakmile mu vtiskl peníze do vrásčité dlaně, měl zas na měsíc pokoj.

Položku pro tohohle vyděrače počítal Gordon už k normálním měsíčním výdajům, tak jako činži, elektrický proud a také poplatek za Pamelino členství v klubu. Z Kellermanovy existence nedělal před svou ženou žádné tajnosti. V Pameliných očích byl ovšem Kellerman pouze obchodním partnerem jejího muže. O jeho finanční záležitosti se samozřejmě vůbec nestarala. Její živo byl vyplněn návštěvami všelijakých výstav, členstvím v „Klubu přátel dobré knihy“ a vycházkami s oběma dětmi do blízkého parku. A kromě toho navštěvovala ještě jakýsi večerní kurs dějin světové politiky. Gordon ji velice miloval. Při myšlence, že Kellerman by jí jednou mohl prozradit tu špinavou epizodu s jedním děvčetem a ukázat ji dokonce ty hrozné fotografie – ach, při téhle myšlence běhal Gordonovi mráz po těle a jeho pravě oční víčko začalo nervózně cukat.

Ovšem Kellerman nebude Pamele nikdy nic takového vyprávět. Neměl přece zájem na tom, ničit šťastné manželství. I on, jako vyděrač,se držel určitých zásad. Dokud se mu platilo, mlčel jako hrob. Kdyby se nesnížila hodnota peněz, byl by se Kellerman do konce svého života spokojil s těmi čtyřiceti dolary měsíčně.

„Ano, ten pokles peněžní hodnoty,“ řekl Kellerman jednoho dne Gordonovi. „Jde, prosím, o malé zvýšení, o pouhých deset dolarů měsíčně, pane Brintone.“ Choval se poníženě, tak, jako kdyby prosil svého šéfa o zvýšení platu.

„Dobrá,“ řekl Gordon Brinton a tahal z kapsy další desetidolarovku, „Co jiného mi zbývá?“

„Ach, neberte to přece tak tragicky,“ domlouval mu Kellerman. Teď už se radostné usmíval. A když se za ním zavřely dveře, slyšel ho Gordon, jak si na chodbě opět vesele hvízdá.

* * *

Jednoho večera – bylo to o několik týdnů později – šel Gordon se svým teriérem na procházku. Pamela byla opět v nějakém večerním kursu. Tu si najednou všiml, že ho pozoruje nějaký muž.

Krátce nato přišel ten muž k němu a huhňavě ho oslovil.

„Počkejte – vůbec vám nerozumím,“ zvolal hlasitě Gordon.

Muž zrudl. „Chtěl bych si s vámi pohovořit o Edovi Kellermanovi,“ zahučel už srozumitelněji.

Když muž vyslovil Kellermanovo jméno, cítil Gordon, jako by měl v žaludku najednou kus ledu. Také obličej toho poměrné ještě mladého muže zbledl a v očích se mu objevil strach.

„Neznám žádného Kellermana,“ řekl Gordon.

„Snad bude lepší, když se posadíme tadyhle na lavičku. Máte moc krásného psa.“

Mladý muž se představil jako Dave Bliss. Znal celé Gordonovo jméno i adresu; věděl též, že je ženatý a že má dvě děti. A samozřejmě znal Kellermana.

„Neptám se vás, proč vás vydírá,“ řekl tiše Dave Bliss a zapaloval si cigaretu. „Stačí, když vám povím, že my dva jsme na stejně lodi. Nechtěl byste mi prozradit, kolik mu platíte? Ode mne bere měsíčně padesát dolarů.“

„Já mu dávám taky tolik,“ povzdychl si Gordon. „Ještě donedávna se spokojil se čtyřiceti dolary.“

„Ano,“ zabručel Bliss. „Rozhodl jsem se zjistit si o něm nějaké údaje. Vaše finanční situace mi ovšem není známa, ale já jsem poštovní úředník a těch padesát dolarů mě zatracené zatěžuje.“

„Já jsem zástupce,“ informoval ho Gordon, „bez fixního platu, mám jenom provizi. Některý měsíc je to lepší, jiný horší.“

„A kdyby teď Kellerman začal požadovat ještě víc!“

„Vy jste se na něho informoval – a co jste zjistil?“

Pes začal štěkat a Gordon prudce trhl za šňůru.

„Má velký počet zákazníků,“ řekl s úsměvem Bliss. „Sledoval jsem ho přes celé město a navštívil asi patnáct lidí. Nepotřebuje žádný seznam, přesně si pamatuje adresy.“

„Takže nejsme sami,“ zabručel Gordon.

„Ne, a to je zvlášť důležité,“ zdůrazňoval Bliss: „Přivedlo mě to na dobrou myšlenku. Takový špinavý chlap, jako je Kellerman, nemá na téhle zemi co pohledávat. Nehledě na ty peníze, které z nás vydírá… ale takřka mi vstávají vlasy hrůzou, když pomyslím, jaké zlo lidstvu dělá a mohl by teprve dělat.“

„No a?“

Muž zahodil nedokouřenou cigaretu.

„Zabijeme ho,“ řekl Bliss. „To je můj plán.“

„Zbláznil jste se? Vražda je přece mnohem horší než vydírání.“

„Ne – vraždou se to nedá nazvat. My jenom poněkud zkorigujeme jednu chybu přírody, to je všecko.“

„Raději na to zapomeňte!“ odvětil Gordon. „Pusťte to z hlavy. Nechci o ničem takovém ani slyšet.“

Bliss si zapálil novou cigaretu.

Byl teď úplně klidný.

„Nikdo se hned napoprvé nechtěl s tou myšlenkou smířit, ale když jsem vysvětlil svůj plán, všichni byli pro.“

„Jak to myslíte?“

„Inu, jde o lidi, kteří jsou Kellermanem vydíráni. Navštívil jsem jich už tucet, vy jste jeden z posledních. Když jsem jim vysvětlil svůj plán, všichni souhlasili. Když jde o takového chlapa, jako je Kellerman, pak člověk nemusí mít výčitky svědomí. Je jen třeba nedat se dopadnout – a to můj plán bezpečně zaručuje.“

„To si myslí všichni zločinci,“ poznamenal Gordon.

„V tomto případě nejde o zločin,! pokračoval klidně Bliss. „A nikdo nemůže být dopaden, protože to nebude vražda, nýbrž pouze nehoda. Kromě mne nemůže mít vůbec nikdo nějaké těžkosti. Až se příště Kellerman vydá na svou pravidelnou měsíční pochůzku, přejedu ho autem. Čas a místo jsou už dokonce předem určeny: krátce před půlnocí na Carol Street.“

„Aha,“ řekl Gordon. „Tak tedy nehoda.“

„Ano, přesně tak,“ potvrzoval Bliss. „Vy přece víte, že vám tím prokážu dobrodiní.“

„Považujete policii za tak hloupou? Nejspíš jste až dosud četl špatné detektivky. Cožpak nevíte, že vrahové bývají zpravidla dopadeni – i tehdy, když předstírají jenom nešťastnou náhodu, neštěstí?“

„Tentokrát je tomu jinak,“ usmál se Bliss, „hlavně kvůli svědkům.“

„Jak, Prosím?“

„Všechny svědky budu mít na své straně,“ vysvětloval Bliss. „Budou to neznámí lidé, naprosto se navzájem neznají, ale z jejich výpovědí jednoznačné vyplyne, že Kellerman mi sám vběhl pod vůz.“

Gordon vstal z lavičky.

„Nechci už nic slyšet,“ řekl. „Už jste mi toho stejně navyprávěl až-až.“

„Ale ne,“ odvětil s úsměvem Bliss. „Musíte přece připustit, že jste do celé věci zapleten právě tak jako ti druzí. Cožpak stále nechápete, jak je můj plán dobrý? Vesměs spolehliví svědci, kteří budou vypovídat v můj prospěch. Měl byste vědět, kdo všechno patří ke Kellermanovým obětem! Jeden je profesorem na universitě. dále dva lékaři, čtyři ženy v domácnosti, jeden barman, několik obchodníků a několik takových ubožáků, jako– jsem já. Ti všichni stojí pevně za mnou, pane Brintone.“

„Tolik svědků při autonehodě?“

„Ach, samozřejmé že nepotřebujeme všechny. Jen několik z nich bude vyslechnuto policii. A je třeba, aby ti ostatní u toho jen byli. Vy také, pane Brintone.“

„Vám asi přeskočilo,“ poznamenal Gordon. „Zrovna tak jako těm ostatním. Nechci s tím vším mít nic společného. Nenávidím Kellermana, ale to ještě zdaleka neznamená, že bych ho mohl zabít.“

„Přece jsem vám řekl, že…“

„Vražda zůstane vraždou.“ nenechal ho domluvit Gordon. „Ovšem, dobré by to bylo, kdybychom se všichni sešli. Kdybychom šli společné na policii, možná že by se našlo nějaké východisko.“

„Aby Kellerman začal o nás všech mluvit? Ne, příteli, to považuji svůj plán za mnohem lepší!“

„Váš plán volá až do nebes,“ řekl rozhořčeně Gordon, zatáhl za šňůru a bez pozdravu odcházel.

„Pane Brintone!“ volal za ním Bliss. „A kdybychom ten plán neprovedli?

Ale Gordon šel dál, ani se neobrátil.

* * *

Ve čtvrtek večer zvonil telefon. Pamela vzala sluchátko, chvíli, mlčky naslouchala, pak pokrčila rameny a předala sluchátko Gordonovi.

„Nějaký muž jménem Debliss nebo tak nějak, chce s tebou mluvit.“

„Přepoj ten rozhovor do ložnice.“ řekl jí Gordon.

„Haló, pane Brintone,“ ozval se ve sluchátku hlas. „Pamatujete se ještě na mne?“

„Zajisté.“

„Máte zítra večer něco na programu?“ otázal se Bliss.

„Oč jde?“

„Zítra večer se sejdeme všichni ve 2330 na rohu 9. ulice a Carol Street. Nechcete taky přijít? Bude to velmi zajímavé.“

„To vám určitě neprojde,“ namítl Gordon stísněným hlasem.

„Všichni plujeme na jedné lodi,“ odvětil Bliss. „Postačí úplně, když tam budete.“

„Spolehněte se, že vám ten plán nevyjde!“

„Pokud budeme držet pohromadě, nemůže se nám nic stát.“

„Ale beze mne, prosím,“ zdůraznil Gordon podrážděně. „Nikdy!“ křikl ještě – a praštil sluchátkem do vidlice.

* * *

V sobotu mél být opět den placení, ale Kellermanův hvizd se tentokrát na schodech neozval.

Gordon přecházel netrpělivě sem a tam v obývacím pokoji. Proč Kellerman nepřišel? Ale – cožpak Gordon neznal odpověď na tuto otázku? Sevřel v dlani deset pětidolarových bankovek.

Večer zaslechl kroky na schodech. Pamela se vracela z nějaké výstavy. Snad koupila – jako obvykle – u stánku nějaký večerník. Několikrát ale uč zapomněla.

„Haló, miláčku.“ volala už v předsíni. „Všechno v pořádku s dětmi?“

„Trochu jsme tu divočili, ale jinak je všechno v pořádku. Koupila jsi noviny?“

Podala mu je.

„Maminko!“ ozval se dětský hlas z ložnice. „Zuzanka rozbila panenku!“

Gordon našel tu zprávu na druhé straně.

CHODEC SMRTELNĚ ZRANĚN

PŘI DOPRAVNÍ NEHODĚ

Edward Kellerman, 61 letý, bytem 18/II Sudworth Street, Queens, byl včera kolem půlnoci na rohu Carol Street a 9. ulice přejet autem a smrtelně zraněn. Řidič auta David Bliss z Manhattanu, byl po krátkém výslechu propuštěn. Čtyři svědkové nezávisle na sobě vypověděli, že Kellerman vběhl přímo pod vůz.

Gordona se zmocnil podivný pocit. Nebyla to radost. Sám vlastně nevěděl, proč se neraduje ze smrti toho nenáviděného chlapa. Vystřihl si zprávu a uložil ji do zásuvky psacího. stolu. Celý příští týden na to musel neustále myslet. Nakonec mu bylo jasné, že s Blissem bude muset přece jen ještě jednou mluvit.

Našel jeho jméno v telefonním seznamu. Bliss nejprve odmítl, pak se zdráháním slíbil, že se s Gordonem za dva dny sejdou. Dohodli se, že místem schůzky bude „Yank Bar“ ve 12. ulici.

Byl to takový typický bar v přístavní čtvrti. Nedaleko blikala světla nákladních lodi, kotvících v přístavu.

Bliss stál u vchodu a nervózně popotahoval za zip své větrovky.

Bylo krátce před sedmou. V baru seděli čtyři nebo pět hostů. Gordon s Blissem se posadili až na konec dlouhého barpultu a barman jim nalil dvě sklenice piva.

„Vy jste jistě četl tu zprávu v novinách, že?“ otázal se Bliss, když od nich barman odešel.

„Ano,“ řekl Gordon. „Četl jsem to v novinách.“

„Konečně můžeme zas lehko dýchat, viďte? Připadá mi to, jako kdyby mi zvýšili plat.“ Bliss se zasmál. „Na vyplácení těch padesáti dolarů jsem si už tak zvykl, že mi to teď připadá jako neočekávaná výhra.“

„Ti čtyři svědkově, o kterých byla zmínka v novinách,“ řekl Gordon, „to byli vesměs…“

„No ovšem!“ potvrdil Bliss. „Copak jsem vám neříkal, že můj plán je stoprocentně spolehlivý? Ze všech svědků vyslechla policie pouze čtyři, ale ostatní tam byli také.“

„Mazané,“ zahučel Gordon. „Vy všichni jste strašně mazaní.“

„No ovšem, proti tolika svědkům se nedá nic dělat. Předem jsem říkal, jak to dopadne.“

„A kdyby třeba jen jeden jediný začal najednou mluvit?“

„Nikdo k tomu nemá důvod.“

„Ale každý z nich má přece vlastní svědomí, nemyslíte?“

„Měl snad Kellerman svědomí?“

„Kellerman ale nebyl vrah.“

„Byl něco horšího, mnohem horšího!“

„Vy si tedy myslíte, že na všechny ty svědky se můžete plně spolehnout?“ namítal stále ještě Gordon. „Ale určité nebezpečí tu přece jenom je. Čím více lidí o něčem ví…“

„Prokázali jsme světu vlastně dobrodiní!“ zdůraznil Bliss. „Chápete to?“

„Ne. Chápu jenom to, že jste zabili člověka! Na vašem místě bych neměl ani jedinou klidnou noc.“

„Podívejte se, příteli, jestli máte tak slabé nervy a v hlavě vám to…“ řekl už trochu podrážděně Bliss, ale Gordon ho nenechal domluvit.

„Ujišťuji vás, že jsem celý týden myslel jenom na to.“

„Stavíte všechno na hlavu! Udělali jsme vám vlastně dobrodiní, ušetřili jsme vám nejen peníze, ale i zdraví. Chcete nám to snad vyčítat a dokonce nás prozradit?“

„Já jsem vaši pomoc nechtěl!“

Gordonovi se tak třásly ruce, že je raději zaťal v pěst. „Nepožadoval jsem, abyste kvůli mně spáchali vraždu! A nemohu na to tak jednoduše zapomenout.“

„Takový zabedněnec!“ zoufale povzdechl Bliss. „Tak tvrdohlavý zabedněnec! A hlupák!“ Zavolal na barmana: „Haló, Yanku, ještě jedno pivo!“

Barman přišel k oběma mužům, ručník měl přehozený přes ruku. Obrátil se k Blissovi.

„Nějaké potíže?“ zeptal se ho.

„Ano,“ řekl tiše Bliss. „Větší, než nám může být milé.“

Gordon najednou viděl, že na něj míří revolver, který se jakoby nějakým kouzlem objevil v barmanově ruce. A v očích Yanka spatřil sebejistý, energický výraz. Ústí zbraně se přitisklo Gordonovi na hruď. Pokusil se oběma rukama odtrhnout revolver, ale marně. Jen tak koutkem oka zahlédl, jak Bliss seskočil z barové stoličky. Pak se ozval ohlušující výstřel a Gordon se pomalu a bezvládně sesunul k zemi.

„Jak se to stalo, Yanku?“ tázal se policista.

„Zeptejte se raději ostatních hosté pane Franku,“ odpověděl barman. „Jsem z toho ještě tak vyděšený, že se musím nejprve něčeho napít.“

„No dobrá,“ zabručel policista. „Jak se jmenujete, pane?“

„Walton. Pracuji na poště.“

„A vy, pant?“

„Chesterová,“ odvětila žena.

„Já jsem doktor Adams,“ představil se starší, seriózní gentleman. „Dr. Herbert Adams, lékař na poliklinice.“

„Seděl vedle mne u barpultu,“ vysvětloval Dave Bliss. „Odskočil jsem od pultu, když jsem zahlédl, jak vytáhl revolver.“

„Přepadení,“ řekl barman. „Všechno šlo tak bleskově, že si ani nevzpomínám, jak se to stalo. Jenom vím, že jsem se pokusil vyrvat mu revolver z ruky , vtom však vyšla rána.“

„Ano, bylo to přesné tak,“ potvrdil Walton.

„Správné to říká ten pán,“ přizvukoval doktor Adams a také ostatní svědkové dosvědčili, že to tak bylo.

Policie dal mrtvého odvézt, a po krátkém výslechu opustili svědkové místo činu.

19. Bestseller

Dick Ellis

Detektiv Corsi, který právě vyťukal na stroji jakou si zprávu, byl vyrušen zaklepáním na dveře. A hned na to vstoupil do kanceláře mladý muž, se zájmem se rozhlédl po místnosti, a když zachytil detektivův upřený pohled, přistoupil k jeho psacímu stolu.

„Dobré jitro,“ řekl muž přátelsky a položil svou těžkou aktovku na psací stůl. „Je to zde kriminální oddělení, že? Dole u okénka mi policista řekl…“

„Ano, jste tu na správném místě,“ přerušil ho Corsi.

„Jmenuji se Prentiss, John Albert Prentiss. Chtěl bych mluvit s náčelníkem oddělení.“

Corsi si toho muže prohlížel. Vlastně to ani nebyl muž, spíš mládeneček, čerstvě oholený, dobře ostříhaný, s tupým malým nosem a s bílými, zdravými zuby. Měl sportovní košili, u krku rozepnutou. Vypadal jako student, který má plnou aktovku učení.

„Snad bych se mohl té věci ujmout,“ na vrhl Corsi se svraštělým čelem. „Jmenuji se David Corsi. A co…“

„No přirozeně!“ zvolal Prentiss. „Vaše jméno a fotografie byly už nejednou uveřejněny v novinách. Vy jste přece jeden z mužů, kteří se zabývají případem toho škrtiče žen.“

Corsiův úsměv rázem zmizel.

„A co si přejete?“

„Jsem škrtič,“ odpověděl Prentiss.

Další tři detektivové, kteří byli v místnosti, otočili hlavy.

„Ale ne!“ vykřikl jeden z nich se smíchem. „Už zase jeden!“

„Aha,“ Corsi vzdychl. „Tak vy jste ten škrtič a zavraždil jste dvanáct žen ano?“

„Třináct,“ opravil ho Prentiss. „V devět hodin, asi tak před hodinou, tomu musela uvěřit třináctá obět, že škrtičem jsem já. Ostatně jich muselo být třináct.“

„Přirozeně,“ přizvukoval mu Corsi. „Podívejte se, příteli…“

V tom okamžiku vstoupil do místnosti náčelník oddělení kapitán Baines. Podíval se na smějící se detektivy a na mládence stojícího u Corsiho psacího stolu.

„Copak se stalo tak veselého?“ zavrčel Baines.

„Zas tu máme jednoho škrtiče.“

„Ale ne!“ povzdychl si kapitán a zachmuřeně se obrátil. Pak se ale jeho obličej vyjasnil. Vtom se ozval mladík.

„Och, vy mě považujete za jednoho z těch neurotiků, jimž dělá dobře vydávat se za vraha. Tomu tedy nevěřte! Důkaz je tady uvnitř.“ Přitom otevřel nabitou aktovku a strčil tam ruku.

„Doufejme, že teď nevytáhne žádnou bombu,“ ozval se jeden z detektivů.

„Ne, ne.“ Prentiss se krátce zasmál. „Aspoň ne v doslovném slova smyslu.“

Vytáhl z aktovky velkou obálku, otevřel ji a vysypal z ní na stůl několik dámských hedvábných punčoch V místnosti bylo najednou hrobové ticho.

Kapitán Baines přistoupil ke stolu. Zatímco ostatní úředníci s napětím přihlíželi, počítal kapitán punčochy.

„Třináct,“ řekl.

„Souhlasí,“ přikývl Prentiss přátelsky. „A tu druhou punčochu do každého páru budete jistě mít tady. Tu chybějící třináctou najdete na krku hubené slečny Denmanové. Bydlí v čísle 718 v Commerce Street.“

Kapitán Baines kývl na Corsiho. Detektiv vytočil číslo příslušného obvodního komisařství a zařídil, aby se odtamtud vydal hlídkový vůz na adresu, kterou udal Albert Prentiss.

„No vida, už je to lepší,“ řekl spokojeně Prentiss. Opět strčil ruku do aktovky. Ale kapitán Baines přiskočil a pevným stiskem ho uchopil za zápěstí. Prentiss se teď díval do ústí revolveru, který se najednou objevil v ruce detektiva Corsiho. Prentiss překvapeně vykřikl. „Počkat! Copak jste se zbláznili?“

„Možná,“ zabručel Baines. „Zvedněte ruce nad hlavu a ani se nehněte!“

„Chtěl jsem vám přece ukázat pouze fotografie,“ řekl Prentiss.

Detektivové ho prohledali, nemá-li u sebe zbraň.

„Všechno v pořádku.“

Corsi zasunul svůj služební revolver do pouzdra.

Kapitán Baines obrátil, aktovku dnem vzhůru a vysypal její obsah na stůl. Dva tlusté poznámkové bloky, jeden fotografický aparát a balíček bílých obálek, převázaný gumičkou – to bylo všechno.

Baines vzal do ruky balíček a přečetl nápis na první obálce:

„Paní Jane Kimmonsová, 5. května, v 930 hodin.“

„Ta byla první,“ řekl Prentiss. „Srovnal jsem obálky ve správném pořadí. Vždycky hned po usmrcení ženy jsem si udělal její snímek, aby nebyla ani ta nejmenší pochybnost, že škrtičem jsem já.“ Pln pýchy se díval na zachmuřené obličeje detektivů.

Kapitán odstranil gumičku s balíčku, otevřel první obálku, vyjmul z ní obrázek a zadíval se na něj.

„Ach bože!“ zašeptal bez dechu.

Corsi nahlížel kapitánovi přes rameno. Na snímku byla žena středního věku, ležící na zádech na otomanu. Zřejmě byla před chvíli uškrcena. Na jejím krku byla dobře vidět punčocha. Na hrudi byl upevněn velký bílý list papíru a na něm bylo velkými písmeny napsáno: „John Albert Prentiss, číslo 1.“

Corsi rychle odvrátil zrak. Jeho obličej byl úplně bílý. Chvějícíma se rukama vyndal z krabičky cigaretu a zapálil si.

I kapitán Baines, jímž hned tak nic neotřáslo, byl zděšený. Prohlédl si všechny fotografie. Byly dělány stejně, na každé byla mrtvá žena s punčochou kolem krku a na prsou mrtvé byl známý nápis; číslování bylo od jedné do třinácti.

„Papír se svým jménem a s číslem 13 jsem nechal ležet na hrudi polední oběti,“ řekl Prentiss. „Už ten papír nepotřebuji.“

„Ne, určitě ne,“ řekl vztekle kapitán.

Zvonil telefon. Corsi vzat sluchátko.

„Dobře,“ řekl, když vyslechl hlášení. „Dám vám pak zprávu.“ Pomalu pokládal sluchátko na vidlici.

„Byla tam?“ zeptal se jeden z detektivů.

„Ano – i s tím papírem a punčochou,“ odpověděl tiše Corsi.

„Ach, šlo to docela snadno,“ řekl Prentiss asi o deset minut později, když seděl v kanceláři kapitána Bainese s kouřil cigaretu. Kapitán seděl za svým psacím stolem a detektivově stáli u dveří vedoucích z jejich místnosti do kanceláře kapitána Bainese.

Zpráva o tom, že v kapitánově kanceláři je dlouho hledaný škrtič, se okamžitě roznesla po celém presidiu. Úředníci se tlačili dveřmi, aby aspoň nakrátko zahlédli muže, který jim takřka nedal spát.

Prentiss to plně vychutnával, dělalo mu náramně dobře, že je středem pozornosti. Chvílemi se zadíval ke dveřím, jako by očekával, že přijdou návštěvníci zvláštního druhu.

„Všichni, jak policisté, tak i veřejnost, se domnívali, že jde o psychopata,“ vysvětloval Prentiss a v úsměvu zasvítily jeho bílé zuby. „Všichni hledali typ člověka, nějaké nové vydání Jacka Rozparovače, zlosyna, který se za noci plíží ulicemi – prostě samé takové hlouposti!“ Odmlčel se a od oharku si zapálil novou cigaretu.

„Zajisté, zajisté,“ zahučel Baines. „Vy však vůbec nejste psychopat, nýbrž zcela normální člověk, že ano?“

Prentiss na něho zamrkal.

„Každopádně zdravý natolik, abych vás dobrých šest měsíců vodil za nos. Nedostali jste se ani do mé blízkosti. Ale – zda jsem normální? Sotva, kapitáne, sotva. Podle testu inteligence jsem na hranici geniálnosti. Skutečně, můj koeficient odpovídá téměř koeficientu génia. Můžete si to ověřit na mých dokladech z university.“

V místnosti opět zavládlo hrobové ticho. Jenom někde vzadu v rohu někdo tiše klel.

„Ano, to už jsme učinili,“ odvětil kapitán Baines. „Známe ty doklady a víme, že jste chtěl být novinářem. Na universitě od vás hodně čekali, jako od mimořádně nadaného.“

Prentiss svraštil čelo.

„Ach ti hlupáci, copak na ně můžete dát? Chtějí jen, aby se člověk stal členem jejich pitomých spolků a společků, aby prostě patřil k mase. Prosím vás, copak budu jednou z ovcí velkého stáda?“

„Ovšem, ovšem,“ přitakal ironicky kapitán. „Na to jste přece povznesen.“

„Samozřejmě, na to můžete vzít jed. Ale máte zcela pravdu, jestliže mě považujete za slavomana. Ostatně, i Napoleon trpěl velikášstvím.“

Prentiss se opět zadíval ke dveřím a podrážděně se otočil ke kapitánovi, když mu položil další otázku.

„Jak jste to vlastně dělal? Jak se vám to mohlo podařit dostat se k ženám, když jsme je v novinách, v rozhlase a v televizi nesčíslněkrát varovali?“

Prentiss se obrátil k muži, který dělal zápis a stenografoval každé slovo, které tu padlo.

„Stačíte to zapisovat? Ano? Tak to je dobré…“ Zamyšleně našpulil rty. „Jak jsem to dělal? Nu – podívejte se na mne pozorně, kapitáne. Co byste si myslel, kdybyste mě viděl stát před svými dveřmi, ve dne, kdy venku krásně svítí slunce – zdůrazňuji ve dne, nikoli v noci – s mladistvým úsměvem na tváři a s aktovkou v ruce – nu, co byste si myslel? Jistě byste mě považoval za mladého milého studentíka, který asi získává abonenty na nějaký časopis, aby si přivydělal peníze na svá studia. Je to tak?“

Nedostal odpověď.

„Ano,“ pokračoval Prentiss. „Možná že byste se mě chtěl zbavit nějakou výmluvou, ale jistě byste nikdy nepřipadl na myšlenku, že před vámi stojí proslulý škrtič, krvelačná bestie, o níž jsme tolik četl v novinách.“

Dívka stojící ve dveřích, mladá sekretářka jednoho oddělení, poznamenala: „Má pravdu. Vypadá skutečně docela mile.“

Prentiss ji obdařil úsměvem, ale hned se zas obrátil ke kapitánovi.

„Vidíte? Vůbec to nebyl žádný problém dostat se do bytů těch žen, zvlášť, když jsem své obětí pečlivě vybíral.“

„Ano, všimli jsme si, že jste postupoval podle jakéhosi schématu,“ řekl kapitán suše.

„Vesměs ženy středního věku, které bydlely samy, v chudších čtvrtích, kde…“

„Byly vesměs bezcenné,“ přerušil ho s úšklebkem Prentiss. „Ženy propadlé alkoholu, omamným jedům, prostitutky – samá bezvýznamná chamraď. K čertu, vždyť já je vlastně osvobodil od jejich hnusného života.“

Detektiv Corsi, stojící těsně za vrahem, sevřel pěsti.

„Ty prokletý…“

„Ticho,“ zaburácel kapitán Baines. „Chápeme vaše rozčilení, Corsi. Ze všech lotrů, kteří kdy stáli v této místnosti, jste vy, Prentissi, daleko nejhorší.“

Vrah se nervózně usmál.

„Nu – aspoň jste teď už přesvědčen, že jsem hledaný škrtič, je to tak? Poslední pochybnosti zmizely, že? Punčochy, které jsem přinesl, se přesné hodí k těm, které tu máte jako doklady, ano?“

„Ano, ano,“ zahučel Baines. „Však jste slyšel hlášení, které mi před chvílí dávali z laboratoře. Vy jste opravdu škrtič, kterého jsme hledali. Ale – řekněte mi – proč, proč jste uškrtil třináct žen, které vám nikdy nic neudělaly?“

„To byste se mě také mohl zeptat, jak se ke mně chovala má matka, když jsem byl ještě bezmocně dítě,“ odpověděl Prentiss s úsměškem, „ale ušetřte si námahu. Moje matka byla lehkomyslná ženština, která mě kazila jak mohla.“ Opět se zadíval netrpělivě ke dveřím.

„Čekáte snad na někoho?“ zeptal se Baines.

„Zajisté – přece na novináře. Kde prokristapána vězí? Chtěl bych, aby se to začalo už pořádně točit.“

„Co aby se začalo točit?“

Prentiss se předklonil a položil obě ruce na tlusté poznámkové bloky ležící na Bainesově psacím stole. Láskyplně ty sešity hladil.

„Víte, co to je?“

„Zdá se, že jsou to nějaké rukopisy,“ odvětil nevrle Baines.

„Teď se konečně dostaneme trochu kupředu. Tady to je totiž pravý důvod, proč jsem ty ženy uškrtil. Ano, všechny sice byly naprosto bezcenný plevel, ale já je teď přesto učiním nesmrtelnými.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Posléze někdo zakašlat. Jiný tiše zaklel. Prentiss si prohlížet shromážděné detektivy. Pak se zadíval na Corsiho.

„Má to snad znamenat, že jste všechny ty zločiny spáchal jenom proto, abyste o nich mohl napsat knihu?“ zeptal se ohromený Corsi.

„Ovšem ne ledajakou knihu, nýbrž mistrovské dílo!“ zvolal Prentiss skoro jako v extázi. „Cožpak to tady nikdo nechápe? Jsem spisovatel – a to velmi dobrý spisovatel. Proč bych měl ztrácet dvacet nebo třicet let svého života psaním bezvýznamných článků a statí, když mohu stvořit mistrovské literární dílo?“

Vyskočil a začal šermovat rukama. Corsi ho však energicky vtiskl do židle. Nebyl to nijak něžný zákrok – ale Prentiss to ani nezpozoroval.

„Proč bych měl nejlepší léta svého života promarnit sezením u psacího stolu.“ pokračoval, když to jde mnohem jednodušeji? Za jediný týden se stanu nejproslulejším autorem v celé naší zemi – ba v celém světě! V mé knize najde čtenář všechno – násilí, sex, napětí. Naprosto přesně, do všech podrobností tam bude uvedeno, jak a proč jsem ty činy spáchal. A navíc k tomu mohu připojit fotografické dokumenty.“ Náhle ustal a snažil se uklidnit.

Kapitán Baines byl otřesen.

„A to nám chcete namlouvat, že jste zdráv,“ řekl rozhořčeně.

„Na to můžete vzít jed – jsem zdráv, v přísně legálním slova smyslu,“ ujišťoval Prentiss. „V celé zemi nenajdete psychiatra, který by o tom pochyboval. Ne, ne, kapitáne, jestli máte v úmyslu zavřít mě na doživotí do nějakého blázince, tak to se vám nepovede. Bude soudní proces a já jsem úplně klidný…

„Budete odsouzen jako hromadný vrah.“

„Samozřejmě. Proč bych vám jinak dával do rukou všechny možné důkazy? Budu odsouzen, a poslán do vězení.“

„A to chcete?“

Prentiss se dal do smíchu a klidně si zapálil další cigaretu.

„To všechno patři k mému plánu, kapitáne. V tomto státě neexistuje trest smrti. Přirozeně že dostanu doživotní žalář. Ne, ne, jediné riziko, které mi hrozilo, bylo, že mě dopadnete dřív, než usmrtím všech třináct.“

„Proč právě třináct?“

„Jisté už jste také slyšel o románu ‚V tuctu je to levnější‘, že? Titul mé knihy se nesmí podobat žádnému jinému titulu. Už chápete, proč jich nemohlo být dvanáct, nýbrž třináct? A já to dokázal – ano, dokázal jsem to!“

Baines vrtěl hlavou.

„Ano, dokázal jste to. Doufám, že se budete radovat z úspěchu, až budete do konce svého života sedět za mřížemi.“

„Chcete se vsadit?“ Prentiss byl pln pýchy a sebejistoty. „Vy víte přece právě tak dobře jako já, co v podstatě znamená rozsudek na doživotí. Nejpozději za deset let mě na zkušební lhůtu propustí. A i kdyby se proti mně všechno spiklo a já měl bůhvíjakou smůlu, pak jsem za patnáct let opět na svobodě. Nu – a co to je takových patnáct let? I za dvacet let budu ještě poměrně mladý člověk. Uvidíte, že nejpozději za měsíc bude v zemi založena organizace, jejímž cílem bude vybojovat svobodu pro Johna Prentisse. Pak se objeví mé články na pokračování v různých magazínech a budu mít nejméně statisíce čtenářů. K tomu připočtěte film a televizi – ach, pak budu oslavován jako národní hrdina…“

„Držte hubu!“ zařval. znechuceně kapitán a bouchl pěstí do stolů. „Zavřete tu svou prokletou hnusnou klapačku.“

Prentiss se škodolibě usmíval.

„No dobrá. Však vy dobře víte, že mám pravdu. Dobře jsem si předem prokalkuloval všechna rizika – a je to milión ku jedné pro mě.“

„Odveďte ho, Corsi, a zavřete ho dole do cely.“

„Jdeme!“ křikl Corsi na vraha.

Prentiss vstal a protáhl se.

„U přelíčeni se všichni shledáme přátelé.“

Zvědavci ustoupili a utvořili uličku, kterou Corsi odváděl zlosyna. Na chodbě se už tlačili novináři. Zasvítily blesky kamer, ze všech stran se ozývaly otázky. Corsi si energicky razil cestu zástupem. A jeho ruka pevně svírala Prentissovo nadloktí.

Jakýsi muž se jím náhle postavil do cesty a nastavil k Prentissovým ústům mikrofon.

„Jste opravdu škrtič?“ – Hlas tazatele rozčilením skoro přeskakoval.

„Ano, ano!“ křičel Prentiss do mikrofonu. „Ale nemohl jsem se tomu ubránit, něco mě stále hnalo…“

Tlačila se sem jakási mladá reportérka. V jejích očích se leskly slzy.

„Řekněte, bili vás při výslechu?“ ptala se. „Byl jste násilím donucen k přiznání? Ubohý hochu!“

Prentiss se na ni radostně usmíval.

Corsimu se konečné podařilo dotáhnout Prentisse do malého výtahu a přibouchnout dvířka.

Po tom velkém rámusu na chodbách tady bylo ticho jako v hrobě. Corsi stiskl knoflík a výtah se dal do pohybu směrem dolů. Prentiss se s blaženým úsměvem opřel o stěnu.

„Viděl jste to? No řekněte – viděl jste to? A to je, prosím, pouhý začátek. Ta kniha bude bestseller, vynese mi nejmíň milión dolarů!“

Corsi se na něj podívat přimhouřenýma očima.

„A k tomu jste pouze potřeboval uškrtit pár bezcenných žen. To vás nikdy ani nenapadlo, že třeba jenom jedna z nich by mohla pro někoho něco znamenat?“

„Nerozumím, co chcete říct. Byly to přece vesměs bezcenné kreatury.“

„Jistě.“ Corsi přikývl. „Ale možná že jedna z nich měla syna, který ji měl přesto rád.“

Prentiss nervózně zamrkal.

„Okamžik: Vždyť já jsem vlastně vaši fotografii neviděl v novinách, ale…“

„Ale v bytě mé matky!“

Už podruhé se dnes Prentiss díval do ústí Corsiova revolveru. Snažil se ustoupit stranou.

„Vy přece nemůžete…“

„Jen jediný člověk na světě – kapitán Baines – ví, že mezi těmi třinácti uškrcenými ženami byla i moje matka. Určitě se o tom nezmíní – nikdy a nikomu.“

„To přece, proboha., nesmíte udělat. To vám nikdy neprojde!“ křičel zoufale Prentiss.

„Nu ano, to je předem zakalkulované riziko,“ odpověděl Corsi a chladnokrevně stiskl spoušť.

20. Škoda, že strýček David musel zemřít

Adriene Mans

Podzim není vhodné období pro svatbu. Já osobně bych se nikdy na podzim neženil. Ostatně já bych se tak jako tak neženil v žádném ročním období.

Na sherlingtonském zámku vztyčili dnes hraběcí standartu, zmítá se ve větru a pleská o stožár.

Nedal jsem se přímou cestou k osvětlenému portálu. Jdu ještě jednou – naposledy – temnou stezkou ke studni. Je to dlouhá cesta, vine se mezi stromy a keři. Ve studeném, mokrém trávníku hledám střepy rozbitého kouzla. Hledám je marné. Světlo mé baterky nahmatává jen roubení studny, na jejímž dně tuším nevelký, teď už promáčený vak. Možná jsem tady v těchto místech ztratil lásku, možná jsem tu získal život, ale teď už tu nemám co hledat.

Strýčka Davida už stejné nic neznepokojuje, protože nikdo nespí tak tvrdě jako mrtví.

* * *

Budu však ten příběh vypravovat od začátku.

Společnost v sherlingtonském zámku bývala nepočetná, ale vybraná. Sama Stefania se mi jednou pochlubila, že konverzace se vede vždy na vysoké úrovni a točí se jen kolem významných námětu. Konverzaci na vysoké úrovni obstarávala především Stefania osobně, a že tím nejvýznačnějším námětem byla právě ona, to snad ani nemusím říkat.

Stefania, rozená princezna Uchnanská, rozvedená hraběnka von Steins, rozvedená svobodná pant z Pramlitz, ovdovělá velkokněžna Madenovičová, ovdovělá hraběnka ze Sherlingtonu, byla drahocenným originálem z prastarého šlechtického domu. Svou elegancí, krutostí, pikantními výstřelky i svým vzděláním a bohatstvím si vydobyla čestné místo ve svých kruzích. Kromě toho třeba přiznat, že Stefania je ve svých pětaosmdesáti letech ještě stále svým způsobem krásná.

Vzpomínám si přesně na jeden z večerů v této společnosti. Bylo to loni v létě a mluvilo se o nějaké knize o společenském chování, kterou napsala jakási Středoevropanka. Hlavním mluvčím byl Jimmy, hrabě ze Sherlingtonu, v pořadí desátý, syn devátého, kterýž pak byl synem z prvního manželství osmého hraběte ze Sherlingtonu, Davida. Mého prastrýce Davida.

Středoevropanka ve své knize připustila možnost, aby muži nosili v zimě dlouhé spodky. Stefaniu to pobouřilo.

„Dvakrát jsem byla provdána za Středoevropana; byly to malé omyly krátkého trvání. Byla jsem ještě tak mladá a oni byli tak neodolatelné sentimentální! Oba pocházeli jen z nižší šlechty, ale dlouhé spodky nenosili nikdy, nikdy!“

„Reggie,“ obrátila se teď Stefania ke mně, „mohl bys ty – ale rozmysli si dobře, co odpovíš, protože ty platíš v této oblasti za experta – mohl bys vykročit vstříc dámě oblečen v dlouhé podvlíkačky?“

„Milá Stefanie,“ odpověděl jsem, „neřekl bych, že ta Středoevropanka měla na mysli obdobné galantní situace.“

„Tohle je typicky anglická, neupřímná, vyhýbavá odpověď!“ okřikla mě Stefania dotčeně. „Spodky krátké nebo dlouhé a situace obdobné nebo jiné se od sebe nedají oddělovat. Znám to z vlastní trpké zkušenosti.“

Stefania obhlédla společnost kolem stolu vyzývavým pohledem. Oči jí svítily.

„Už jsem vám někdy vypravovala, jak mě manžel překvapil s hrabětem ze Sherlingtonu?“

Samozřejmé nám to už vypravovala nesčetněkrát. Staré dámy se, jak známo, velmi často opakují. Vzdor tomu jsme se nebránili. Dělalo nám potěšení poslouchat ty její poněkud příšerné memoáry…

„Byla jsem tehdy provdána za srbského velkoknížete Milorada Madenoviče,“ začala Stefania svým hrdelním hlasem. „Milorad byl velmi statný muž, měl huňatou černou hřívu až na krk. Nevzala jsem si ho pro peníze. Samozřejmé také ne z lásky. Vzrušovala mě jeho neotesanost, divokost – jenže brzo jsem odhalila, jaké má slabosti, a cítila jsem se rozčarována…

Tehdy pořádal Milorad lov na kance a mezi pozvanými byt i David, osmý hrabě ze Sherlingtonu. Vzezřením se David značně podobal tamhle Reggiemu,“ – ukázala na mne svou malou, pěstěnou hlavou. „Pružný, vysoký, dobře seděl na koni, cosi měl v pohledu svých tenkrát ještě bystrých oči. Já jsem si ten pohled špatné vysvětlila. To, co jsem já chápala jako vášeň, to byla jen vášeň sběratelská.

Tenkrát při tom lovu jsem se omluvila, řekla jsem, že mám migrénu. Patrně to nebylo moc inteligentní, protože předtím jsem migrénu nikdy neměla a Milorad to dobře věděl.

* * *

Za lovu David nepozorovaně – aspoň se domníval, že nepozorovaně – zmizel. Představovali jsme si to všechno tak romanticky! Čekala jsem ho v negližé, zdobeném krajkami tyrkysové barvy; David vtrhl jako bouře, tváře mu hořely – pravděpodobně však pouze od větru. Poněkud mě rozladil už způsobem, jak si zouval střevíce a odkládal svrchní oblečení. Kalhoty složil čistotně puk na puk a zavěsil je přes opěradlo židle.

To bylo pro mne první vystřízlivění. Další přišlo, když se ozvaly kroky na schodech; byly to rychlé, velmi energické kroky – a David, vy mi to asi nebudete věřit, taková blamáž! David vlezl do skříně. Do oné krásné barokní skříně s dvoubarevnými intarziemi! To byla smrtelná urážka – pro skříň i pro mne. K tomu si musíte představit Milorada – opovržlivě pohlédl na mé negližé, potom zahlédl ty kalhoty, složené přes židli… Všechno mohlo být tak hezké, a teď z toho byla trapná fraška.“

Stefania se mírně zapýřila.

„Nechci se tu šířit o mužské anatomii, ale David byt krásný jak Apollo, o tom není pochyb. Jenomže zkuste si představit Apolla ve spodkách! A k tomu ještě v dlouhých spodkách. Venku sice mrzlo, to uznám. Ale vzdor tomu!

Milorad otevřel skříň a tam stál mezi mými šaty osmý hrabě ze Sherlingtonu v podvlíkačkách s tkaničkami u kotníků. Bylo to ohavné.

Příští den na úsvitě došlo k souboji. Výsledek se zdál být jistý: Milorad byl ostrostřelec, David, ačkoliv Angličan, neskolil nikdy ani chromou lišku.

Jenže to dopadlo jinak.

Myslím, že se chudákovi Miloradovi poprvé v životě zachvěla ruka. Smíchy. Když si vzpomněl na tu komickou postavu v mé krásné barokní skříni. Jak by se neměla hrdému velkoknížeti zatřást ruka při představě, že střílí na dlouhé podvlíkačky?

David, bezpochyby z ohleduplnosti, mířil na kmen dubu hodný kus nalevo od Milorada – ale protože byl tak mizerný střelec, trefil přitom Milorada přímo do srdce.

Potom jsem se za Davida provdala. Co jiného mi zbývalo? Naštěstí jsem po Miloradovi zdědila veliké jmění; mé dědictví po rodičích přišlo až mnohem později.“

Jeden z hostů ji přerušil:

„Odpusť, Stefanie, ale nezůstala ti po Madenovičovi kromě toho jmění ještě nějaká maličkost?“

„Ovšem, samozřejmě,“ odpověděla Stefania roztržitě. „Nechal mi dceru; když o tom teď tak uvažuju, musela to být opravdu jeho dcera. Krásná byla po mně, ale z mého temperamentu neměla žel bohu nic. Provdala se až v tak zvaném zralém věku, a protože už byla na první porod moc stará, zemřela po dítěti.

Její muž ji o mnoho nepřežil. Nepřikládám to ani tak stesku po manželce, jako spíš jeho strašnému zklamáni, že to dítě byla dcera. Přál si dědice – vymřel tím po meči.“

Ta dívka, o které byla řeč, seděla přímo naproti mně. Byla to žena-dítě, nejnebezpečnější odrůda z celého ženského druhu. Seděla ve svých dlouhých černých vlasech jako ve stanu, hlavu trochu skloněnou, a dívala se zpod dlouhých řas zvláštníma očima, zelenýma jak jezera. V koutku úst měla úsměv, napůl sladký, napůl stísněný.

„Jediné, co mě uspokojuje,“ pokračovala Stefania, „je skutečnost, že moje vnučka se mi podobá nejenom tou nevšední krásou, ale že má po mně i povahu. Jenom je třeba, aby dostala toho patřičného muže. Ale o to se já už postarám!“

„Nebyla by to zbytečná námaha, babičko?“ ozvala se Kateřina. „Kde je řečeno, že se chci vdávat?“

Stefania se zasmála. „Dítě, jak ty se mi podobáš! Ale ovšem, že se chceš vdávat, a jednoho z těch dvou si nakonec přece jen vezmeš, to je samozřejmé. Já se jenom budu snažit, aby sis správně vybrala. Budu se snažit odvrátit od tebe neštěstí.“

„Odvrátit neštěstí? Já jsem přece tvůj obraz, babičko, tváří i povahou. Já jsem se přece pro neštěstí narodila.“

„Teď jde jen o to, které formě neštěstí dáváš přednost?“ zeptala se Stefania posměšně. „Rozhodneš se pro nudu nebo pro…“ nedopověděla, zarazila se.

„Chtělas říct, pro nudu nebo pro smrt, babičko? Proč se ptáš, když to víš? Jsem přece po tobě, babičko!“

Stefania mlčela. Najednou měla zapadlé, vyhaslé oči a zbledla jak stěna. V místnosti bylo tísnivé ticho. V místnosti, kde v té chvíli seděli oba muži, mezi nimiž měla Kateřina volit: ten, kterého milovala, i ten, po kterém toužila. V domě Uchnanských, a nejenom tam, to někdy bývají dvě rozdílné věci.

Proč smrt? Čí smrt? uvažoval jsem. O sebevraždě přece nemůže být řeč.

Když jsme později seděli, už jenom sami muži, v salónku u portského, zeptal se mě jeden z hostů:

„Pokud jsem slyšel, vlezl hrabě David do té barokní skříně ještě jednou. Co myslíte, je to pravda?“

„Ano, prý je to pravda. A máme-li věřit mé pratetince, byla to největší chyba jeho života, smrtelná chyba.“

„Zemřel prý brzy na to na své farmě v Africe?“

„Byl tam zabit při povstání domorodců. Tetinka, která tenkrát zůstala v Anglii, to ráda vysvětluje tak, že povstání vyvolala ona sama – telepaticky ze svého křesla v sherlingtonském zámku.

Pánové se smáli.

„Starým dámám se musí něco dopřát. Tak jako tak je na tom ještě duševně dobře, v jejím věku.

Stefania byla ten večer při bridži nejbystřejší a nejrafinovanější ze všech.

„David mi doufám odpustí, že jsem ho dnes nechala tak dlouho samotného, řekla svým hostům při loučení.

David zemřel před pětapadesáti lety, ale Stefania tvrdila, že ho stále cítí nablízku.

„Po jeho smrti,“ říkala, „jsme se spolu smířili. Od tě doby si rozumíme výborně.“

* * *

Druhý den ráno jsem se s Katy procházel v parku. Léto bylo teprve na samém začátku, tráva krátká a svěže zelená.

„Myslíš si, že babička mluví z cesty?“ zeptala se mě Katy a starostlivě krčila čelo.

„Myslím si, že Stefania je geniální herečka. Jenom dobře nevím, co tím sleduje, proč ty nesmysly vlastně vykládá.“

Katy mlčela.

„Jak jsi to včera myslela s tou smrtí?“ zeptat jsem se.

„Jen tak,“ zamumlala.

* * *

Zámek nám teď zakrývaly vysoké staré stromy. Z těchto míst bylo vidět jenom nejvyšší věž, postavenou trochu stranou od ostatních budov. Kdysi sloužila jako hláska, teď patřila Stefanii.

Příkré schody jí nedělaly potíže, běhala ještě jako mladice. Kulatou místnost v nejvyšším patře věže si dala vybavit veškerým komfortem, do tlustých zdi nechala prorazit veliká okna. Mohla se dívat daleko do krajiny, neblíží-li se nepřítel.

Do téhle soukromé vzdušné říše si Stefania dala snést všechny své poklady. Starodávné truhly, vzácné gobelíny, zlatě rámované zčernalé ikony. Tam měla i ohromnou postel s nebesy, pamětnici svých triumfů, i barokní skříň své hanby, zavřenou na dva zámky. Schovávala v ní svůj svatební závoj, staletý závoj z bruselské krajky, a podobné staré haraburdí, které podle ní mělo nedozírnou cenu. V tom závoji půjde k oltáři i Kateřina, je to babiččino přání.

Stáli jsme na břehu jezera, těsně vedle sebe, docela sami. Věděl jsem, že Kateřina vyhledává tyto příležitosti. A já se pořád bráním. Proč vlastně? Kateřina se mnou není příbuzná, co mi tedy může bránit?

„Už víš, za koho se provdám?“ zeptala se.

„Za Jimmyho, samozřejmě.“

„A víš snad taky proč?“

„Protože ho miluješ, to je jasné.“

„Protože ho miluji a protože se bojím. Bojím se své krve…“

Významně a vyzývavé na mne pohlédla. Věděl jsem, že jsem ten druhý, druhý ze dvou mužů, o kterých byla včera řeč. Všichni to věděli. „Máš obdivuhodnou snahu být ještě tajemnější než tvoje babička,“ poznamenal jsem a udělal jsem několik kroků po cestě.

„Zbabělče!“ prskla Kateřina. V očích jí opovržlivě zajiskřilo. Potom se usmála. Zuby měla drobné a velice ostré. A ty černé vlasy k tomu… Jestli jste někdy viděli samici pantera – ještě jsem nebyl tak znechucen životem, abych vstoupil do panteří klece.

* * *

Asi za rok, jak se dalo očekávat, slavila Kateřina zasnoubení s Jimmym. Stefania byla ve svém živlu. Seděla v kruhu hostů a vyprávěla to, co poslouchali nejraději: příběh o tom, jak osmý hrabě z Sherlingtonu, můj prastrýc David, podruhé v životě vstoupil do barokní skříně.

„Jak už jsem možná někdy říkala, zaměnila jsem zpočátku vášeň sběratele za vášeň jako takovou. Reggie mi jistě může potvrdit, že jsou to dvě zcela rozdílné věci – on má tyhle vlastnosti obě.“

Stefania se na mne podívala tím svým bezostyšným pohledem.

„David byl sice sběratel, ale naneštěstí nikoliv znalec. Podváděl mě hned s tou, hned s onou dámou mizerné kvality. Ta bídná kvalita sice urážela mou pýchu, nicméně jsem Davidovi jeho dobrodružství trpěla, pokud se všechno dálo v tichosti. Pro diskrétní nevěru mám vždycky porozumění. Potom se ale David vážné zamiloval do nějaké Josefiny, potulné komediantky třetího řádu.“

„Slavná herečka Josefína byla jako vynikající představitelka Ofélie povýšena do šlechtického stavu,“ řekl jsem.

„Nesmysl,“ pohodila hlavou Stefania. „Josefína byla stejné bláznivá jako Ofélie, nic nemusela představovat. Zemřela v ústavu pro choromyslné. Zvláštní Ironií osudu se na uzavřené oddělení dostala kvůli jedné moudrosti, kterou prohlašovala o mně. Tvrdila, že jsem Davida zavraždila. A já jsem to potom skutečně udělala.“

Stefania udělala napínavou pauzu. Napínavou pro někoho, kdo to ještě nikdy neslyšel. Ale nikdo takový tu nebyl.

„Já mám skutečné výjimečné telepatické schopnosti,“ pochválila si Stefania. „Koncentrovala jsem je tak intenzívně tam na ty domorodce v pralese kolem Davidovy farmy, až se pozvedli a vyvraždili celou bělošskou kolonii i s Davidem. Ale já jsem to nemyslela tak zle. Já jsem tenkrát vůbec nevěděla, jaké mají ti divoši nepříjemné zbraně. Davida jsem po jeho smrti poprosila za odpuštění a teď je zas mezi námi všechno v pořádku.“

Přítomni se bavili, ale nejlíp ze všech, jak bylo možno dobře pozorovat, se bavila sama Stefania.

„Jenomže to jsem předběhla,“ pokračovala. „Ještě dlouho nebudeme takhle daleko.

Nejdřív jsme měli s Davidem o Josefině vážnou debatu a dohodli jsme se, že odjedeme na nějaký čas na farmu do Afriky, aby David získat od celé věci odstup. Skutečné se tam už zdálo, že přišel k rozumu, proto jsme se po půl roce vrátili zpátky do Anglie. Naneštěstí jsem brzo zjistila, že jsem se mýlila; Davidův vztah k té dámičce trval nadále.

Jednoho dne se David dopustil té nevkusnosti, že pozval svou milenku na lov do sherlingtonského zámku. Protože se život tak zajímavým způsobem opakoval, rozhodla jsem se zahrát si trochu na osud.

Rozhodla jsem se Davida, který nebyl zdaleka tak inteligentní jako například tamhle ten zloduch Reggie, nachytat při první příležitosti a udělit jemu a zejména té dámě Josefině životní lekci.

Přidělila jsem Josefině jako hostinský pokoj svou věž. Pokoj ve věži se tak skvěle hodí za hnízdečko lásky, že Josefina i David na můj plán neprodleně naletěli.

Josefina se neúčastnila lovu – omluvila se, že má migrénu. David se nepozorovaně – aspoň se domníval, že nepozorovaně – vytratil.

Repríza se teď lišila od premiéry jen v tom, že točité schody do mé věže hlasitě vržou při každém kroku – páreček byl tedy brzo varován.

Když jsem otevřela, seděla Josefina v negližé (v laciném, ubohém tylu) na mé posteli s nebesy, ale Davidovy svršky, jezdecké boty, plášť a kalhoty, nebyly nikde k vidění. Napadlo mě, že je asi stihli zavčas odklidit.

Jenže hloupl lidé vždycky udělají chybu a Josefina ji udělala také. Takový nesmysl: vytáhla oba klíče z mé barokní skříně. To se přece nedělá, když je člověk hostem v cizím domě, aby vytahoval klíče ze skříně!

Proto jsem okamžité věděla najisto, že David je podruhé v životě v mé barokní skříni.“

„Muži se může docela dobře stát, že nachytá ve skříni milence své ženy, ale pro podváděnou ženu, k tomu ještě ženu mého stavu,“ pokračovala Stefania, „je pohled na vlastního muže, stojícího ve spodkách v barokní skříni s dvoubarevnými intarziemi, čímsi naprosto nepředstavitelným. Proto se mi nebudete divit, že jsem skříni nevěnovala vůbec pozornost, ale obrátila jsem se pouze k Josefině.

Jsem Polka, bičík nosím v ruce. Zeptala jsem se jí ledově: ‚Čemu dáte přednost, Josefino? Mám vás zbičovat já sama nebo raději některý z mých sluhů?‘

Ta nestoudná osoba mi klidně odpověděla:

‚Žijeme ve dvacátém století a v Anglii, hraběnko. Kromě toho mě váš manžel ujistil, že má v úmyslu se se mnou oženit.‘

V té chvílí se ze skříně ozval Davidův hlas. Skříň je z velmi silných prken, dokonalá ruční práce, ale zvukotěsná přece jenom není. Davidův hlas zněl sice tlumeně, ale chci k vám být upřímná: měla jsem dojem, že v tom nezřetelném mumlání slyším cosi jako souhlas s Josefíniným tvrzením.

To ovšem změnilo celou situaci. hekla jsem proto:

‚V tom případě, Josefino, vám dám možnost, abyste přikryla svou nahotu a neprodleně opustila tento dům.‘

‚Jen co se vzdálíte,‘ řekla ona drze.

Samozřejmě jsem tam zůstala. Zatímco se Josefina oblékala, tloukl David zevnitř na dveře skříně, ale nepustila jsem ho. Teprve když byla pryč. Odjel téměř okamžitě znovu do Afriky, aby si to ještě jednou nechal projít hlavou.

Po třech dnech mi poslala madame Josefina z Londýna balíček, velký asi jako krabička cigaret. Samozřejmě mě ani nenapadlo, abych ho otvírala. Štítila jsem se ho. Hodila jsem ho na dno truhly a tak tam leží ještě dneska.

Po několika týdnech přišel od Davida z Afriky dopis (poslal jej kvůli kompromitujícímu obsahu raději po poslu). Byl určen Davidovu synovi a prvního manželství, Jamesovi, který se potom stal otcem našeho milého Jimmyho. David mu psal, že je i nadále pevně rozhodnut oženit se s Josefinou. Tolik jí miluje, že jenom smrt je dokáže rozdělit. To rozhodnutí současně píše i Josefině.

Teprve když mě James seznámil s obsahem dopisu, napadla mě myšlenka na pomstu. Snad to nebylo ode mne pěkně, ale myšlenka, že bych měla vidět Davida jako manžela té komediantky, přesahovala mé síly.

Sedla jsem si do křesla ke krbu, uvedla jsem se do transu a přiměla jsem černochy k povstání.

Snad mě k tomu přivedlo Josefínino šílené tvrzení, že jsem Davida zavraždila. Dověděla jsem se žel bohu až pozdě, že ona zemřela v tom blázinci ještě dřív, než přišel africký posel.

Povstání domorodců muselo být strašné. Netušila jsem, že moje telepatické schopnosti jsou tak silné. Zbytky bílé Kolonie se rozprchly do pralesa, nikdy se už nedalo zjistit, kolik lidí vlastně zahynulo a kdo se snad zachránil. Není však pochyb, že David byl mezi oběťmI.

Od té doby uplynulo pětapadesát let a nikdo se a ním už víc nesetkal. Kromě mne ovšem, já jsem s ním od jeho smrti ve velice dobrém vztahu,“ usmála se Stefania.

Historka byla u konce, posluchači si přišli na své.

Jenom já jsem nebyl spokojen. Znám Stefanii dost dobře, abych jí neskočil na tu předstíranou naivitu, tím měně na zdání, že je pomatená. V jejím vyprávěni bylo jednoduše moc dlouhých pánských spodků a moc se to tam hemžilo vzbouřenými domorodci…

Když hostě odešli, vystoupil jsem ještě na chvilku za Stefanii do věže.

„Proč ze sebe vlastně děláš pořád šaška?“ zeptal jsem se.

„Musím přece nějak bavit hosty.“

„To ti ten masakr v pralese připadá natolik zábavný? Jistě, tvůj dům má dost pochmurnou pověst, ale přece jen mi nejde do hlavy, že by ses pětapadesát let tak radovala ze svých telepatických schopností, pomoci kterých se ti podařilo připravit o život spoustu nevinných lidí. Kolik mohlo žít asi dětí v takové kolonii? Něco mi na té věcí zkrátka nesouhlasí.“

„No ano,“ zazubila se Stefania. „S tím mým telepatickým vlivem je to povídačka, to připouštím. Ale k povstání tam opravdu došlo, myslím, že jsem ti ukazovala zprávy v novinách.“

„Právě. Proč vlastně schováváš půlstoletí staré noviny? Potřebuješ je – jako důkaz? Chceš mít vždy znovu po ruce tvrzeni, že strýc David se bezpochyby nalézal mezi obětmi? Já o tom pochyby mám. Ptám se například: byl vůbec v době povstání strýc David na farmě? Nebo se ptám: neměl snad nějaký podstatnější důvod, proč zmizet z Anglie, a není historie s tvou barokní skříni jen dodatečný zastírací manévr? Tvrzení, že jsi se svým manželem od té doby, co zemřel, v dobrém vztahu, to je roztomilá duchařina. Dneska už je strýček David zcela jisté mrtev, bylo by mu více než sto let. Dosadíme-li však místo slova ‚zemřel‘ slovo ‚odcestoval‘, co zůstane potom? ‚Od té doby, co David odcestoval, byla jsem s ním v dobrém vztahu.‘“

„Jestli bych tu komedii hrála pětapadesát let, a dokonce i teď, kdy už by musel být tak jako tak mrtev, musely by ty důvody pro odcestování být skutečné velmi vážné,“ řekla Stefania ironicky. „Myslím, že jsi s tím v koncích, Reggie.“

„Možná. V detektivce by to bylo snadné: strýc David neměl nikdy v úmyslu oženit se s Josefinou, ona na něho naléhala, hrozila mu skandálem, vydírala, on ji zavraždil, odklidil její mrtvolu, patrné s tvou pomocí. Potom vám něco nevyšlo…“

„Myslím, že by to byla dost mizerná detektivka,“ přerušila mě Stefania. „Nehledě na to, že ta slova ‚patrně s tvou pomoci, potom vám něco nevyšlo‘, jako bych ani neslyšela, ano? Co já vezmu do ruky, to vyjde vždycky, to si pamatuj, hochu!“

Byl konec léta. Katy měla na černých vlasech červený slaměný klobouk, stáli jsme mlčky na břehu jezera a já jsem natáčel na prsty konečky jejích vlasů. Dívala se na mne zelenýma jezerníma očima se strachem, s odporem, se zájmem…

Najednou odvrátila hlavu a vytřeštila oči směrem k zámku. Podíval jsem se tam také.

Viděl jsem, stejně jako ona, znamení na obloze. Znamení stálo právě nad věží a podobalo se silné zvětšené legendární černé hřívě hraběte Madenoviče.

„Je to kouř,“ řekl jsem.

„Věž hoří,“ vykřikla Katy.

„Ale kdepak,“ uklidňoval jsem ji. „Je to kouř ze Stefaniina krbu. Nicméně je to poněkud neobvyklé v horkém letním odpoledni.“

Jenže Kateřina už mě neposlouchala. Teď, když už jsem ji uklidnil, když věděla, že to jen hoří v krbu, zakolísala a v pomalé spirále padala k zemi. Ve chvíli, kdy jsem ji viděl omdlívat, jistá myšlenka, kterou jsem už asi dlouho nosil. v podvědomí, se pohnula a prodrala se nahoru…

Nesl jsem Kateřinu osamělým parkem a prázdnými chodbami zámku do jejího pokoje. Položil jsem ji na pohovku a čekal jsem.

Pomalu přicházela k sobě.

„Ty už víš, co to bylo?“

„Zatím – něco tuším.“

Třásla se. „Není to tak, jak myslíš, Reggie. Já jsem taky nic nevěděla, aspoň ne s jistotou.“

„Tak proč jsi tedy omdlela?“

„Babička říkala, že mi chce dát krásný svatební dar, ten nejcennější, jaký může. Že mi chce přinést oběť…“

„Právě jsme byli svědky obětního ohně,“ skočil jsem jí do řeči. Patrně jsem to řekl poněkud cynicky. Kateřina se rozplakala. Probíral jsem se rukou v jejich vlasech. Nebylo to pro mne malé pokušení. Tenkrát jsem si myslel, že třeba ještě není všechno s konečnou platnosti ztraceno.

Teprve tohle byl konec: za bílého dne jsem přicházel ke studni. Zakrývaly mi ji vysoké keře rododendronu, proto jsem jen krátce a nezřetelně spatřil postavu, která se nakláněla přes zvětralé zdivo a házela do studny nevelký vak.

Kdysi v dětství jsme mívali zvyk hodit do studny kamínek a počítat do dvaceti, až dopadne na hladinu. Také teď jsem zavřel oči, zadržel dech a počítal do dvaceti. V hlubině se ozvalo tlumené plesknutí. Vzhlédl jsem postava od studny byla už pryč. Snad se mi to jen zdálo, říkal jsem si.

Přešel jsem kousek po štěrkové cestě a přišel na trávník. Tam ležela Kateřina, vlasy rozhozeny v trávě, opálené ruce za hlavou.

„Sedni si na chvilinku ke mně, Reggie, zvala mě mazlivě. Sedl jsem si k ní. Držela mezi zuby stéblo trávy a dívala se na mne přivřenýma, vyčkávavýma očima.

Políbil jsem ji na ústa. Asi to nebylo jen jednou. Asi to nebylo jen na ústa.

V jednom okamžiku jsem otočil hlavu – tvář na její tváři – směrem ke studni. Rázem jsem procitl. Kouzlo se zlomilo. Studni odtud neskrývalo křoví, Kateřina odtud musela vidět stejně jako já, daleko lépe než já, tu ruku, která házela do hlubiny pytel s čímsi, co nesneslo pohledy lidí, sluneční světlo.

Teď jsem si byl jist, že všechno ví. Dávno to ví. Ví dobře, co bylo v tom pytli, proč musel zmizet. A přesto leží dál v trávě, usmívá se, nechává se laskat. Proč ne? V jejím životě budou přece také podobné pochmurné situace.

Tohle tedy teprve byl konec.

Vyskočil jsem, Kateřina si zapnula šaty, otřepala trávu ze sukně. Řekl jsem „Promiň, prosím tě,“ a nevysvětlil jsem jí, má-li mi prominout to, co se stalo, nebo to, co se nestalo. Co se nestalo toho dne ani nikdy potom, protože kouzlo bylo zlomeno.

Teď tedy, v den Kateřininy svatby, šel jsem ještě naposledy kolem studně.

Svatební ples byl už v plném proudu, když jsem vstoupil do sálu. Nevěsta měla přes ramena závoj ze sto let staré bruselské krajky. Jestli se nemýlím, byl to právě ten, který ležel desítky let uzavřen v barokní skříni – protože tahle nevěsta je schopna všeho.

Proč jsem vlastně přišel na ten ples? Proto, abych si třikrát zatancoval s nevěstou, nebo kvůli tomu poslednímu rozhovoru se Stefanií, poslednímu rozhovoru o barokní skříni a osudně chybě prastrýce Davida?

Novomanželé se k půlnoci vytratili, a když se vrátili, byl už oba v cestovních šatech. Za chvíli ve vratech parku zazářila naposled koncová světla jejich auta.

„Smím ještě na chvíli k tobě do věže, Stefanie?“ zeptal jsem se.

„Ale ovšem,“ řekla stará dáma roztržitě.

Sedli jsme si ke krbu.

„Omlouvám se ti, Stefanie,“ začal jsem. „Od našeho posledního rozhovoru jsem došel k přesvědčení, že sis tu druhou historku s barokní skříní skutečně nevymyslela.“

„To ti samozřejmě ráda odpustím. Jenomže myslíš snad, že ta první je vymyšlená?“

„Ne, ne. Strýček David pravděpodobně opravdu vstoupil do skříně dvakrát. A jeho musím poprosit za odpuštění, že jsem ho podezíral z vraždy na Josefině. Nic takového se nestalo. Josefína skutečné zemřela v blázinci.“

„Nebylo od tebe pěkné myslet si o strýčkovi něco takového.“

„Ovšem zmizeni strýce Davida je přece jen spojeno se zločinem, i když ani on, ani Josefina nebyli zločinci.“

„Myslíš?“ zeptala se lehce Stefanie.

„Jediný prohřešek, jehož se strýc David dopustil, bylo to, že tě podváděl.“

„To souhlasí.“

„Co ale nesouhlasí, Stefanie, je tvé tvrzení, žes mu někdy odpustila. Smím ti tady kouřit?“

„Jenom si zapal, přinesu ti tu oběť.“

„Děkuju. Kateřině jsi už přinesla oběť mnohem větší. Provdalas ji. A provdalas ji ve svém závoji z bruselské krajky. Teď už jsi konečné opravdu sama.“

Stefania nehnula brvou.

„Otevřela jsi ten Josefinin balíček skutečně teprve teď, po pětapadesáti letech?“

„Samozřejmě, Reggie. Dřív jsem přece ty klíče od skříně nepotřebovala. Přišly tenkrát pozdě. Po třech dnech v zavřené skříni byl David určitě už dávno udušený. Přestal se ozývat ještě týž den, kdy Josefina odjela. Já jsem Davida nezabila, to Josefína, to ona odvezla klíče s sebou!“

„Existuje přece nářadí, skříň jste mohli vypáčit, rozbít dveře!“

„Ale to by přece bylo odporné! Zničit takovou krásnou barokní skříň!“

„Ještě jedna věc je jinak, Stefanie. Strýček David neměl tolik drzosti, aby si pozval milenku do domu. Tys to byla, kdo ji pozval na lov.“

„Ano? A ještě něco?“ zeptala se stará dáma znuděně. „Nemohla jsem přece tušit, že si David vleze do skříně, Josefina za ním zamkne dveře, a potom odveze klíče!“

„To byla jisté náhoda. Jenže tys věděla tak jako tak, že je oba nějak ulovíš! A ten dopis, co měl strýček potom poslat z Afriky, ten jsi u něho našla, když jste tam spolu byli poprvé. Schovala sis ho, mohl se ti hodit. Hodil se.“

„Já jsem ohromné šikovná ženská,“ hihňala se Stefanie. „Nic se mi nedá dokázat.“

„Možná. Až na ten pytel ze studně.“

„Tak tohle taky víš?“ podivila se Stefanie.

Teď teprv ji to začalo zajímat. Ale zůstala klidná.

„Opravdu jsem se na Davidovi dopustila křivdy, přiznala. „Celá léta jsem si myslela, že jeho svrchní šaty najdu někde ukryté, nakonec jsem uvěřila, že je Josefina odvezla ve svých věcech. Jenomže David seděl v té skříni úplně oblečen. Kdybych byla jen tušila, že tam není v dlouhých podvlíkačkách, byla bych skříň otevřela dávno. Vypadal tam docela důstojně, jenom byl vyschlý – jak se říká: mumifikovaný. Věž je taková suchá a vzdušná – to přece víš!

David byl lehký jako pírko, když jsem ho nesla do krbu. Jako by byl jen prach. Po jeho zpopelnění zůstalo v krbu ještě trochu zbytků: ostruhy, knoflíky, nějaké kostičky…“

„Stefanie, prosím tě!“

„Ty jsem hodila do studny, pokračovala Stefanie. „Udělala jsem to pro Kateřinu. Ve svých pětaosmdesáti musím myslet na to, že nebudu moci tu skříň pořád hlídat – a lidé jsou tak malicherní! Ty se na mne zlobíš, Reggie? Já jsem přece vždycky čestné přiznávala, že mám vinu na Davidové smrti! Ten nápad s masakrem v pralese byt jisté poněkud nevkusný, ale na nic lepšího jsem nepřišla.

Teď už ale dobrou noc, chlapče, jsem trochu unavená. Už nemám to zdraví jako dřív – doktor mi slibuje už jen pár měsíců života.

„Spi klidně, Stefanie. Studna je hluboká.“

„Já vždycky věděla, že jsi kavalír, Reggie. Byla bych mnohem radši viděla, kdyby si Kateřina vzala tebe než toho nudného patrona Jimmyho.“

„Dobrou noc, Stefanie. A za Jimmyho se budu modlit.“

To bylo všechno. Konec konců, docela poklidná rodinná záležitost. A vypravují-li staré dámy po dlouhých letech některé historky trochu jinak, než jak se skutečné udály, to se jim dá přece odpustit, nemyslíte?

21. Temná cesta

Anthony Berkeley

Cayley se připravoval na vraždu.

Pečlivě si vypracoval celý postup. Plán v něm dozrával už několik týdnů. Přemýšlel o něm, probíral ho, hodnotil ho z nejrůznějších stránek; a s uspokojením konstatoval, že je vskutku dokonalý. A teď se ho chystal uskutečnit.

Ačkoli, po pravdě řečeno, Cayley ani nechtěl Rosu Fentonovou zavraždit. Dokonce i v opilosti se chvěl při myšlence na vraždu. Ale co měl dělat? Rosa ho sama nenechá. Ba co víc, myslí si dokonce, že má na něho právo; a co je vůbec nejhorší, je plně rozhodnuta toto své právo prosadit. Ale Cayleymu se ani dost málo nechce oženit se s Rosou Fentonovou. Nikdy ani nepomyslil na to, že by se s ní měl oženit. Advokátní úředník na počátku své kariéry, který má navíc lákavé vyhlídky stát se jednou společníkem firmy, si přece nemůže dovolit manželství s dívkou, jako je Rosa Fentonová. Úspěch advokátské firmy je přece v prvé řadě podmíněn jménem a vážnosti. A kromě toho tu nyní byla i Miriam Sealová, jediná dcera starého Seala, staršího společníka firmy, u níž Cayley pracoval…

Cayley věděl, že by riskoval celou svou budoucnost, kdyby svůj život natrvalo spojil s Rosou. Pravda, zpočátku to na to nevypadalo. I jiní muži mají svá dobrodružství, proč by on měl být výjimkou. No ovšem, taková dobrodružství rozhodně nejsou pro ambiciózní právníky, a mimoto Rosa teď rozhodla, že jejich známost bude vážná – žádné dobrodružství. A Cayley moc dobře věděl, jak je Rosa rozhodná a cílevědomá. Ještě že nevěděla o Miriam.

Až skoro s údivem vzpomínal nyní Cayley na doby, kdy měl Rosu rád. Teď ji, jak jinak, opovrhoval. Celé hodiny proseděl ve světu venkovském domku nad láhvi whisky a hlubokomyslně rozbíral, jak Rosu nenávidí. Dokud mu Rosa nebyla na obtíž, Cayley nepíval whisky osamocen. Teš se však stále častěji chápal láhve sám; a to přece nelze donekonečna. Jednou s tím musí skoncovat. Lhostejno jak.

Rosa si to vlastně zavinila sama. Zcela určitě by nesouhlasila s rozchodem. Ne, Cayley v podstatě vůbec nechtěl Rosu zabít, ale rozpalovala ho myšlenka, že bude mrtvá. A to je jisté, že dříve nebude svým vlastním pánem, dokud Rosa nezemře. Ne, Cayley nechtěl Rosu zabít, ale co jiného zbývalo?

Teď na ni čekal. Čekal ji na pokraji cesty, v temnotě, s žaludkem plným whisky a s nabitým revolverem v kapse. Čekal na ni a bylo mu přitom těžko, jako kdyby měl žaludek z olova.

Noc byla vlahá. Ale necítil ani chlad, ani teplo, ani klid, ani neklid, neměl pocit radostné nedočkavosti, ani zoufalství. Připadalo mu, že je fyzicky i duševně ve stavu naprosté bezcitnosti, a tak čekal a čekal. Neuvědomoval si však, jestli se čas vleče nebo pádí.

Až hrkání autobusu ho vytrhlo z apatie. Autobusem přijížděla Rosa. Ale Cayley při této myšlence nepocítil ani nejmenší vzrušení.

Čekal u silnice asi sto metrů od zatáčky. Bylo to příhodné, nepříliš široké prostranství mezi živými ploty; Cayley si je vyhlédl už před několika týdny, když poprvé dospěl k závěru, že musí Rosu zabít. Jednou v neděli, když měla Rosa odpoledne volno, si sem zašli na výlet. Seděli na trávníku, který vroubil prostranství, a Cayley už tehdy uvažoval, jak sem zabočí s motocyklem, zhasne světlo a počká si na Rosu. Nikdo neuvidí na takto opuštěném místě, v hluboké tmě noci a při zhasnutém reflektoru motocyklu, že se tu spolu setkávají dva lidé.

Rosa zpočátku zaboha nemohla pochopit, proč se s ní chce Cayley setkat na tomto bohem zapomenutém místě, poměrně vzdáleném jak od jeho domku, tak od Merchesteru, ale Cayley do ní mluvil tak dlouho, až ji přemluvil.

Oba plány, ten, který tajil v srdci, i ten, který rýsoval Rose, závisely na tom, aby jeho setkání s Rosou zůstalo naprosto utajené.

A tak Rosa přijela z Merchesteru do Stanfordu na schůzku posledním autobusem.

Městečka Stantord a Merchester byla od sebe vzdálena pětadvacet kilometrů, a proto je málo pravděpodobné, že by si v Merchesteru někdo všiml Rosina odchodu; byla ostatně na okrese cizí. Právě tak bylo jisté, že si nikdo nevšimne její přítomnosti ve Stanfordu. Cayley v tomto směru nic neriskoval.

Autobus s hřmotem zastavil na stanici hned za zatáčkou a za kratičkou dobu se dal znovu do pohybu. Cayley zaslechl blížící se kroky, nejisté kroky na štěrkové cestičce, ponořené do tmy. Stál nehybně, čekal, až se kroky přiblíží, vůbec se neozval, když volala jeho jméno – a volala mnohem hlasitěji, než se mu líbilo a hodilo, vykřikovala jeho jméno do noci, jako když Plavec rozhrnuje vodu.

„Roso,“ oslovil ji konečně.

Rosa tlumené vykřikla „Šmarjá! – Ty máš ale nápady! Proč ses neozval, když jsem tě volala?“

„Uložila sis kufr do úschovny?“ Bylo nesmírně důležité, aby Rosa to odpoledne podala na londýnské stanici Liverpool-Street své zavazadlo; Cayleyův plán s tím rozhodné počítal.

„Samozřejmě, uložila jsem jej tam… Ale to mě dnes ani nepolíbíš?“

„To víš, že ano. Ani dočkat jsem se té nemohl.“ Cayley cítil, jak se mu při tomto posledním polibku rozbušilo srdce. Mimoděk mu vytanul na mysli Jidáš. Kvapné zkrátil polibek na nezbytnou míru – aby to zase nebylo nápadné.

Rosa zavyčítala: „Pil jsi, že jo.“

„Kdepak,“ odpověděl Cayley, rychle se otočil a nahmátl ve tmě motorku. „Jen slzu.“

„Můj drahý, mně se zdá, že jsi v poslední době vypil moře slz. Asi ti to budu muset zatrhnout. Nechci si vzít opilce, aby bylo jasno.“

Cayley zatnul zuby. Z Rosina hlasu skoro křičel pocit vlastnictví a sebevědomé jistoty, že ho přiměje, aby v budoucnu žil, ba musel žít tak, jak ona dovolí. Zůstaly-li v něm byť jen zbytky výčitek, Rosin tón je definitivně rozehnal.

„Pojď,“ řekl rázně, „půjdeme!“

„Však už jdu. Co tak kvaltuješ? A kde máš motorku? Aha, tadyhle. Tma je jak v ranci, vůbec jsem ji neviděla.“

Cayley vytlačil motocykl na cestu a rozsvítil světlo. Pomohl Rose nasednout do přívěsného vozíku a potom nasedl sám.

„Sláva!“ vykřikla Rosa. „Jedeme na svatební cestu… Norme, umíš si představit nás dva na svatební cestě?“

„Ale ano,“ zavrčel Cayley, dotčen jako vždy – třebaže se viděli naposled – tím, jak barbarsky zkracuje Rosa jeho jméno. A pomalu se rozjel.

„Potkala jsi ve Stanfordu nějakého známého?“ zeptal se tak nenápadné, jak jen mohl.

„Co tím chceš říct? Znám tam přece moře lidí.“

„Potkala jsi někoho, nebo ne?“

„Ne, pane vyšetřovateli. Nikoho známého jsem nepotkala. Máte ještě nějaké dotazy?“

Vyjeli na silnici a Cayley přidal plyn.

Třebaže v sobě měl nejedno deci whisky, řídil stroj bezpečně a rychle, jen aby byl co nejdřív na místě, kde hodlal dokončit započaté dílo. Rose nevěnoval ani pohled, třebaže to bylo naposled, co ji vezl živou. Jako vždy v poslední době ho rozčilovala už její přítomnost, a potom, ten způsob, jak si sedala! Uvědomoval si ji však jen jaksi mlhavě – a tento pocit ho trošku překvapoval. Očekával, že alespoň teď, naposled, bude poněkud snášenlivější k Rosiným pózám, které se mu nikdy nezamlouvaly. Ale ne, neobměkčuje ho nic. A to ho uklidnilo. Na jeho rozhodnutí nemá vliv nic, absolutně nic.

Znal se, věděl, že obvykle nebývá nejklidnější, a proto se strachoval, že v posledním okamžiku ztratí hlavu, všechno pokazí, bude se chovat nepřirozené, roztřese se – a Rosa bude mít podezření, že na ni něco chystá. Rosa nesmí ani tušit, co s ní zamýšlí. Naštěstí to vypadalo tak, jako že se události vyvíjejí mimo ně, jako že je všechno předurčeno, nic na tom nemůže změnit ani on, ani Rosa, ani kdokoli jiný.

Cayleyho útulný venkovský domek stál slabý kilometr za vesnicí, mimo hlavní silnici i mimo osadu. Vesnička byla malá, dvanáct domů se dvěma obchody. Cayley měl rád samotu. A od té doby, co se rozhodl Rosu zabít, si uvědomoval, jak mu jeho pověst samotáře nahrává. I tahle zdánlivá maličkost mu poslouží k vyřízení Rosy.

Odbočil ze silnice a přímo se kochal z pocitu už skoro nabyté svobody. Snad si Rosa nemyslila, že ji vpustí do tohoto svého světa, který si zařídil jen a jen pro sebe: Rosa, ta Rosa se svým vulgárním myšlením a vyjadřováním!?

Zrovna se otřásl odporem, když si v duchu představil, jak se její nevábná postava motá po domě, po jeho domě, který koupil jako spáleniště, černé a páchnoucí, a potom vlastníma rukama znovu postavil; když si představil, že by sem pustil Rosu, aby mu tu chodila jako policajt po jeho zahrádce, kterou s takovou láskou pěstoval; když si představil, že by se tu Rosa chovala jako majitelka a že by si on sám musel připadat jako vetřelec, vetřelec ve své vlastní malé říši. Miriam by ovšem taková nikdy nebyla. Kromě toho Miriam přece byla…

Jak krásné a klidné to tu všechno bude, až Rosa zemře; klidné a nadějné. Cayley se až vzrušil tou představou…

Par metrů před domkem vypnul motor. Třebaže už bylo velmi pozdě, možná, že paní Wacová, žena, která mu pečovala o dům, ještě neodešla. Často se zdržela dlouho přes večer, a Cayley si uvědomoval, že by bylo nebezpečné, kdyby jí teď nutil do odchodu. Sice špatně slyšela, ale zvuk jeho motorky rozeznala, to si už Cayley vyzkoušel. K boudě, která stála na konci zahrádky a sloužila za garáž, musel stroj dotlačit.

Rosa samozřejmě chtěla vědět, co se stalo, že motor ztichl, ale Cayley s takovou otázkou počítal.

„Došel mi benzin,“ vysvětlovat pohotově. „Ještě štěstí, že jsme už skoro doma. Vystup, Roso, a pomoz mi tlačit.“

„Ty jsi dobrý! Co ty všechno nežádáš od dívky!“ odsekla Rosa, ale jen naoko.

Společně tlačili motorku za dům.

Ale ještě než dorazili k boudě, Rosa patrně usoudila, že by se měla ozvat ještě jednou. „Už nemůžu, Norme, jak si dovoluješ po mně chtít takovouhle chlapskou dřinu!“

„No dobře, dobře,“ souhlasil Cayley. „Už ji dotlačím sám.“ K boudě bylo už jen pár metrů.

„Uznej, mám pravdu. Zavinil sis to přece sám, že jo?“

Cayley neodpověděl, měl co dělat s těžkou motorkou. Rosa si vyšlapovala za ním.

„Počkej moment, musím si vzít kabelku, copak nevidíš!?“

„Nenamáhej se,“ odbyl ji Cayley a ani se neotočil. „Já ti ji vezmu.“

Postavil motorku před boudu a otvíral dveře.

Rosa se zahleděla na hvězdy. Její postava se nejasné rýsovala proti sametovému srpnovému nebi.

„Panečku, že je ale dneska tma! Ještě nikdy jsem takovou temnou noc nezažila!“

„Měsíc vyjde až po půlnoci,“ jaksi nepřítomně odpověděl Cayley a obracel motorku řidítky směrem k cestě. Bude správné, když si ji obrátí už teď, aby ji měl přichystanou.

„Noc jako stvořená k únosu,“ žertovala Rosa. „Že ty sis ji vybral naschvál, Norme, Norme, na svá léta jsi pěkný ptáček… Ale abych ti řekla, byla by to docela fajn změna.“

Cayley se narovnal a utíral si pot. „Proč?“

„Ale jen tak. Víš, poslední dobou se mi zdá, že jsi takový, no, takový – povýšený.“ Její hlas zněl trochu sentimentálně a trochu roztouženě.

„Nesmysl, milánku. Já že bych byl povýšený?“

„Koukej, vlastně jsem ti to ani nechtěla říct, ale… Už dost dlouho mě napadá, že to se mnou nemyslíš vážně.“

„Myslím to s tebou vážné,“ namítl Cayley.

„Máme se pořád rádi, Norme, že jo?“

„Samozřejmé.“

„No, a kde jsi?“

„Tady jsem.“ A Cayleyho prsty sevřely v kapse revolver.

„Bože! A proč nejdeš blíž?“ vypískla Rosa.

Cayley ji popadl za ruku. „Roso, pojď na chvilku do boudy…“

„Ale…“

„Už to nevydržím, chci tě…“

Rosa znovu vypískla. „No víš, Norme, ty jsi ale…“

Cayleymu vyschlo v hrdle, když vedl Rosu přes práh a zavíral dveře. Rozhodně se však nebál. Znovu měl pocit, že se ocitl ve snu. Nic kolem nebylo reálné. Všechno se už kdysi stalo – někde někdy. Rosa už byla mrtvá. Oni oba tu teď už jen jako duchové hráli cosi, co se událo před staletími a v nějakém jiném životě. Všechno, každé slovo i každý pohyb, bylo přesně dané, nesmí dojit a ani nedojde k nejmenší změně.

Rosa ještě jednou vypískla svým nepříjemným hrdelním hlasem. „Proč zavíráš dveře? Jako by už tak dost nebyla tma jako v hrobě.“

Cayley si už párkrát předtím vyzkoušel, že když zavře dveře a pak v boudě vystřelí, paní Wacová v domku nic neslyší. Tohle se ovšem Rose nedalo vysvětlovat.

Vytáhl revolver. Pořád byl ještě absolutně klidný.

Ve tmě po něm šátraly nedočkavé ruce, což mu znesnadňovalo držení revolveru.

„Ach, Norme,“ šeptala Rosa, „myslím, že jsem tě ještě nikdy nemilovala jako teď.“

„Ani já tebe, Roso. Kde jsi?“

„To je otázka? Kde si myslíš, že jsem? Co pak mě necítíš?“

„Cítím…“ Cayley nahmatal její ramena, jemně ji objal, druhou rukou jí přejel po šíji, přiložil ústí revolveru…

„Dávej pozor klobouk… Norme, co to děláš…“

Cayley vystřelil.

V malé boudě se výstřel rozlehl tak ohlušivě, až sebou Cayley trhl. Zmocnila se ho hrůza. Ten výstřel musel být slyšet v širokém okolí, v celé Anglii. Strnul, čekaje na poplach, který musí nevyhnutelně následovat. Ale zůstal klid.

Cayley se vzchopil. Jaképak copak: Výstřel nemohl být hlasitější než všechny ty předchozí při zkouškách. A panikařit, na to teď věru není vhodná doba. Uvědomil si, že Rosinu mrtvolu stále ještě drží v náruči. Ve chvíli, kdy vystřelil, stál u ní tak blízko, že se mu zhroutila do náruče a on ji chtě nechtě zachytil. Opatrně ji položil na podlahu a pak zapálil svíčku, kterou sem přinesl již před několika dny – bouda totiž neměla okno a dveře musel zavřít.

Teď však Cayley nechtěl věřit, že je Rosa mrtvá. Přelétl ji zrakem – jak tu leží ve svých svátečních šatech z modrého žoržetu, v černém slamáku, černých lakovkách a tělových punčochách. A vůbec nekrvácela, alespoň žádná krev nebyla vidět. A když je někdo zastřelen, tak přece krvácí!?

Cayley cítil, jak mu na čele vyráží studený pot. Rosa ve skutečnosti nebyla mrtvá: Patrně ji v tě tmě netrefil. Zřejmě ji zbraň přiložil nikoli k šiji, ale kamsi jinam, Rosa asi jen omdlela. A možná ani neomdlela, jen to předstírá.

„Roso!“ oslovil ji vyděšeným hlasem. „Roso, proč nic neříkáš, Roso?“ Stále nemohl uvěřit, že nežije.

Rosa ležela natažená na zádech, oči upřené do stropu boudy. Cayley se sám sobě podivil, proč ji tak hlasitě oslovit. Rosa přece nemohla odpovědět. Byla mrtvá.

Náhle mu vhrkly slzy do očí. Náhle pochopil, že už je všechno marné. Náhle pochopil, že ji vůbec nemusel zabít. Stačilo, kdyby býval byl pevný – všechno se mohlo vyřešit. Rosa by ho byla pochopila, vždycky byla rozumná. Ta pevnost mu však chyběla, s proto Rosa byla mrtvá a on byl vrahem.

„Pane Bože,“ zabědoval. „Jak jsem to mohl udělat: Pane Bože! Kéž bych to nebyl udělal!“

Ale udělal to: Cayley těžce vstal. Teď teprv ho vyděsil pohled na Rosu, na její hlavu, spočívající na podlaze. Vyhledal v boudě staré sedadlo z motocyklu a položil jí hlavu na ně. Nyní vypadala jaksi přirozeněji.

Vždyť Rosa nemusela být mrtvá. A kdyby skutečně nebyla mrtvá a probrala se z mdloby, hned by vypadalo jinak, že má pod hlavou polštář.

Cayley strnul. Neozval se zvenčí šramot? Hrdlo se mu stáhlo a pozorně se zaposlouchal. Hučelo mu však v uších, dobře neslyšel. Hluk v uších sílil, jako když mořské vlny narážejí na pobřeží.

Pomaloučku a opatrně nadzvedl závoru. Byla těžká, zrezivělá, a ať ji zvedal sebe opatrněji, přece jen zaskřípala. Cayley téměř zmrtvěl. Krátký nezřetelný skřípot mu připadal jako hromový úder – úder osudu.

Pootevřel dveře, protáhl se ven a přivřel za sebou. Stanul a naslouchal. Nikde nikdo, nikde nic. Neklidně vykročil k domku, vzdálenému sotva padesát metrů.

Krok vázl. Zmocnil se ho šílený pocit někdo jde za ním, potichu, opatrně, přesně v jeho stopách. Vnitřní hlas mu namlouval, že se dveře boudy otevřely, že z nich vyšla Rosa nyní kráčí za ním.

Přímo cítil její přítomnost, kráčí těsně za ním. Roztřásl se. Měl by se otočit, ujistit se, že tomu tak není, ale nedokázal to. Nesebral v sobě dost sil, aby pohlédl zpět k boudě. Jediné, co dokázal, bylo zastavit se a naslouchat; neslyšel však nic, v uších mu stále znělo moře narážející na břeh. Bylo mu chladno. Teď, teď se musí objevit Rosa a dotknout se ho. Téměř už cítil její dlaň. Polekal se, skoro vykřikl.

Nevykřikl, jen zaúpěl a přece jen se otočil.

Nikdo ho nesledoval. Všude tma jako v pytli.

Ale přece… Není kdosi ukryt v té neproniknutelně tmě mezi ním a boudou? Nebo snad cosi? Znovu vytáhl z kapsy revolver a vracel se zpět k boudě. Co kdyby proti němu ze tmy vyrazil stín? Musí být připraven. Čekal. V ústech mu vyschlo.

Dveře boudy byly přivřené, jak je zanechal.

Zasunul revolver a spěchal k domku.

Před dveřmi se zastavil, několikrát naprázdno polkl a suchým jazykem přejel rty. Zašel za roh a uviděl v okně světlo. To v zadní části domu, v kuchyni, svítila paní Wacová. Ještě neodešla. Cayleymu se roztřásla kolena. Paní Wacová tu ještě byla, musela slyšet výstřel. Ovšem, špatně slyšela, ale je skoro vyloučené, že by ho neslyšela. Nejspíš špatně kalkuloval. Vždycky zkoušel střílet ve dne. Nepočítal, že v nočním tichu se zvuk šíří mnohem výrazněji. Zapomněl na to. Paní Wacová musela výstřel slyšet, a proto nyní na něho čeká, aby se dověděla, co se stalo.

Cayleyho se zmocnila strašná panika. Celý se chvěl, i zuby mu narážely o sebe. Až po dlouhé chvíli se dokázat přikrást ke kuchyňskému oknu a opatrně jím nahlédnout.

Pant Wacová stála u spíže. Už byla oblečená k odchodu. Cayley viděl, že vzala do ruky tři cibule, prohlédla si je, pak jednu z nich hodila do své tašky a zbývající dvě položila zpět do spíže. Bedlivě sledoval její tvář. Nezpozoroval na ní nic jiného než zaujetí cibulemi. Je možné, že by bývala výstřel opravdu neslyšela? Spěšně obešel dům a z hlavního vchodu vešel do svého obývacího pokoje. Z příručního baru vyndal láhev whisky a skleničku. Hned však skleničku postavil zpět, odšrouboval uzávěr z láhve a přiložil ji k ústům. Zhluboka se napil a pil, dokud nevypil přes polovinu obsahu.

S uspokojením pocítit, jak ho whisky vzpružila, jak se mu posilující vlna rozlévá tělem. Pak jistě vykročil do kuchyně.

Paní Wacová právě odcházela zadním východem. Zastavila se, a Cayleymu se zdálo, že si ho jaksi podezřele prohlíží. Pod jejím podivným pohledem sevřel v kapse revolver.

„Konečně jste přišel,“ řekla paní Wacová naprosto klidně.

Cayley ulehčené vydechl a pustil revolver.

„No ano, přišel. Vlastně jsem ani nikde nebyl. Jen na zahradě. Šel jsem si tam zakouřit.“

„Dobře, dobře, však se mi nemusíte zpovídat,“ odpověděla paní Wacová bez zájmu.

„Dobrou noc, pane Cayleyi.“

„Dobrou noc, paní Wacová.“

Cayley se vrátil do obývacího pokoje poněkud klidnější. kdyby bývala paní Wacová něco zaslechla nebo kdyby v jejím hlase zazněla jen stopa pochyb nebo podezření, byl by ji nucen zastřelit. Nepochyboval, že by to býval dokázat. Bylo by to příšerně, ale byl by to udělal. Znovu se chopil Láhve a důkladně si přihnul. Teď si uvědomil, jak se po celém těle chvěje. Znovu ho přepadl stejný pocit jako v boudě. Rosa nezemřela. Rosa tam sice leží, ale jen omdlela. Kdyby jí nalil do úst trochu whisky, probrala by se. Popadl láhev a řítil se s ní temnou zahradou.

Před dveřmi boudy se zastavil. Nemůže dovnitř, za nic na světě nemůže. Co kdyby…

„Roso!“ vykřikl chvějícím se hlasem. „Roso!“

Znovu si nahnul. Trvalo mu pořádné dlouho, než se vzpamatoval. Vešel.

Rosa ležela přesně tak, jak ji opustil. Byla mrtvá.

Cayley ještě jednou upil whisky a láhev postavil na poličku. Ruka už byla zase pevná. Uklidnil se. Bože, jaký byl strašpytel! Vždyť všechno šlo jako na drátkách. Teď už musí jen dokončit plán.

A plán to byt skvělý.

Cayley se už předem s Rosou dohodl, že napíše paní v Merchesteru, u níž sloužila, a své tetě v Streathamu – to byla její jediná příbuzná, že se vdává do Kanady. Kanada – to vypadalo jaksi věrohodněji než Amerika. Ostatně Rosa skutečné věřila, že Cayley musí odjet do Kanady, aby tam zorganizoval filiálku advokátní firmy, u níž pracuje.

Také Rosino zavazadlo mělo v Cayleyho plánu svůj důležitý význam. Rosa měla odpoledne odjet z Merchesteru do Londýna a zavazadlo uschovat v úschovné stanice Liverpool Street. Na tak frekventovaném místě si Rosy jistě nikdo nevšimne nebo aspoň si ji nezapamatuje. Rovněž tak nepozorovaně si Cayley bude moci po čase zavazadlo vyzvednout a udělat s ním, co bude třeba. Lístek z úschovny má Rosa v kabelce. Takto bude po Rose zahlazena každá stopa.

Rosa, jak jinak, měla proti Cayleyho plánu všelijaké námitky. Z Merchesteru do Cayleyho venkovského domku je všehovšudy deset kilometrů, nač má tedy zavazadla dávat do úschovny, a navíc až v Londýně, a pak se zase vracet celou tu cestu až do Stanfordu. Cayley ji ovšem přesvědčil. Namluvil jí, že pocestují do Kanady až příští den.

Dálí bylo nezbytně a vrcholně důležité, aby nikdo neviděl Rosu vcházet do jeho domu. Vysvětlil jí, že kdyby jí někdo spatřil, ohrozilo by to její pověst. Ne, na tom nic nemění skutečnost, že se příští den v Londýně vezmou. To Rosa nahlédla: vždycky jí nesmírně záleželo na tom, co řeknou lidé.

Ještě to všechno párkrát omluvila, ze jména mu spočítala, co to všechno stojí, ale pak konečně souhlasila. Kdyby nebyla souhlasila, Cayley by ji nikdy nemohl zabít. Avšak protože souhlasila, že uloží zavazadlo na stanici Liverpool Street, souhlasila i se svou smrtí. Ano, souhlasila, říkal si Cayley teď, když stál nad ní.

Už se nebál pohledu na Rosinu mrtvolu. Dokonce se mu oči zalily slzami, které mu zvlhčily tvář. To vypitá whisky v něm vyvolala sentimentální náladu. Ubohá Rosa. Vlastně ani nebyla tak špatná. Musí se stydět, že ji zabil. Neměl ji zabíjet. Přál si, aby ji býval nemusel zabíjet.

Znovu se však přihlásil strach a ten zahnal veškerou sentimentalitu. Co když Rosa u sebe nemá lístek z úschovny? Co když ho někde založila nebo u někoho schovala? Jako blesk projela Cayleyho myslí tahle eventualita, ta nepatrná nedůslednost v jeho plánu.

Neřekl jí, aby lístek vzala s sebou. Prostě pokládal za samozřejmé, že ho bude mít v kabelce. Ale nemá-li ho, nebude moci vyzvednout zavazadlo. To se mu může nevyplatit. Dříve či později se bude pátrat, proč je zavazadlo stále v úschovné, otevřou je – a pak vyjde najevo, že Rosa zmizela, že…

Cayley se strachem rozklepal.

Marně se ubezpečoval, že ani pak, až se zjistí, že Rosa zmizela, nikomu nepřijde na mysl spojovat její zmizeni s ním. V Merchesteru nikdo nevěděl, že se přátelí s Rosou, nikdy o tom nikomu neřekl ani slovo. Avšak jeho strach odmítal tuto pravděpodobnost. Byl přesvědčen, že teď všechno záleží jen a jen na tom, má-li či nemá-li Rosa u sebe lístek z úschovny.

Rosina kabelka ležela na zemi, částečně pod jejím tělem. Cayley bezohledně převalil mrtvou na bok a popadl kabelku. Prsty se mu tak chvěly, že nebyl schopen otevřít přezku. Konečné… Ulehčené vydechl. Lístek z úschovny tam byl. I kufr… Slovy: jeden. Je to v pořádku.

Sáhl po whisky.

Je to v pořádku. A teď musí dokončit svůj plán.

Nikdy by Cayley nebyl uvěřil, že je Rosa tak těžká.

Když pracoval na svém plánu, zdálo se mu snadné posadit ji do přívěsného vozíku tak, aby to vypadalo, že se veze. Pak už zbývalo jen ji zavést do opuštěného kamenolomu, kde na ni čekal vykopaný hrob a rýč na zahrnutí hrobu. Ale teď, když to měl udělat, ukázalo se, že je velmi nepříjemné zvednout ji z podlahy, přehodit si ji jako pytel brambor na záda a temnotou ji dovléci k motorce. Cayley sotva popadal dech.

Ta dřina ho zato postavila na nohy. Nervóza zmizela. Dokonce pocítil uspokojení. Panečku, chlap, který chce provést vraždu, musí mít rozum v hrsti. On byt takovým chlapem – třebaže o tom ještě před chvílí pochyboval. Ostatně, víc lidi o něm pochybovalo, mělo ho za slabocha. Teď jim ukáže!

Ještě než vyjel ke kamenolomu, vrátil se do boudy. Musí se důkladně porozhlédnout, jestli tam nezůstaly nějaké stopy, a zhasnout svíčku. Nic, jen pár kapek krve zasychalo na koženém sedadle. Cayley je setřel hadříkem a ten spálil nad plamenem svíčky. Nic, vůbec nic nemůže dokázat, že zde v boudě ještě před chvíli ležela mrtvola.

Pak vyndal z kapsy drahocenný lístek z úschovny a ještě jednou si ho prohlédl. Slova mu teď už netancovala před ustrašeným zrakem, klidně spočívala na řádce. Složil lístek a pečlivě ho schoval do náprsní tašky. Jak mohl ještě před chvílí skoro ztratit hlavu pro takovou maličkost.

Vtom však jako by na něj sáhla smrt. Co zas je tohle? Ano, lístek nebyl z úschovny stanice Liverpool Street. Byl z úschovny nedaleko Cayleyho domku! Rosa nebyla v Londýně: Peníze, které jí Cayley dal, si nechala a zavazadlo uložila na zdejší stanici! Je to jeho vina, jeho osudná chyba, že nepočítat s Rosinou šetrností. Na téhle staničce si budou na Rosu pamatovat. Tady byla naposled spatřena, její zmizení uvedou do souvislosti s jejím milencem…

Cayleyho obešla hrůza. Usedl na práh boudy, skryl tvář do dlaní a hlasitě zavzlykal. Co teď? Panebože, co teď?

Nevěděl, na jak dlouho ho sebelítost a zoufalství přitiskly ke dveřím boudy. Až myšlenka, že ho Rosa čeká, čeká v přívěsném vozíku, ho zvedla na nohy. Cayley se málem rozchechtal – Rosa strašně nerada čekala.

Vyskočil.

Nesmysl, situace není tak zoufalá. Zavazadlo bude v úschovné kolik dní, možná týden, než si ho někdo všimne a něco s ním udělá. Ostatně kdyby bylo opravdu zle, kdyby se všechno zhatilo, Cayley ještě vždycky může uniknout do Jižní Ameriky.

Nejlepší by ovšem bylo zavazadlo vyzvednout, klidně je za den dva vyzvednout. Vrátný, který se stará i o úschovnu, si asi přece jen nepamatuje, kdo je uložil. Rosu neznal. Jaképak by mohlo vzniknout podezření? To se obvykle vyskytne, až když se úředně vyhlásí zmizení nějaké osoby. A o Rose nikdo nic vyhlašovat nebude. Ne, Cayley nebyl v zoufalé situaci. Vracel se mu klid. Musí ve svém plánu provést dvě tři drobnější korektury, a především jej dokončit.

Když Rosu balil do koberce, začal si dokonce pohvizdovat. A může vyrazit. Do kamenolomu je to kousek. Za patnáct minut bude po všem. Odvážnému štěstí přeje. Pro zavazadlo dojde sám. Trochu se zamaskuje – člověk nikdy neví – a bude to.

Co zas je?

Prudké škubnutí ho vrátilo přítomnosti. Motor zhasl. Zaklel.

Uvázl na silnici. Ale nic se nestalo, jen došel benzín. Jak je to ale možné, naplnil přece nádrž těsně předtím, než vyjel naproti Rose; jak to, že mu benzín došel? Cayley se hrozně polekal… že by zásah prozřetelnosti?

Ne, prozřetelnost s tím neměla nic společného; uvolnila se přívodová trubice. Cayley kvapně přitáhl uvolněný šroub a sáhl na kryt přívěsného vozíku pro kanystr. Ani si neuvědomil, že přitom odstrčil Rosu z místa. Je chlapík, myslel opravdu na všechno, i na rezervu benzínu. když pokládal ruce na řídítka, uslyšel šramot. Po silnici kdosi přicházel. Sebejistým krokem. Rozsvítil baterku. V Cayleym by se krve nedořezal. Možnost podobného setkání byla jedna k milionu a ta jedna vyšla.

Cayley jako v mátohách zmáčkl startér. Marně, karburátor byl prázdný. Zkoušel to znovu a znovu, ale motor ani nepípl. Kroky se neúprosně přibližovaly, Cayley přestal startovat a už jen čekal.

„Buďte zdráv,“ pozdravil policista. „Copak? Porucha?“

Cayley olízl suchým jazykem suché rty. „Ale ne,“ zahučel, „benzín mi došel…“

„Hleďme, to jste vy, pane Cayleyi! Že máme ale krásnou noc, co?“

„Krásnou… Já už musím jet.“ Cayley se vší silou snažil ovládnout svůj hlas. Z ničeho nic však vybuchl: „Člověče, zhasněte to světlo!“

„Odpusťte, pane Cayleyi,“ omlouval se policista.

„Oslnilo mě,“ vysvětloval Cayley.

„No ovšem, mám nové baterie. Tak dobrou noc, pane Cayleyi. A skutečná nepotřebujete pomoc?“

„Děkuju, ne.“

Cayley znovu nastartoval Ani teď motor nenaskočil.

Policista se zastavil. „Víte, jsem rád, když takhle v noci někoho potkám…“

„To vám věřím.“ A Cayley se opět pokusil nastartovat. Ještě chvíli a začne na toho policajta křičet, ať táhne k čertu. Ne, to nesmí, musí se ovládnout. A nesmí podlehnout panice. „Dobrou noc,“ řekl s důrazem.

„Dobrou noc, dobrou noc, pane Cayleyi…

„Koukám, že vezete i náklad.“

„Jo,“ přisvědčil Cayley. „Brambory.“

„Brambory?“

„Jo, v pytli. Poslyšte, člověče, už jednou jsem vám povídal, abyste zhasnul to světlo!“

„Ale, ale, pane Cayleyi, přece mi nebudete rozkazovat. Mám své povinnosti a…“

„Nechte ten koberec,“ zařval Cayley.

Překvapený policista se nezmohl na slovo. Pak však řekl úředním tónem:

„Pane Cayleyi, ukažte mi, co máte v přívěsném vozíku. Nějak se mi nezdá, že to jsou brambory. Mimoto…“

„Dobrá,“ vyštěkl Cayley hystericky, „aby vás čert vzal! Jak si přejete.“

Výstřel se slil s řevem motoru, který náhle chytil. Jak se Cayley otočil, aby vystřelil, nevědomky se vší silou opřel o startér, který konečně zabral. Motocykl se škubnutím vyrazil.

Cayley se řítil jako blesk, taktak ovládaje stroj. Věděl, že policistu nezabil, neboť ten právě v okamžiku výstřelu uskakoval před vyrážejícím strojem.

Panebože, co ho to napadlo, že vystřelil? A co strašnějšího – když už vystřelil, proč nezabil? Ale stalo se. Teď má jedinou možnost: obrátit, najít policistu, najet na něj a zastřelit ho. Věděl, že je to jediná možnost, ale věděl také, že tohle už nedokáže. S podivem si uvědomil, že se k vraždění nehodí..

Ale co teď?

Policista možná už vyhlásil poplach. Cayleyho budou hledat. Nesmí zastavit. Zbývá mu jen prchat, vjet tak daleko, jak to jen bude možné. A spěchat.

Řítil se šílenou rychlosti, aniž věděl kam.

Odbočoval vpravo, vlevo, podle toho, jak se mu podařilo vybrat zatáčky. Hnalo ho jedině – získat co největší náskok před policií.

Uháněl dál a dál, už celý umořený. A Rosa se vezla s ním.

Rosa!

Nemůže se jí zbavit, nemůže ji ani nikde pohodit, ba nemůže ani zastavit. Kdyby zatavil, dostihli by ho. A objevili by i Rosu. I kdyby ji zakopal, stejně by ji na jeho cestě našli. Nelze zastavit. Nadějí je mu úprk. Dokud se žene, je bezpečný. Hnal se šíleně, kam ho stroj nesl, řítil se na dosud ovládaném motocyklu. Co mu zbývalo? Rosa.

„Ten přivěs, to byl tvůj nápad, Roso. Koupil ‚jsem ho, protože jsi nechtěla sedět na sedadle za mnou. Koupil jsem ho pro tebe. Teď spolu jedeme naposled. Líbí se ti ta jízda, Roso?“

Ani pomyslit nechtěl na okamžik, kdy mu dojde benzín. Vlastně už vůbec nemyslil. Mozek odmítl pracovat. Jen tolik registroval, že je třeba co nejrychleji hnát motocykl pryč, daleko od policisty, od poplachu, který je vyhlášen. Cayley neměl zdání, kde je, neuvědomoval si, kterými vesnicemi a městy proletěl.

Na tom ostatně nezáleží, důležité je, že uniká. Takhle dojet do Skotska. Měl dojem, že dojede-li do Skotska, bude zachráněn. Musí se dostat do Skotska. A Rosa jela s ním.

Avšak jeho cesta nevedla do Skotska. Cayleymu se stalo to, co se stává lidem propadlým zoufalství a panice: kroužil kolem dokola. Možná také, že v něm převládla fixní idea jeho plánu. Ať tak či tak, místo aby zamířil do Skotska, zamířil na kamenitou stezku vedoucí do kamenolomu, tam, kam chtěl zakopat Rosu.

To se však Cayley už nikdy nedověděl. Ani tehdy ne, když světlo reflektoru olízlo dřevěné zábradlí nad hlubokým srázem, které mu šílenou rychlostí letělo vstříc. Nevěděl, že to bylo to poslední, co se mohl na tomto světě ještě dovědět.

Samozřejmě že se tedy nedověděl ani to, že policista spatřil, jak Cayley šlápl na samočinný startér, a když chytil, s úsměvem si řekl, že motocykl vlastně Cayleyho unesl.

A nedověděl se ovšem také, že policista neměl ani zdání, že na něj Cayley vystřelil…

22. Střelec

Clark Howard

Frank Holcomb seděl u kamen v kuchyni svého ranče, hřál si ruce na hrnku s horkou kávou a pozoroval ledově květy v oknech. Čekal, zda se ozve telefon. Do celé hodiny zbývalo ještě pár minut. Výzva přicházela vždy o sedmé.

Na pastvinách táhnoucích se od ranče až k horám ležela mlha. Vypadala jako hustý teplý škraloup, ale Holcomb věděl ze zkušenosti, že je řídká a mrazivá. Vlezla-li člověku do nohou, měl dojem, jako by se brodil ledovým horským potokem. Utah byl v lednu snad nejstudenější zemí na světě.

Postavil prázdný hrnek na stůl a zapálil si cigaretu. Nedovedl si vysvětlit, proč je tak nervózní. Slova v telefonu byla vždy táž. Kolikrát už vlastně? Osmkrát? Ano, osmkrát. Ale ještě nikdy nečekal na zavolání celé dva roky.

Lili právě vzbudila Bonnie. Slyšel jejich hlasy z dětského pokoje. Jindy v pondělí dalo Lili práci dostat Bonnie z postele. Dnes to bylo jiné. První školní den po vánocích. Bonnie se ho nemohla dočkat. Těšila se, že ukáže spolužačkám hodinky, které dostala k vánocům, hodinky ve tvaru srdíčka.

Chodila do čtvrté třídy, bylo jí deset let. „Bože, jek ten čas letí,“ pomyslel si Holcomb. „Mně je už šestatřicet.“ Pohlédl na kuchyňské hodiny. Ručičky ještě stále neukazovaly sedmou. „Léta utíkají rychle,“ opravil se, „ale některé minuty se vlečou strašné pomalu.“

Na schodech se ozvaly kroky. Za chvíli vešla do kuchyně Lili. Přes flanelové pyžamo měla natažený prošívaný župan.

„Ještě se neohlásili?“ zeptala se.

„Ne.“ Neměl potuchy, co ji přimělo k té otázce. Nahoře v patře bylo slyšet telefon stejně jako v kuchyni.

„Možná, že vůbec nezavolají,“ řekla tak lhostejně, jako by se k tomu neupínala nejmenší naděje.

Holcomb ji po očku pozoroval. Už poprvé, když jí řekl, co hodlá podniknout, přijala to klidně, jako by o nic nešlo. Bez nejmenšího překvapení, bez známky zděšení, bez odporu. Ovšem zima byla tehdy zvlášť krutá, dobytek hynul mrazem. Byl to rok bez masa, bez obilí, bez peněz. Snad byla tehdy Lill stejně sklíčena jako on, stejné bezradná. Snad proto nic nenamítala. Za prvních pět set dolarů, které vydělal, zachránili ranč před krachem.

Za druhých pět set dolarů zaplatili porodnici a lékaře, když se narodila Bonnie.

Za třetích pět set dolarů ohradili pastviny na západní straně, kde kosili trávu na zimu.

Za čtvrtých…

„Povídám – možná že ani nezavolají,“ opakovala Lili.

„Musí zavolat,“ řekl Holcomb. „Je konec roku.“

„Co řekneš Bonnie, kam jdeš?“

„To co vždycky.“

„Není už trochu stará na takové pohádky?“

„Nezapomeň, že je jí teprve deset. Věří všemu, co ji řeknu. To přece víš.“

„Přesto by sis měl vymyslet něco jiného,“ namítla Lili.

„Třeba je to už naposled.“.

Zazvonil telefon.

Zvedl sluchátko. „Haló, tady Frank Holcomb…“

Na druhém konci drátu bylo slyšet energický hlas. Zatímco Holcomb naslouchal slovům, která znal, pozoroval Lill. Její roztomilé pohyby, způsob, jakým prostírala na stůl, rozestavovala talíře a příbory, krájela chleba. Působilo mu téměř rozkoš pozorovat ji při této každodenní práci.

„V pořádku, přijedu,“ řekl do telefonu, když se energický hlas na druhém konci drátu odmlčel. „Na shledanou.“ Zavěsil. Zůstal chvíli bez hnutí. Pak se znovu posadil ke stolu.

Kuchyň naplnila vůně opékané slaniny. Slyšel, jak Bonnie hopsá se schodů. Přiběhla, vzala ho kolem krku a políbila ho na tvář.

„Dobré jitro, drahoušku,“ řekl a přivinul ji k sobě. Všiml si, že má na sobě sváteční šaty.

Lili postavila na stůl košík s nakrájeným bílým chlebem a vedle mísu vajec a šunky. Začali snídat.

„Bonnie, musím odjet a vrátím se až zítra odpoledne,“ řekl jako mimochodem.

„Kam?“ zeptala se. „To ani nejsi zvědavý, co budou říkat holky mým hodinkám?“

„Povíš mi to zítra večer. Musím nahoru na sever. Jeden známý chce, abych složil škodnou.“

„Pumu?“ zeptala se Bonnie se zatajeným dechem. Protože vyrostla na malém ranči v horách, věděla, jakou škodu natropí tato šelma mezi dobytkem.

„Snad.“

„Jsi na to pyšný, tati, že jsi tak dobrý střelec, viď?“ zeptala se Bonnie a pohlédla s obdivem na otce.

Holcomb neodpověděl.

Po snídani napustila Lili do dřezu horkou vodu. „Jdi teď nahoru a teple se obleč. Za pět minut tady bude autobus.“

Holcomb zůstat sedět u stolu a nalil si ještě jeden hrnek kávy. Za chvíli se ozvalo venku trojnásobné zahoukání. Holcomb se ženou políbili Bonnie na tvář a dívali se za ní z okna, jak cupká po zledovatělé cestě k silnici. Ještě jednou se ohlédla, zamávala jim, a pak už nastoupila do jasné oranžového autobusu. Ten se dal ztěžka do pohybu a za chvíli zmizel za šedomodrým oblakem kouře.

„Připravím ti věci na cestu,“ řekla Lili.

Odešla nahoru po schodech a Holcomb se odebral do místnosti, které jen zřídkakdy používali. Říkali ji kvelb. Byla v ní mimo jiné skříň se zbraněmi. V dřevěných stojanech stálo pět pušek – dvě brokovnice a tři ručnice. Holcomb vytáhl jednu ručnici a položil ji na stůl, kde Lili s Bonnie vyřezávali o vánocích lupenkou figurky. Jedna představovala baletku, jak stojí na špičkách, ruce má zdvižené nad hlavou a chystá se provést piruetu. Chladný kov zbraně podivné kontrastoval s figurkou, symbolizující život a krásu. Holcomb si tohoto paradoxu nevšiml. Posadil se s malým šroubovákem v ruce ke stolu, aby zbraň rozebral.

Puška, kterou si vzal do práce, měla hladkou pažbu z tmavého ořechového dřeva. Ocelová hlaveň byla téměř půl metru dlouhá. Komora, závěr a vyhazovač byly pochromovány, stejné jako třmen, na němž visel řemen.

Lili vešla dovnitř s cestovním vakem, když už měl pušku zcela rozebranou a jednotlivé části uložené do pouzdra podšitého beránkem.

„Dala jsem ti tam košili a ponožky,“ řekla. „V postranní kapse máš holicí strojek, pár kapesníků a čtyři balíčky cigaret.“

„Čtyři?“

„Posledně ti nestačily. A široko daleko žádné nekoupíš.“

„Máš pravdu.“ Zavřel pouzdro s puškou na zip a vložil do vaku.

Lili šla s ním do přízemku, kde Holcomb vytáhl z šatníku krátký kožíšek.

„Myslíš, že je tam nahoře ještě větší zima než tady?“

„Určité.“

Natáhl na uši klapky z králičiny a navrch posadil klobouk. Pak ovinul kolem krku tlustou vlněnou šálu, vyhrnul kožešinový límec a navlékl jelenicové rukavice, podšité beránkem.

„Zavři všechny dveře a nech celou noc svítit,“ řekl. „Vrátím se zítra kolem tři odpoledne, jestli nebudou mít vlaky zpoždění.“

Dlouze ji políbil, pak s vakem v ruce vyšel po umrzlém sněhu ke stodole, kde stála bryčka. Odjel do města na nádraží.

Když po jedenácti hodinách jízdy vystoupil z vlaku, očekával. ho už na nádraží Spaak.

„Helou, Holcombe!“

„Helou, Spaaku!“

Byla už opět tma. Ledový vzduch tady nahoře na severu štípal a řezal.

„Zůstal jsem stát naproti,“ řekl Spaak. Holcomb šel po malém dřevěném nástupišti, pak překročil několik klád, ležících mezi kolejnicemi, až dospěl na místo, kde se spuštěným motorem stálo auto. „Nechal jsem motor běžet, aby nevychladl,“ dodal Spaak.

Holcomb přikývl. Stejnou větu slyšel už několikrát. Přesně řečeno osmkrát. Otevřel dveře na pravé straně, položil vak na zadní sedadlo a nastoupil. Spaak ostře zahnul a pak se zvolna rozjel po pískem posypané silnici ke křižovatce, odkud vedla hlavní silnice dál na sever.

„Kolik je dnes stupňů?“ zeptal se Holcomb.

„Asi patnáct,“ odpověděl Spaak, když se byl kriticky podíval na jehličky ledu, shlukující se na čelním skle.

Holcomb rozepjal nejhořejší knoflík u kožíšku, uvolnil šálu, stáhl klapky a zapálil si cigaretu.

Jeli po černé asfaltce, vroubené z obou stran vysokou sněhovou hradbou, tak jak ji v nekonečném pásu vytvořil sněhový pluh. Ačkoli tudy Holcomb ještě nikdy nejel za dne, věděl, že silnice, rovná jako šňůra, vede po náhorní rovině, přes vřesoviště a pastviny, krajinou, která je téměř k nerozeznání podobná té jejich, dole na jihu. Táhla se jako obrovské vzduté moře až k vysokým zasněženým vrcholkům, které ji ze všech stran obklopovaly. Horský vzduch tu byl řídký a průzračně čistý. Jednou – až bude všechno patřit minulosti – přijedou sem s Lili a Bonnie na dovolenou. Pak pozná, jak to tu vypadá za dne.

„Zajímáte se o fotbal?“ zeptal se Spaak.

„Trochu,“ odpověděl Holcomb. Takovéto pokusy navázat hovor končily vždy fiaskem. Ačkoli se znali bezmála už dvanáct let, zůstali si cizí jako dva cestující, kteří se poprvé sejdou ve vlaku. Kromě krátkých setkání, následujících po telefonické výzvě, nikdy se jejich cesty nezkřížily. Nevěděli o sobě nic, neznali své záliby, nevěděli, k čemu jeden či druhý cítí odpor. „Vlastně je to škoda,“ myslil si Holcomb, protože Spaak se mu zdál velmi sympatický a bezpochyby nalézal potěšení v mnoha věcech, které se líbily i jemu. Například v lovu, který přitahoval téměř všechny dospělé muže z Utahu. Ale protože Holcomb zaujímal zvláštní společenské postavení, byl mu takový hovor vlastně zapovězen. Spaak nesměl vědět nic o jeho soukromém životě, čím je, kde žije, zda má rodinu…

Pro Spaaka je Holcomb prostě Holcombem. Jméno – nic víc, tvář, kterou si s tímto jménem spojuje. Neví ani, kdo Holcombovi volá. Ví jen, že se na výzvu dostaví v určitou dobu na určité místo. Přijíždí vlakem, který projíždí celou zemi. Může tedy pocházet odkudkoli.

„Nechtěl byste si poslechnout trochu hudby?“ zeptal se Spaak a otočil knoflíkem.

„Rád,“ řekl Holcomb. Položil hlavu na opěradlo a zavřel oči. Pravidelný hukot motoru a tichá melodie ho brzo zkolébaly k spánku.

Probudil se, když vůz zastavil. Otevřel oči. V kuželech reflektorů viděl, jak se otevřela brána.

„Jsme na místě.“ řekl Spaak tiše.

Holcomb zašátral v kapse po cigaretě.

Projeli dvorem a zarazili u malé dřevěné kůlny. Vypadala jako titěrná převlékárna – tři stěny z prken, rovná střecha a prkenná pod) aha. Místo čtvrté stěny prkna jen po pás a nad nimi napnutá pytlovina.

Holcomb znovu utáhl šálu, zapnul kožíšek, ale klapky na uši strčil do kapsy. Pak rozevřel vak a vytáhl pouzdro s puškou. Spaak vystoupil, obešel vůz a otevřel Holcombovi dvířka. S futrálem pod paží položil Holcomb nohu na křupající sníh a zhluboka vdechl řídký, nesmírné studený noční vzduch.

Spaak otevřel úzké dřevěné dveře a Holcomb za ním vešel do malé kůlny. Pod stropem se kymácela velká petrolejka a vrhala ponuré nazelenalé světlo na stěny. Lampa byla jediným předmětem v jinak holé dřevěné boudě.

„Oznámím, že jste tady,“ zabručel Spaak. Holcomb přikývl a Spaak znovu vyšel na dvůr.

Holcomb zůstal chvílí stát bez hnutí a vdechoval studenou pryskyřičnou vůni čerstvé otesaných prken, z nichž byla sroubena kůlna. Miloval tuto vůni, stejné jako miloval vůni čerstvého sena a jedlového jehličí. V duchu se ptal, jak asi musí být tomu, kdo si tuto vůni čerstvého dřeva odnáší s sebou jako poslední vzpomínku na tento svět.

Ze zadumání ho vytrhl šelest vlající plachty. Závěs z pytloviny se v jednom rohu utrhl a poletoval ve vzduchu. Holcomb přistoupit blíž, napnul pytlovinu a znovu ji pověsil na hřebík.

Pak poklekl na jedno koleno a pouzdro s puškou položil na podlahu. Natáhl si rukavice, rozevřel zip, vyndal zbraň z futrálu a znovu ji dával dohromady.

Když o několik minut později vešel Spaak do kůlny, stál Holcomb opřen o zeď a kouřil cigaretu. V levé ruce držel skloněnou pušku.

„Hned to bude,“ řekl Spaak.

Holcomb přikývl. Ještě jednou vtáhl dychtivě kouř, pak cigaretu udusil a nedopalek strčil do kapsy. Mohl jej sice klidně hodit na podlahu, ale byl pověrčivý. Nechtěl, aby zde zůstalo cokoli, čeho se dotkla jeho ruka.

Malá dvířka po straně se otevřela a do kůlny vešel podsaditý muž v černém klobouku a v tlustém zimáku.

Holcomb se mu tiše představil a maličko pohnul hlavou jako na pozdrav. Muž vytáhl ruku z kapsy a podal mu pět nábojů. Pak se Spaakem mlčky přihlížel, jak Holcomb nabil zásobník a černé plechové pouzdro s náboji zasunul do otvoru pod komorou.

„Hotovo?“

Holcomb olízl suchý ret a přikývl. Obrátil se a postavil se čelem k pytlovině. Spaak zhasl petrolejku a sundal závěs z hřebíků. To byl pro Holcomba nejhorší okamžik.

Dveře kůlny byly zvenčí zavřeny na závoru. Spaak a on byli nyní v kůlně sami. Na podlaze ležela svinuta pytlovina. Holcomb se pokusit zavřít oči, ale nepodařilo se mu to.

„Přisámbůh, že je to naposledy!“

Prostor, který do té chvíle zakrývala plenta, byl náhle zalit prudkým, nemilosrdným světlem. Ozářilo druhou kůlnu, rovněž sroubenou z čerstvě otesaných smrkových prken, stojící asi ve vzdálenosti šesti metrů. Uprostřed této kůlny trčela hrubá stolice, neuměle stlučená ze silných fošen. Na stolici seděl připoután muž. Kožené řemeny se mu zařezávaly do paži, prsou, stehen i kotníků. Černá kápě, přetažená přes hlavu, mu sahala až k pasu. Na prsou byl na kápi našit kulatý terč. Měřil v průměru deset centimetrů a seděl přesné na mužové srdci.

„Přisámbůh, že je to naposled,“ dušoval se znovu Holcomb.

Odvrátil zrak od zahalené postavy a pohlédl na statisty této úděsné půlnoční scény. Asi tucet lidí, svědků, stálo bez hnutí jako sochy vedle popravčí kůlny, obličeje odvráceny od Holcomba. Šosy jejich černých kabátů vlály ve větru a řídký sněhový poprašek jim poletoval kolem nohou. Čtyři strážní s puškami přes rameno stáli mezi svědky a kůlnou. Opodál se s obnaženou hlavou tiše modlil mormonský kněz a vedle něho stál lékař.

Holcomb si vzpomněl na domov, na ženu s dcerkou. Bonnie tak rychle roste. Za pár let už přestane být holčičkou. Kdyby se tak jednou dověděla…

„Ne, na mou duši, že už je to naposled.“

Muž, který dal Holcombovi náboje, vystoupil teď zprava do světla reflektoru. Nasadil si brýle, podržel před nosem papír a začal číst.

„Rozkaz k popravě. Na základě rozhodnutí Nejvyššího soudu svobodného státu Utah…“

Do kolny, v níž stál Holcomb, vrazil se skučením vichr. Unášel s sebou slova, jež už znal Holcomb skoro nazpaměť.

„… shledán vinným vraždou a porotou odsouzen k smrti…“

Strážní tiše stali, lékař trpělivě čekal, kněz pohyboval rty a svědkové nervózně přešlapovali z nohy na nohu. Nad nádvořím se už vznášela smrt.

Pak nastalo hrobové ticho. I vítr se utišil.

„Připravte se…“

Holcomb zvedl pušku k líci a opřel pažbu o rámě. Po.zádech mu stékala krůpěj potu.

„… pozor…“

Pod černou kápí se ozval sten, který jako hroužící se čepel šavle prořízl řídký noční vzduch.

„… pal!“

Holcomb zkřivil ukazovák. Uprostřed terče vyrostl malý otvor. Tělo za černým suknem se vzepjalo. Holcomb vyhodil prázdnou nábojnici a rychle zasunul do komory nový náboj.

Pak se rychle za sebou ozvaly ještě čtyři výstřely.

* * *

Spaak ho vzal opět zpátky na nádraží, kde musel Holcomb čekat tři hodiny na ranní vlak. Hlavou se mu honily nejrůznější myšlenky – točily se hlavně kolem rodiny a ranče. Jestli se tenhle rok jen trochu vydaří a oni zahospodaří pár set dolarů, napíše správě věznice dopis se žádostí, aby si pro tu práci našli někoho jiného.

Uvelebil se pohodlněji na sedadle a sáhl do náprsní kapsy pro cigaretu. Přitom zavadily jeho prsty o šek, který mu předal ředitel. Podá-li jej hned odpoledne, než se vrátí domů, bude mu nejpozději do týdne připsána suma k dobru. Původně počítal, že si za ty peníze obstará plemenného býka, ale teď ho napadala spousta věcí, které by bylo třeba koupit přednostně. Elektrická pumpa už několikrát vysadila a nejpozději na jaře ji bude muset vyměnit. Minulý měsíc poškodily kroupy střechu stodoly – bude muset položit nový krov a tašky, Lill říkala, že budou muset dát Bonnie do pořádku zuby. Na tyhle výdaje bude těch pět set dolarů stěží stačit a kdyby uvažoval dál, jisté by přišel ještě na další.

Znovu se vrátil k myšlence, že musí koupit plemenného býka. Kdyby se dobytek omladil novou krví, mohl by ho prodávat dráž než dosud. Nepotřeboval by smlouvat s překupníky a dávat jim dvacet procent ze zisku. Zajel by sám do Chicaga a prodal by dobytek přímo. Samozřejmé, cesta do Chicaga by stála také peníze… Všechno stojí peníze…

V zamyšlení zamnul bradu a oslovil Spaaka:

„Kolik jich je ještě?“

„Tři,“ zněla odpověď. „Brzy asi přibude čtvrtý. Nějaký chlap z Provo. Byl minulý týden odsouzen za to, že zabil Indiánku. Podal si sice žádost o milost, ale bude mu zamítnuta. Vláda je moc citlivá na to, aby se nevyvražďovali Indiáni. Porota to ví. Proto ho popraví už pro výstrahu druhým.

„Ale zatím jsou tři.“

„Jo – ti tři jsou jistí.“

„Tři – to znamená patnáct set dolarů,“ uvažoval Holcomb. „A patnáct set dolarů – to už je na takovém malém ranči znát. Zato se dá nakoupit spousta věcí…“

23. Kdo volá

Robert Turner

Telefon se ozval kolem půl šesté odpoledne. Breen byl právě v obývacím pokoji. Měl v úmyslu podívat se na kovbojku v televizi a vypít svou whisky se sodou. Jeho manželka Beth byla v koupelně.

„Vezmu to, miláčku!“ volal Breen. Vstal a ztlumil televizor.

Když uchopil sluchátko, uslyšel telefonistku, která říkala: „Máte tu New York, volá pana Jamese Binforda, prosím.“ Mluvila tak zřetelně, že bylo nemožné ji nerozumět.

Breenovi vypadla sklenka s whiskou z ruky.

Chvíli stál s otevřenými ústy, neschopen odpovědi.

„Haló? Haló, pane!“ volala slečna z ústředny.

„Pro… promiňte,“ řekl konečně Breen. „Myslím, že jsem špatně rozuměl, mohla byste opakovat jméno?“

„Mám zde New York, chtějí pana Jamese Binforda,“ opakovala telefonistka. „Jste pan Binford?“

Breen téměř vykřikl: „Ne! To nejsem.“

„Dobře, pane, a je pan Binford doma?“

„Ne!“ řekl Breen a srdce mu tlouklo až v hrdle. „Nikdo a takovým jménem zde není. Spletla jste si číslo.“

„Promiňte, ale není to Beach 541-172?“

„Ano,“ odpověděl. „Ale i tak je to omyl. V tomto domě nebydlí žádný Binford. Dali vám špatně číslo, ujišťuji vás.“

„Moment, pane.“

Položil sluchátko a zůstal znepokojeně stát u telefonu.

„Kdo to byl, Jayi?“ zeptala se Beth, která právě vstoupila do pokoje. Kolem hlavy měla ovázaný malý ručník jako turban a druhý, větší ručník měla otočený kolem mladého těla jako sarong. kapky vody se jí perlily na ramenou a na dlouhých, pěkně formovaných nohách. I bez nalíčení byl její obličej velmi hezký, voda jen zvyšovala svěžest její pleti. „Jayi!“ řekla popuzeným hlasem. „Na něco jsem se tě ptala. Kdo telefonoval?“

Ale Breen neodpověděl. Beth uviděla rozbitou sklenicí n Breenových nohou a velkou mokrou skvrnu na koberci. „Ach, Jayi. Upustil jsi sklenici… Jayi, co se stalo?“

„Nevím, kdo to byl, Beth. Nevím.“ Jeho široký, masitý a potící se obličej měl polekaný výraz.

„Cos chtěl říct?“ zeptala se Beth. „Měli špatné číslo? Koho hledali?“

„Hledali… ale ne, nic. Ano, ano, máš pravdu, spletli si číslo.“

Beth k němu přistoupila. Její hlas ztratil podrážděnost a byl jen něžně znepokojený. „Jayi, neměl bys mi tak odpovídat. Něco není v pořádku. Nechceš mi to říct? Snad bych ti mohla pomoci.“

Jejich pohledy se na několik chvil setkaly. Potom Breen sklonil hlavu. „Hledali… byl to telefonát z New Yorku pro… pro pana Jamese Binforda,“ řekl zadýchaně.

Zděšeně se odtáhla. „Ach ne, Jayi! To je absurdní! Nikdo tě nezná pod tím jménem. Kdo by to mohl být?“

Udělal netrpělivý pohyb. „Jak to mám vědět?“ vykřikl. „Myslíš, že jsem měl čekat, až objevím, kdo mě volá?“

Beth šla k malému baru a nalila dvě whisky. Jednu podala manželovi: „Uklidni se, Jayi. Po pěti letech přece nepropadneš panice. Nezapomínej, že i já jsem v tom namočená.“

„Ne tak, jako já,“ odpověděl. „Tys nikoho nezabila.“

„Poslouchej,“ řekla, „pokus se dívat na celou věc takhle: Jistý chlapík jménem Binford si přivlastnil devadesát tisíc dolarů od Metro Savings and Loan v New Yorku, zabil účetního který to objevil, a získal tak čas, aby mohl utéct. Ale nyní všichni věří, že tento Binford je v Mexiku nebo v Jižní Americe. Nikdo nezná pravdu. A tato historie nemá nic společného s námi, s tebou. Neuvědomuješ si to? Co máme společného s tím pánem? Nic.“

„A přece někdo ví, kdo jsem…“

„Počkej: Ty jsi Jay Breen, pojišťovací agent v penzi. Zde jsi žil a zde jsi pracoval dvacet let. Máš papíry, které to mohou dokázat. Zde, na Floridě, tě znají a váží si tě jako Jaye Breena, Jayi, co tedy máš společného s panem Binfordem? Nikdo tě nemohl volat tím jménem. Asi ses přeslechl, muselo to být podobné jméno a ty jsi to spletl.

Breen se zvedl, šel k baru a ještě si nalil. „Beth, vím, co jsem slyšel,“ řekl. „Telefonistka to několikrát opakovala. Několikrát, říkám ti. Není možné, abych špatně rozuměl.“

„Ale pochop, kdyby to bylo tak, pak by to muselo mít nějaký smysl? Kdo by ti mohl volat?“

„To je to, co bych chtěl vědět,“ odpověděl. „Někdo to udělal.“

„Určitě to nebyla policie. Ti by zde už byli. Ani FBI. Ti přece nežertují.“

„Počkej, Beth, MacCreary měl syna, že?“

„Kdo?“

„Neříkej, že jsi zapomněla na účetního MacCrearyho. Určitě si vzpomínám, že měl pár kluků, nejstaršímu bylo tehdy asi čtrnáct. Teď mu jistě bude devatenáct. Mohl to být on.“

„Proboha, Jayi!“ vykřikla Beth. „Dramatizuješ: Myslíš, že ten kluk nedělal pět let nic jiného, než že jezdil jako malý Sherlock po celé zemí, že tě hledal, místo aby chodil do školy? Pak tě objeví, vrátí se do New Yorku a začne tě ďábelsky mučit telefonáty na dálku…“ Dala se do smíchu.

„Nesměj se,“ řekl Breen. „Jsou lidé, kteří sahají po nejabsurdnějších prostředcích, aby se mstili. Mohla by to být i jeho žena, která se obrátila na nějakého soukromého detektiva. Ale co ti na tom záleží? Umíš být tak střízlivá a chladná.“

Ještě než odešla do ložnice, Beth řekla: „Dobře, když si to tolik přeješ, tak propadneme strachu, budeme se třást jako dva polekaní králíci – po pěti letech, Kdy už jsme zapomněli, co se vlastně stalo a žili klidně a spokojené. Máš rozum, takhle hloupě se vyděsit kvůli chybnému číslu nebo co to bylo. Ale dobrá, umírej si hrůzou, když chceš, třes se a pij na kuráž.“

Breen neodpověděl. Dal si ještě jednu whisku a šel se osprchovat.

Večer strávili u sousedů, hráli karty, bavili se. Když se vrátili domů, našli pod dveřmi telegram. Breenovi se tak roztřásly ruce, že obálku musela vzít a otevřít Beth. V telegramu stálo: „Příště, až tě zavolám, nebuď tak zbabělý. Mluv se mnou.“

Byl adresován Jamesi W. Binfordovi, ale ulice a číslo byly Breenovy. Odeslán před několika hodinami z New Yorku. Podepsán Mac.

Když jej Breen přečetl, Beth řekla: „Měl jsi pravdu. Někdo po nás jde, Jayi. Co máme dělat?“

Vzali si v kuchyni láhev skotské a sedli si do pokoje, aby si o tom pohovořili. Breen neustále opakoval: „Mac, Mac. Kdo to, k čertu, může být? Asi někdo z rodiny. Z MacCrearyho rodiny.“ Nepřestával pít, až byl téměř opilý. Beth mu pomohla do postele.

Příští ráno Beth řekla: „Jayi, myslela jsem na to celou noc. Objevila jsem, o co jde. Musí to být FBI nebo pojišťovna, u niž byla společnost Metro pojištěna. Ale nemají žádný přesvědčivý důkaz. Jenom podezření Nechápu, jak nás objevili, ale už se stalo. Teď záleží na nás. Propadneme-li panice, skončí to tím, že se dovědí o všem, a půjdeme rovnou do vězení.“

„A podle tebe – co máme dělat?“

„Chovat se přirozeně jako jindy. Nesmíme se nechat odhalit. Ještě teď ráno vrátíme Union Westernu telegram, řekneme, že jsme jej otevřeli omylem, nepodívali jsme se na jméno, potom jsme zjistili, že nám nepatří. Povíme, že u nás není nikdo, kdo by se jmenoval Binford. Přijdou-li další podobné telefonáty, podáme stížnost u telefonní společnosti. Budeme se chovat jako velmi uražení, dotčení a obtěžovaní občané.“

„Snad je to tak,“ odpověděl Breen. „Tím spíš, že nemůžeme utéct, což je jisté. Téměř všechny své peníze jsme investovali do toho motelu. Čert to vzal, to byl taky jeden z tvých zázračných nápadů. Kdybychom měli peníze v hotovosti, mohli bychom nyní odejít…“

„A měli bychom je hned v patách, ještě dřív, než bychom ujeli jedinou míli. Nevinní lidé neutíkají, Jayi A i kdyby nás nechytli, co myslíš, jak dlouho bychom vydrželi a patnácti tisíci dolary, které nám zůstaly? Ale takhle budeme mít fůru peněz, jen co naše investice začnou přinášet zisk.“

„Jestli ta věc skončí,“ řekl temně Jay.

Později vrátili telegram Union Westernu. Během toho dne se už nic nepřihodilo, nikdo netelefonoval. Večer zašli do města, Beth aby obstarala nákupy, její manžel aby navštívil novou kancelář – patřila jemu a jeho společníkovi.

Tu noc se oběma zvedla nálada, dokázali celkem klidně hovořit o telefonátu a o telegramu. Právě když usínali, Breen řekl:

„Jsi skutečně inteligentní žena, drahá. Tím tvým systémem je dostaneme ze stopy. Jenom nepropadnout panice a neudělat žádný falešný krok!“

Odpoledne kolem páté se znovu ozval telefon. Tentokrát to byl místní hovor. V sluchátku byl slyšet hlas muže, zastřený a nezřetelný, jenž říkal: „Pan Binford? Pan James W. Binford, doufám. Jak se právě cítíte, pane Binforde?“

Breenův hlas byl plný strachu i zlosti. „Spletl jste si číslo.“ zařval a práskl sluchátkem. Jeho oči neklidně těkaly. Na košili se mu objevily skvrny potu. Řekl zadýchaně: „Přímo zde. Je přímo zde. Proto nás včera nevolal. Byl na cestě.“ Hlas se mu zlomil. „Beth, co uděláme?“

Telefon znova zazvonil a Breen se jedním skokem octl na druhé straně pohovky, daleko od telefonu. Křičel v hysterickém záchvatu. „Vytrhni ho ze zdi. Už ho nechci slyšet. Beth, Beth, zadrž ho, zadrž ho, zadrž!“

„Jayi! Buď tak laskav a kontroluj se!“

Díval se na ni zděšeně, když sáhla po sluchátku. Neřekla sni slovo, jen naslouchala. Mužova slova se ozývala v pokoji. „Jime,“ říkal hlas. „Tak nebuď bláhový, Jime. Musíš se mnou mluvit. Víš přece, že dřív nebo později se mnou budeš muset mluvit… Jime? Jime Binforde?… haló?“

Velmi opatrně přerušila Beth spojení. Potom, dřív než mohl telefon znovu zazvonit, vytočila číslo reklamací. „Slečno, nějaký směšný člověk nás pronásleduje sérii hovorů a stále chce mluvit s nějakým Jamesem Binfordem, o němž jsme nikdy ani neslyšeli,“ řekla energicky. „Pověděli jsme mu, že zde není nikdo s tím jménem a že si zřejmě spletl číslo, ale není a ním rozumná řeč, stále telefonuje. Neexistuje nějaký způsob, jak ho přinutit, aby s tím už přestal?“

Když Beth položila sluchátko, vysvětlila manželovi, že bude velmi těžké najít toho, kdo je obtěžuje, ale že udělají, co bude v jejich silách, aby se to neopakovalo.

Ten večer ani Breen, ani jeho manželka nevečeřeli. Telefon zvonil ještě čtyřikrát za odpoledne, vždy po čtvrt hodině, ale nikdo z obou neměl odvahu zvednout sluchátko. Nakonec Beth obalila aparát kusem těžké vlněné látky a zavřela posouvací dveře, které oddělovaly obývací pokoj od ostatních pokojů.

Ráno našli ve schránce dopis adresovaný panu Jamesi W. Binfordovi. Adresa odesílatele nebyla uvedena. Breen se chystal jej otevřít, ale Beth mu ho vytrhla z ruky a utíkala do domu. „Nebuď idiot,“ řekla manželovi. „To je přesně to, nač čekají. Na nejmenší náznak, že jsi skutečně Binford.“

Breen se upřeně díval, když psala na obálku „Na této adrese neznámý“, na spánku mu prudce bila žila a na jeho obličeji byly jasně znát probdělé noci.

„Až půjdeme do města, vhodíme to na hlavni poště,“ řekla Beth.

Breena dopis už neznervózňoval. Jeho mysl znepokojovalo něco jiného. Vyšel jako náměsíčný z pokoje.

„Kam jdeš?“ zeptala se Beth.

Neodpověděl jí. Šla za ním do obývacího pokoje. Zamířil k telefonu a sejmul z něho vlněnou látku.

„Musím to vědět,“ řekl, „jinak zešílím. Musím vědět, jestli ještě zavolá. Jestli ten člověk ještě chce se mnou mluvit.“

Celé dopoledne nikdo nevolal. K obědu si Breen nevzal ani sousto. Měl výraz dítěte, které strašně bolí břicho. Ustaraná Beth ho vzala kolem ramen a pokoušela se ho povzbudit: „Jayi, drahoušku, takhle už nemůžeš dál. Musíš se vzchopit. Nesmíš podlehnout. Uvidíš, že to brzo skončí. Ale musíme vydržet, zabránit tomu, aby nás dostali pro vyčerpání.“

„Jak, prosím tě?“ hlesl Breen. „Jsou silnější než já.“

„Potřebuješ si odpočinout, Jayi! Odpoledne půjdeme k lékaři, aby ti předepsal něco k uklidnění.“

Breen neodporoval, neodpověděl.

Když se vraceli od lékaře, uslyšeli v bytě zvonit telefon. Breen vytrhl klíč z manželčiny ruky, prudce jej vsunul do zámku a rychle otevřel. Beth se ho pokoušela zadržet, ale on ji odstrčil s vběhl do domu. Zdálo se, že mu žíly na spánku a na krku prasknou.

Beth se zastavila na prahu obývacího pokoje a viděla, jak zuřivě zvedá sluchátko a křičí: „Ať tě čert vezme, nech nás už na pokoji! Už nás neotravuj, říkám, slyšíš mě? V tomto domě se nikdo nejmenuje Binford, nikdo, nikdo…!“ A popadl telefon a vší silou s jím praštil o zeď; aparát tel ležel rozbitý na zemi.

Breen padnul na pohovku a začal vzlykat. Beth se tiše vzdálila. Když se vrátila, našla Breena sedícího s rukama zkříženýma mezi nohama. Hleděl na podlahu a zdálo se, že jeho obličej dostal trochu barvy.

„Už je ti líp, Jayi?“ zeptala se Beth. „Snad ti udělalo dobře, že sis ulevil. Ale polekal jsi mě: Teď si vezmi tabletku a jdi spát. Udělá ti to dobře, Jayi.“

Poslušně se zvedl. „Ano,“ dopověděl. „Cítím se… cítím se už lépe. Aspoň si to myslím.“ Vratce k ní přistoupil, vzal ji kolem ramen, přitáhl ji k sobě a přitiskl horký obličej k jejímu krku. „Beth, Beth,“ šeptal. „Co budeš dělat beze mne? Neměl jsem tě do toho zatáhnout… Jak dokážeš být tak silná? O tolik silnější než já!“

„Myslím, že to souvisí… no, dobře… nechtěla bych říci něco, co by ti ublížilo… ale myslím, že to souvisí s tím, že ty jsi v tom víc než já. Ale teď toho nechme. Nutně si potřebuješ odpočinout.“

Uplynuly asi tří hodiny, když se Breen vzbudil. Začal křičet do tmy pokoje. „Beth, neodpovídej: Slyšíš? Kde jsi, Beth? Nechoď k tomu proklatému telefonu! Neodpovídej, Beth, nemluv s ním! Beth, nedělej to, nedělej to, nedělej…“

Žena okamžitě rozsvítila a polekaně se na něj dívala. Seděl na posteli, vlasy rozcuchané, oči zarudlé, obličej mokrý.

„Jayi!“ řekla pohněvaně.

„Zvonil telefon,“ omlouval se Breen. „Zvonil a pořád zvonil. Myslel jsem, že zešílím.“

„Něco se ti zdálo, drahý,“ odpověděla Beth. „Telefon nefunguje… sám jsi ho dnes odpoledne rozbil.“

Díval se na ni s polekaným výrazem. Rty se mu třásly. „Ach, ne,“ odpověděl. „Nic se mi nezdálo. Skutečně jsem ho slyšel. Ten chlap toho nenechá. Ještě sto let bude takto pokračovat. Nevěřím, že jsem s to to vydržet.“ Zvedl se. „Bude lepší, když to všechno skončím. Půjdu na policii a všechno řeknu. Musí to skončit.“

Beth zbledla tak, že až zošklivěla. Vyskočila z postele, zavěsila se na manžela a táhla ho zpátky.

„Neříkej to ani žertem,“ syčela mu do tváře. „Nikdy to už neopakuj! Na mne nemyslíš? Myslíš, že by mi dělalo radost jít do basy?“

Breen měl oči vytřeštěné a hlavu držel v dlaních.

Beth ho vzala za ruku a táhla dolů do kuchyně. Snažila se ho přemluvit, aby něco snědl, ale Breen odmítl. Jenom pít chtěl. Dopil láhev, kterou předtím načal. Pak řekl Beth: „Tabletky na spaní mi nepomáhají. Budu pít tak dlouho, až se nebudu moct hýbat a usnu. Beth, prosím tě, zůstaň se mnou, nenechávej mě samotného.“

Sedla si vedle něho a začala si vykládat karty. Breen pil. Stále vykládala karty. Breen jakoby naslouchal jakémusi zvuku, Pak řekl: „Zvoní telefon, slyším ho. Vím to, vím, že ve skutečnosti nezvoní, chápeš? A přece ho slyším. Donekonečna opakuje mé jméno. Ach, Beth! Přísahám ti, že je to tak. Říká: Pane Binforde, pane Binforde, Binforde…“

Uprostřed noci se Breen nejistě zvedl. Odstrčil židli. Ruce mu klesly, obličej měl naprosto bezvýrazný a pokrytý potem. Potom v jeho zarudlých očích bleskl škodolibý plamínek. „Je to k ničemu,“ zablekotal. „Nemohu do postele. Půjdu se trochu nadýchat čerstvého vzduchu.“ A vrávoral k východu.

Beth přestala s kartami a znepokojeně se na něj podívala. „Jayi,“ řekla, „snad nejdeš na policii?“

Aniž se otočil, Breen odpověděl: „Nebuď hloupá, má drahá. Jak bych mohl udělat něco takového? To je nesmysl. Dobře víš, co by mi udělali, kdyby se to policie dověděla. Nechci umřít takovým způsobem. Bylo by to příliš pomalé. Ne, takovým způsobem, ne.“

Beth ho pozorovala, jak vyšel ze dveří a ztrácel se v noční tmě. Potom si opět začala vykládat karty. Za několik minut uslyšela motor jejich automobilu Zoufale se opřela o zeď. Zůstala v obývacím pokoji a kouřila jednu cigaretu za druhou. Přišla policie. Asi dvě hodiny po Breenově odjezdu. Když uviděla muže v uniformě, Beth pochopila, že se dopustila chyby. Měla si domyslet, proč Breen od jel.

Uběhlo několik minut, než si uvědomila, že policie nepřišla proto, aby ji zatkla. Jenom se snažili ji oznámit tu zlou zprávu tak, aby ji příliš nepolekali. Podle toho, co zjistiti, vůz jejího manžela dostal smyk, sjel ze silnice, narazil na strom a úplně se rozbil. Breen byl na místě mrtev. Cítí se paní Breenová dost silná, aby šla s nimi úředně identifikovat tělo svého manžela?

Později se ji poručík od policie zeptal: „Nebyl váš manžel náhodou… jak bych to řekl? Nebyl něčím znepokojený, paní Breenová? Snad prodělával nějakou depresi, možná měl starosti?“

„Ach ne – odpověděla potřásajíc hlavou. „Ne, nevím o ničem. Jeho zdravotní stav byl výborný. Práce se dařila. Pravda, pil víc, než bylo zdrávo. Ale proč se ptáte?“

„Protože… byly zde nějaké věci, o nichž by se dalo usuzovat, že snad váš manžel… ale ne, myslím, že to nepřichází v úvahu, že to byly jen neopodstatněné domněnky.“

Týden po pohřbu zastavil před domem Breenových automobil. Z vozu vystoupil muž a zazvonil. Měl s sebou jen malý cestovat kufřík. Byl vysoký, štíhlý, elegantní, mladý.

Když se Beth zeptala, kdo zvoní, muž odpověděl: „Dobrý den, paní. Donesl jsem ty kartáče, co jste si objednala.“

Beth otevřela dveře a řekla muži: „Ach ano jen vstupte.“

Sotva zavřela domovní dveře, muž pustil cestovní brašnu a natáhl ruce k Beth. Žena mu padla do náručí, chtivě se k němu přitiskla. Muž řekl: „Už jsem nemohl dál čekat, miláčku. Opravdu, už jsem to nemohl vydržet.“

„Vím,“ odpověděla. „Bylo to kruté chtít od tebe, abys zůstal ještě měsíc tak daleko. Co budeme nyní dělat? Myslím, že bych měla odjet na nějaké tiché místo. To se bude všem zdát pochopitelné. Aspoň doufám. Později najdeme nějaké místo, kam bych se mohla uchýlit. A ty tam přijedeš za mnou, že, miláčku? Ach, Harry, konečně je všechno za námi a vyšlo to výborně:“

Trochu jí odklonil, aby jí lépe viděl do tváře.

„Co se stalo a pistolí?“ zeptal se. „Říkalas, že se s ní zabije.“

„Nevím. Dala jsem ji do zásuvky s jeho košilemi, ale ani nevím, jestli ji vůbec viděl… ale to už nemá význam, takhle to bylo lepší…“

„A jaké byly telefonáty?“

„Fantastické: Tvůj tón byl dokonalý. A měl jsi pravdu. Bylo dobře, že jsi poprvé volal z New Yorku. Ta vzdálenost zapůsobila – a potom ten telegram: Od té chvíle už neměl ani chvíli klid. Náš plán se podařil báječně!“

„Jsi strašná,“ řekl muž a znovu ji objal. Ale ona se od něho odtáhla.

„To jsi neměl říkat drahý,“ řekla. „Přísahám ti, že když jsem ti to navrhovala, ani ve snu mě nenapadlo, že by to vyšlo. A už vůbec ne tímhle způsobem…“

„Už o tom nemluvme, miláčku. Uplynul celý strašně dlouhý měsíc, Nech mě zde tuto noc, šeptal žádostivě mezi polibky. „Nikdo mě neviděl přicházet. Vůz dám do garáže.

Harry usedl na postel. Breenovo pyžama mu skoro padlo. Beth si kartáčovala vlasy.

„Nemohla bys to česání nechat na ráno, miláčku?“ zeptat se Harry nedočkavě a udusil cigaretu v popelníku. Zvedl se a blížil se k ní. V té chvíli zazvonil telefon. Krátké ostré zazvonění. Zarazili se, podívali na sebe s otevřenými ústy, potom se dali do smíchu.

„Bože,“ vykřikla Beth, „na chvíli jsem zapomněla, že naše práce už skončila.°

Zvedla se a zamířila k telefonu. Harryho oči dychtivě sledovaly každý pohyb jejího hezkého těla. Zvedla sluchátko a řekla: „Haló?“

Potom se v její tváři objevilo něco, co mu vyrazilo dech. Viděl, jak se k němu otáčí a poděleným výrazem, viděl, jak jí sluchátko vypadlo z ruky, a také on tel slyšel zastřený vzdáleny hlas muže, zřetelně říkající: „Paní Binfordová? Jste manželka pana Jamese W. Binforda…?“

24. Poutník

Jaroslav Zýka

Hubený řidič malého tříkolového motorového samloru zastavil a ukázal na ozářený nápis v prvním patře budovy. „Niagara hotel,“ řekl a vyslovil přitom „r“ jako „l“. Mike Farell vytáhl ze zavlhlé kapsy několik mincí, zaplatil a vystoupil z vozítka. Proběhl se, provětral košili, která se mu lepila na tělo i v pozdních večerních hodinách, a otřel si zpocené čelo. Podíval se na nápis Niagara Hotel, pod nímž bylo ještě několik pruhů látky s nápisy v místním jazyce, a vstoupil do malé hotelové haly.

U stropu se neslyšně otáčelo několik větráků, vlevo za průhlednou záclonou bylo vidět asi čtyři páry tančící při zvuku hudby z gramofonové skříně, v levém rohu seděly tři dívky v pestrých krátkých hedvábných šatech, které se se zájmem a očekáváním dívaly na nového příchozího.

Z pravé strany tlumené osvětlené haly se blížil s úklonou usměvavý majitel. „Buďte vítán, pane. Přejete si pokoj, pane, máme prvotřídní pokoje, dokonale chlazené, za mírné ceny, a výborného kuchaře, je-li libo večeřet. Vedle je jídelna a naše hostitelky jsou prvotřídní dívky…“

„Pan O’Connor.., hledám pana O’Connora, bydlí zde. Je doma?“ přerušil Mike Farell výmluvného majitele.

„O, pan O’Connor, ovšem, je ve svém pokoji, pokoj číslo dvanáct. Přejete si zatelefonovat, nebo mám ohlásit…“

„Ne, děkuji… číslo dvanáct,“ opakoval stručné Mike a po krátkém rozhlédnutí přešel rychlými kroky malou hotelovou halu a vyběhl po nízkém schodišti do prvního patra.

Nalezl pokoj číslo dvanáct na konci úzké chodby. Krátce zaklepal a vstoupil. Místnost byla v šeru, jen na dřevěném balkónu s vyřezávaným zábradlím svítila lampa u dvou proti sobě stojících bambusových křesel, na nichž odpočívala mužská postava. Okolo lampy kroužilo několik moskytů.

„Co se s tebou děje?“ řekl krátce Mike Farell znepokojené, „v klubu ses neobjevil, telefony nebereš,“ a přistoupil blíže.

„Ach, to jsi ty, Mike,“ řekl ležící muž, když se mu podařilo rozpoznat návštěvníka stojícího v šeru, „vezmi si židli a posaď se. A také si vezmi sklenici. Chceš whisky nebo gin?“

Mike Farell přisedl, nalil si whisky a dolil sodou. Ukázal na několik prázdných lahví povalujících se v rohu balkónu. „To všechno sám?“ otázal se suše a napil se. „A teď mi konečně řekni, co se vlastně stalo?“

Gordon O’Connor si přitiskl na čelo mokrý ručník a posadil se. Zapálil si cigaretu, ale po několika vdechnutích kouře ji znechuceně odhodil. „To všechno sám,“ potvrdil a ukázal rovněž na prázdné láhve, „sám a v noci… a proto, aby se to zase nestalo,“ dodal. – Mike Farell se trochu pochybovačné podíval na svého přítele a Gordon O’COnnor s porozuměním kývl hlavou. „Já vím, co si myslíš, ale mluvím normálně, i když to, co se stalo, není vůbec normální. Pokusím se ti to vysvětlit,“ řekl a zhluboka vydechl.

„Pamatuješ se, jak dlouho jsem sháněl poslední svitek výjevů ze čtrnáctého století, které se týkají staré ságy o konci dynastie?“ otázal se Farella.

„To si pamatuji nejen já, ale kdokoliv z tvých přátel, protože v posledních měsících jsi o ničem jiném nemluvil. Chtěl bych mít ty peníze, které jsi investoval do svých sbírek, ale konečně, každý má svého koníčka. To byly ty závěsy s břichatými postavičkami a slony a nějakými opicemi a takové směšné masky tam také byly, pokud si vzpomínám?“

Gordon O’Connor zavrtěl s nepochopením hlavou. „Směšně masky a břichaté postavy,“ opakoval trochu nešťastně, „ty směšné masky jsou unikátním uměleckým dílem a mít pohromadě celou ságu o konci dynastie, to je… to je, jako kdybys vydělal obratem ruky na burze třeba…“

„Já vím,“ souhlasil Mike, „my si přece rozumíme. Tak, prosím tě, pokračuj…“

„Já jsem ten poslední svitek sehnal,“ oznámil stručně Gordon O’Connor, „docela náhodou, u toho šejdíře Yu-Penga. Právě měl u sebe na návštěvě nějakého překupníka, který mu prodává kradené starožitnosti, a určitě oba nevěděli, co tam mají mezi ostatními věcmi za vzácnost. Musel jsem koupit ještě pár jiných kousků; abych jim nedal najevo, o co mám vlastně zájem, protože jinak bych tam nechal poslední peníze. Pojď se na to podívat… já ti potom řeknu, co myslím, že bych měl udělat… ale to až potom,“ a Gordon vstal a přistoupil k těžkému lodnímu kufru v rohu pokoje. Na kufru visel masivní zámek, otevřel jej, odklopil víko a vyňal stočený svitek jemného hedvábí, který rozvinul a pověsil na malý háček na stěně pokoje.

Na tmavém podkladě byl namalován zlatými a stříbrnými barvami historický výjev.

Na horní části svitku několik palácových budov se zahradami a stromy, mezi nimi bylo vidět početná zvířata a z jedné z palácových budov vedla cesta zdobená pískem až do spodní části obrazu, na prostranství, na němž na obou stranách stály postavy vojáků nebo strážců s velikými ozdobnými štíty, dlouhými kopími a ve slavnostních úborech, s vysokými špičatými zlatými helmami. Uprostřed prostranství byl trůn, na něm seděl muž a po stranách trůnu klečeli sklonění sluhové. Muž držel vladařským gestem vztyčenou paži, jako by dával pokyn nebo rozkaz. V jeho blízkostí stál jiný muž, rovněž ve slavnostním oděvu, měl však obě ruce spoutané za zády a okolo hrdla měl ovinutou tenkou šňůru, jejíž oba konce držel jiný, velmi hubený muž, zřejmě připravený splnit příkaz.

„To je předposlední člen dynastie,“ řekl Gordon O’Connor a ukázal na spoutanou postavu, „jeho bratr se chopil násilím moci,“ obrátil ukazováček směrem k postavě na trůně, „a nechává ho popravit. Tenkrát se popravovalo uškrcením. To je předposlední obraz v celé sérii. Poslední obraz znázorňuje posledního člena dynastie, toho, který se zmocnil násilím vlády. Ten jsi už viděl, je to, jak zahynul na svém válečném slonu. Potom se země dostala do krize a byla porobena sousedy. Ale všimni si toho škrtiče,“ ukázal zblízka na postavu držící oba konce šňůry. „To je totiž jediný obraz, který znázorňuje Poutníka.“

Mike Farell se naklonil k obrazu. Postava hubeného škrtiče na plátně měla dlouhé paže, tenké prsty a krutý, ale jakoby nepřítomný a podivný výraz ve tváři.

„Říkali mu Poutník,“ pokračoval Gordon O’Connor, „jsou o tom záznamy, a představoval vlastně symbol smrti. Nikdo nevěděl, odkud přichází, ale objevil se vždy, když se chystala násilná smrt, a vykonal, co se od něho čekalo. Chodil prý vždycky jako v transu a provázela ho zvláštní vůně bylin. Lidé říkali, že je věčný, a dali mu jméno Poutník. Nikdy nepromluvil, ale lidé ho poznávali, protože nosil v ruce tenkou šňůru, kterou používal. Tenhle svitek je jediným jeho vyobrazením a podle údajů z té doby nalezli malíře, který cely cyklus svitků vytvořil, mrtvého, krátce po tom, když dokončil poslední obraz.“

„Předpokládám, že uškrceného, aby to odpovídalo celé tajuplné atmosféře?“ suše komentoval vyprávění Mike Farell.

Gordon O’Connor zavrtěl hlavou:

„Rozdíl mezi tvou půlroční návštěvou tady v té části světa a mým pobytem zde činí mnoho let. A možná že je ten rozdíl ještě v něčem jiném. Ale já tě docela chápu. Sám doposud nerozumím všemu, s čím se tady setkávám. A ta záležitost s Poutníkem… to vlastně začalo před dvěma dny, když jsem ten svitek přinesl. Zavěsil jsem jej právě tak, jak visí teď, a díval jsem se na něj a najednou mě přepadl takový podivný pocit. Cítil jsem, jako by mě někdo objal okolo hrdla a začal neznatelně svírat ruce,“ a Gordon O’Connor si otřel malé krůpěje potu na čele.

„No,“ řekl Mike Farell, „to může být nějaká podvědomá reakce na celou situaci, když jsi stále čekal, jestli obraz objevíš… a všechny ty historky k tomu.“

„To jsem si myslel,“ souhlasil Gordon O’Connor, „vzal jsem si prášek pro spaní a dvojitou whisky, A svinul jsem obraz. Jenže jsem se probudil, když byla ještě tma, a nemohl jsem dýchat.“

„V tom případě bych ti poradil ještě jednu whisky,“ reagoval věcně Milce Farell.

„Vzal jsem si dvě dvojité dávky,“ zněla stručná odpověď, „tu druhou potom, když jsem zjistil, že obraz vůbec není svinutý, ale natažený na místě, kam jsem jej předtím svinutý položil. A zdálo se mi, že se Poutník na mne dívá.“

„No,“ připustil druhý z mužů, „to také záleží na tom, kolik sis vždycky té whisky nalil. Já se pamatuji, že jsem jednou vypil na lačno několik skotských s ledem a potom jsem požádal svého strýce o tanec, to se podnes vypráví jako…“

„Podívej se,“ přerušil ho vážně Gordon a poodhrnul límec u košile. Okolo hrdla bylo vidět úzký zarudlý pruh, jakoby na několika místech naběhlý krví, „to jsem objevil ráno po té noci.“

„Gordone,“ řekl přátelsky Mike, „ty prostě potřebuješ uklidnit… tohle všechno může být vyvoláno přecitlivělým nervovým stavem. Něco se ti zdálo pod dojmem toho obrazu a třeba ses sám nějak dotýkal krku… nebo je to vůbec nervová reakce.“

„Nervová reakce,“ řekl odmítavě Gordon, „a jak mi vysvětlíš, že se to opakovalo i druhý den… i ve dne; kdykoliv jsem se přiblížil k obrazu, měl jsem pocit že se ke mně blíží něco neviditelného a dotýká se mě na krku, a tak jsem zamkl ten svitek do kufru a strávil jsem celý večer a noc tam vedle v tančírně, nikomu známému jsem nechtěl volat a vyprávět mu o tom všem, protože by si každý myslel, že jsem blázen. Vrátil jsem se až k ránu, otevřel jsem novou láhev whisky. A potom mě to nutilo, abych se znovu podíval na ten obraz, a tak jsem se na něj díval. Jednu chvíli se mi dokonce zdálo, že Poutník na obraze není, a potom zase, že se dívá na mne místo na toho, kterého má popravit, přitom měl stále ten nepřítomný výraz… prostě nakonec jsem ten svitek zavřel do kufru definitivně… a ty prázdné láhve, ty jsi viděl.“

„Že jsi alespoň nebral telefon? Volal jsem ti.“

„Ani nevím, jestli jsem slyšel zvonění nebo ne,“ řekl rezignovaně Gordon O’Connor.

„No,“ pokračoval mírně Mike, „to už je jedno… Ale co teď chceš dělat? Co by bylo pro tebe nejlepší?“

„Já nevím,“ řekl Gordon O’Connor trochu bázlivě, „já jsem… já si myslím, že je to třeba nesmyslné po tom všem úsilí… ale já se prostě musím té věci zbavit. Mám pocit, jako bych ten svitek získal nějak neregulérně, a musím ho vrátit. Oficiálně to nemohu udělat. Yu-Peng má určité ještě otevřený krám, zavírá až pozdě v noci… kdybychom tam teď zašli, tak bych se vymluvil na něco náhodného, ty bys vzal ten svitek k sobě a nechal jej tam někde mezi tím skladištěm starožitností… to bychom se ještě domluvili. – Mně už nejde o svitek, ani o peníze, o nic. – Nevíš, co pro mne znamenaly poslední dny a noci… už bych to nechtěl prožívat znovu.“

Mike Farell chvíli uvažoval a díval se zpytavě na přítele. Jdeme,“ řekl potom, vstal, svinul svitek, zabalil jej do novin, které se povalovaly na stole, a vzal jej pod paží.

Yu-Pengův obchod si vlastně nezasloužil ani název krám. Bylo to skladiště nejrůznějších starožitností. Velké kamenné sochy se dívaly strnulým pohledem ze všech koutů rozlehlé přizemni místnosti, mezi nimi byly naskládány vyřezávané ozdobné předměty z nejrůznějších zemí Dálného východu. Těžké svícny a tepané mísy se povalovaly na hromadě v jednom rohu a u stropu byly narovnány starobylé hudební nástroje, obrazy malované na plátně i hedvábí. Nad závěsem u vchodu byla připevněna řada malých zvonků, které se rozezvučely, kdykoliv někdo vstoupil do místnosti.

Oba muži se zastavili u vchodu a slyšeli, jak se v horní místnosti ozývají měkké kroky. Yu-Peng sestoupil ze své malé místnůstky, a když poznal jednoho z příchozích, rozzářil se širokým úsměvem, který proměnil jeho tvář v podobu kulatého měsíce se dvěma čárkami oči. Zkřížil na prsou ruce v širokých rukávech volně hedvábné dlouhé blůzy a uklonil se, pokud mohl při své objemně šíři. „O, pan O’Connor, pokorně se omlouvám, že jsem nesešel rychleji, ale naše přísloví říká, že kdo příliš pospíchá, přichází unaven k vzácnému cíli,“ řekl měkkou angličtinou a znovu se uklonil.

„Yu-Pengu, to je můj přítel pan Farell. Jeli jsme náhodou okolo a řekl jsem mu, jestli se chce podívat na nejhorší zboží za nejvyšší ceny, tak aby se tady se mnou zastavil,“ oznámil Gordon O’Connor způsobem, kterým obvykle mluvil s Yu-Pengem.

Yu-Pengův obličej se rozzářil ještě víc, jako by vítal dobrý žert. „Je to pro mne velká čest, můj obchod má jistě daleko k dokonalosti, ale často se stává, že i před chudou rybářovou chýší na břehu řeky se najde zlatonosný písek. Dostal jsem právě nové zboží, hlavně porcelán. Je lehký jako paví pera…“

„Já vím,“ přerušil Gordon O’Connor Yu-Penga, „lehký jako paví pera a křehký jako krůpěj rosy na pavoučí síti. To už jsem od vás slyšel mockrát. Jistě bych ten porcelán dostal jinde za polovinu, ale na něco se u vás nahoře podívám a pan Farell se poohlédne tady dole, jestli by něco náhodou nenašel mezi tou sbírkou veteše,“ pokynul Farellovi rukou a zamířil k dřevěným schůdkům, následován uklánějícím a kolébajícím se Yu-Pengem. Posadil se v malé místnůstce v prvním patře na jeden z měkkých, brokátem zdobených polštářů a pozoroval nesoustředěně Yu-Penga, který snášel na malý stolek miniaturní porcelánově šálky, figurky i větší mísy.

„Poslyšte, Yu-Pengu,“ řekl, „pamatujete si, jak jsem posledně od vás koupil nějaké věci, také pár svitků na hedvábí a na bambusu… odkud to ten váš překupník získal?“

„O ano, pamatuji se, dobře se pamatuji,“ odpověděl tlustý Yu-Peng, „ovšem, pokud jde o dodavatele,“ připojil zdvořile a omluvně, „existuje určitá dohoda o oboustranné diskrétnosti o původu některých předmětů. Cesta řeky od pramene k moři je zlacena sluncem, ale někdy také zahalena závojem mlhy… Je mi velmi lito… a pokorně se omlouvám. A v tomto případě mě obzvláště mrzí, že nemohu podat zprávu, protože jsem se musel s dodavatelem, o němž hovoříme, rozloučit. Byl nalezen mrtev krátce po tom, když opustil můj skromný obchod, a jeho průvodce, který by snad mohl přispět k objasnění případu, nebyl od tě doby nalezen.“

„On zde s někým byl?“ zeptal se Gordon O’Connor.

„Ne zde u mne, ale viděl jsem, ovšem jen zcela nejasně, jak se někdo připojil k mému dodavateli, když odešel. Bylo již pozdě večer a viděl jsem z okna jen nezřetelně. Patrně to byl někdo z hor, vypadal špatně živený, jako obvykle většina lidí z té oblasti. Je to pro ně dlouhá cesta až sem do města. Ovšem oni často přinášejí na prodej ty nejzajímavější předměty.“

„Yu-Pengu,“ otázal se pozorně Gordon O’Connor, „ten váš překupník byl… zavražděn?“

Yu-Peng smutně přikývl. „Je osudem lidí, že ne všichni odcházejí do jiného světa obklopeni mírem a úsměvy svých blízkých, s pohledem upřeným na obraz předků.“

„Yu-Pengu,“ řekl Gordon O’Connor netrpělivě, „jak byl zavražděn? Nebyl náhodou…“ nedokončil větu, protože dole se ozvalo docela slabé zacinknutí zvonečku, který se rozezvučel vždy, když někdo vstoupil, a potom zazněl úzkostlivý a zoufalý výkřik, který se přitlumil do zachroptění. Gordon O’Connor vyskočil a vrhl se ke schodům do dolní místnosti, a ještě dřív; než seběhl dolů, zazdálo se mu, že ucítil podivnou vůni bylin.

25. Krev

Henry Slesar

Vernon Wedge nechtěl toho starého muže vůbec přijmout. Olga, Wedgova sekretářka, se k starému Bleskerovi chovala ledově chladně, jeho se to však nijak nedotklo a klidně si seděl v advokátově čekárně. Strnule vzpřímeně, zchromlé prsty sepjaté a s bledým obličejem, z něhož přímo vyzařovala zarputilá odhodlanost – tak tu seděl. Vernon Wedge musel nakonec kapitulovat.

„Tak se posaďte, pane Bleskere,“ řekl unaveně a ukázal mu na kožené křeslo v kanceláři. „Vím, co vás ke mně přivádí. Telefon u mě zvonil celé dopoledne. Čtyři redakce, jeden vychovatel mládeže a jeden dobročinný ústav. Zdá se, že máte k dispozici celou organizaci přímluvců, že?“

Starý muž vypadal trochu zmateně. „Prosím pěkně,“ vyrazil ze sebe za chvílí, „přicházím jenom kvůli svému chlapci…“

„Ano, ano. Však čtu noviny. A domnívám se že jste přesvědčen o tom, že váš hoch je nevinen, viďte?“

„Je nevinen.“

„Přirozeně. Jste přece jeho otec. Už jste a ním mluvil, od té doby, co se to stalo?“

„Dneska ráno jsem byl ve věznici. Nezacházejí s ním dobře. Je celý hubený.“

Pane Bleskere, vždyť je ve vězení teprve pár dní. Nevěřím, že by ho tam nechali vyhladovět. Poslyšte,“ Vernonův hlas byl už trochu podrážděný, „váš syn je obžalován, že probodl jednoho mládence venku na ulici. To se skutečně stalo. Víte, kolik lidí bylo svědkem toho činu? A víte vůbec, jaký průkazný materiál má prokurátor?“

„Vím jenom, že je můj chlapec nevinen,“ odpověděl starý muž. „A to vím naprosto přesné. Benjy je hodný, spořádaný chlapec.“

„Zajisté.“ Vernon svraštil čelo. „Jsou to vesměs hodní chlapci – než upadnou do špatné společnosti, než se přípoji k darebákům, kteří se ve dne v noci flákají po ulicích. Pak se ti hodni chlapci změní. Zas už začínal mít zlost a zvýšil hlas. „Pane Bleskere, vašemu synovi přidělí nějakého obhájce. Mě nepotřebujete.“

„Mám peníze,“ zašeptal stařec. „Všichni jsme je dali dohromady, celá rodina. A když to bude muset být, prodám svůj velký náklaďák. Mohu zaplatit tolik, kolik budete požadovat, pane Wedge.“

„Nejde tu o peníze…“

„O co tedy jde? O to, jestli je vinen či není? Vy už jste si zřejmě udělal svůj názor, pane Wedge! Četl jste noviny a nechal jste se ovlivnit.“

Vernon proti těmto slovům nic nenamítal. Blížila se vlastně pravdě. Skutečné si vytvořil závěr o tomto případě podle zpráv, které o tom četl v novinách. Jeho závěr byl, že ten mládenec nepřichází v úvahu jako jeho mandant. Ne, nechce ztratit svou dobrou pověst, jméno, které si vytvořit. Bylo toho ažaž, když prohrál minulý proces. Každý obhájce má právo na to, občas něco prohrát, ale hned dva procesy za sebou? Ne.

„Pane Bleskere,“ začal netrpělivě. „Prozradil byste ml laskavě, proč jste ke mně přišel? Proč jste si vybral zrovna mě?“

„Poněvadž jsem slyšel, že jste výtečný obhájce.“

„Víte, jak dopadl můj poslední proces?“

Stery muž zůstal neoblomný. „Slyšel jsem, že jste výborný obhájce, pane Wedge.“

„Vy jste vyprávěl všem novinářům ve městě, že máte v úmyslu svěřit mi ten případ. Je vám jasné, že jste mě těmito řečmi přivedl do hodně trapné situace. A sebe konec konců také. Jen si představte, že já odmítnu ten případ převzít. Nemyslíte, že to pak bude vypadat tak, jako bych byl toho názoru, že váš syn je vinen a že proto považuji celý ten případ za naprosto beznadějný?“

„Nemyslel jsem si při tom nic zlého,“ řekl starý muž chvějícím se hlasem. „Chtěl jsem jen to nejlepší pro Benjyho.“ Starochovi bylo skoro do pláče. „Prosím, moc vás prosím, pane Wedge, neposílejte mě pryč.“

Vernon viděl, že to nemá smyslu tomu starému muži něco rozmlouvat. A vlastně od začátku tušil, jak tahle rozmluva dopadne. Jeho hlas zněl teď už příjemněji, když řekl:

„Netvrdil jsem, pane Bleskere, že je váš syn vinen. Mohu jenom říct, že v tom – jak se říká – lítá až po uši. A je to výjimečně těžký případ.“

Starý muž čekal nepohnutě.

„No tak dobrá,“ povzdychl si Vernon. „Rozmyslím si to ještě.“

* * *

V policejním protokolu bylo uvedeno, že Benjy Bleskerovi je 17 let. Ale vypadal ještě mlaději. Strach, který mu koukal z oči, změnil jeho tvář v jakousi vystrašenou dětskou grimasu. Vernon se tím však nedal nijak ovlivnit. Až příliš často vidět surové, bezohledné vrahy s nevinnou dětskou tvářičkou.

Cela, v níž byl mladík zavřen, byla světlá a čistá, a na hochovi nebyly vidět žádné stopy nějakého násilí nebo dokonce týrání. Seděl na kraji své pryčny a neklidně si mnul ruce. Jakmile se Vernon posadil, prosil ho chlapec o cigaretu.

Vernon váhal, pak pokrčil rameny a vyndal balíček. „No, proč ne?“ Řekl. „Když jste dost starý na to, abyste seděl tady…“

Benjy si zapálil cigaretu. V jeho tváři se najednou objevily rysy mužné tvrdostí. „Vy jste ten advokát, kterého najmul můj starý pán?“

„Ano. Jmenuji se Vernon Wedge.“

„Kdy mě tady odtud pustí?“

„Rozhodně ne před procesem. Chtěli jsme zaplatit kauci, ale bylo to zamítnuto.“

„A kdy je proces?“

„Jen žádný přehnaný chvat,“ zabručel Vernon. „Budeme potřebovat každou minutu. Nemyslete si, že je to nějaký snadný případ.“

Benjy se pohodlně uvelebil na pryčně. „Já toho kluka neprobodl,“ řekl klidně. „S celou tou věci nemám vůbec nic společného.“

Vernon zabručel něco nesrozumitelného a vytáhl z aktovky arch papíru, na kterém si udělal poznámky.

„Přiznal jste se, že jste znal Kennyho Tarchera?“

„Samozřejmě, že jsem ho znal. Vždyť jsme spolu chodili do jedné třídy.“

„Slyšel jsem,“ pokračoval Vernon v otázkách, „že Kenny patřil k jakési bandě, která si říkala ESA. Byl jste snad taky členem téhle bandy?“

„U takového spolku?“ Benjy se pohrdlivě ušklíbl a vyfoukl kouř. „Patřil jsem k BARONŮM. A Baroni nechtěli mít nic společného s takovými flákači. Víte, koho ti si berou do party? Spoustu takových…“

„To není momentálně důležité,“ přerušil ho Vernon. „O tom se můžeme bavit později. Tak vy jste byl Baron a Kenny Eso, a to z vás dělalo hned od začátku jaksi nepřátele.

V minulém měsíci jste se s ním porval a prý vám ten Kenny Tarcher pořádně namlátil. Nepokoušejte se to zapírat.“

Benjyho rty se začaly chvět. „Poslyšte, pane Wedge. Naše parta taková není. Vy přece znáte pana Knappa…“

„Toho vychovatele mládeže? Právě jsem byl u něho.“

„Tak ten vám může o Baronech vyprávět. Pane Wedge, my nejsme žádní gauneři a flákáči. Máme své družstvo pro košíkovou i pro jiné sporty.“

Vernon potlačil úsměv. „A proč s sebou nosíte nůž, Benjy?“

„Není to ten pérový, sklapovací, pane Wedge. Je to docela obyčejná kudla, kterou mají skauti, Myslím, že se tyhle nože prodávají všude. Potřebuju ho na řezání dřeva a tak.“

„Na řezání?“ Vernonovi bylo zatěžko potlačit ironický tón. A Benjyho oči se zaleskly vztekem. „Kruci – na čí straně vlastně stojíte? Já jsem Kennyho nezabil. To udělal někdo jiný. Přísahám vám, že jsem ho nezabil.“

„Jen klid, hochu. Já tady na vás nevznáším žádnou žalobu. To přenechám soudu. Teď mi, prosím, klidně naslouchejte. Budu vám celý ten případ vyprávět – tak, jak jsem ho styšel na policii. A vy mi pak povíte, co nesouhlasí se skutečností. Ale musíte mi říct všechno, a úplnou pravdu!“

Benjy polkl. Pak přikývl.

„Stalo se to 21. června, 10 minut před půlnocí,“ začal Vernon a upřeně pozoroval chlapcovu tvář. „Vy a ještě dva chlapci jste šli Thurmondovou ulici dolů. Vyšli jste z kina. Kenny Tarcher vyšel z domu na rohu Thurmondovy ulice a Avenue C. Museli jste se potkat. Došlo k hádce. A vy a vaši dva přátelé jste odtud náhle utekli. Kenny padl k zemi a pokoušel se doplazit k svému domu. Před domem na schodech seděli dva lidé. Viděli Kennyho umírat. Ležel přímo u jejich nohou. V jeho žaludku byla hluboká bodná rána.“

Benjy vypadal, jako když je mu špatně.

„O deset minut později vás policie zatkla v krámu vašeho otce v Chester Street. Nůž byl stále ještě ve vaší kapse.“ Vernon se odmlčel.

„Neprobodl jsem ho,“ tvrdil chlapec zarputile. „Všechno ostatní souhlasí. Ale já nevím, kdo Kennyho zabil.“

„Kdo byli ti dva chlapci, kteří byli s vámi?“

„Nikdy předtím jsem je neviděl. Setkal jsem se s nimi v kině.“

„Prosím vás – tohle mi nenamlouvejte.“

„Tak co, k čertu, chcete ode mne vědět?“ vykřikl Benjy vztekle. „Říkám vám přece, že jsem ty dva kluky neznal a neznám. Jeden z nich to musel udělat. Já to nebyl. Když jsem spatřil, že je Kenny zraněn, utíkal jsem odtud. A to je všecko…“

„Měl jste nůž…“

„Ale nepoužil jsem ho.“

„Nůž je důkazem číslo 1,“ vysvětloval obhájce. „To přece víte, že ano? Svědek viděl, že jste nůž držel v ruce…“

„Nechte mě být. Vůbec jste nepřišel proto, abyste mi pomohl.“

Vernon vstal.

„Ale ano, Benjy. Je jenom jedna cesta, jak vám pomoci. Musíte přiznat vinu.“

„Co?“

„Chtěl bych, abyste přiznal svou vinu. Věřte mi, to je to jediné a rozumné v tomto případě. Přenecháte-li porotcům, aby rozhodli o vaší vině, pak vám garantuji, že do konce svého života neopustíte zdi této věznice. Jestliže však sám přiznáte vinu, pak dostanete přinejhorším 20 let. Není to tak hrozné, jak to zní. Už po pěti letech – budete-li se ve vězeni dobře chovat – můžete být propuštěn na zkušební lhůtu.“

„Ne, to neudělám,“ křičel Benjy. „Jsem nevinen. Nebudu sedět za něco, co jsem vůbec neudělal.“

„Proč mě nechcete poslechnout? Je to opravdu jedině rozumná věc.“

„Já to nebyl! Já to neudělal!“

Vernon si povzdechl. Tvářil se dost nešťastně a položil chlapci ruku na rameno.

„Poslechněte mě přece,“ řekl skoro něžně. „Chci vám opravdu pomoct, synu můj.“

Chvíli seděl Benjy bez hnutí. Pak setřásl ruku svého obhájce a pohrdavě mu řekl:

„Nejsem váš syn. Mám svého otce!“

* * *

Jaký táta takový syn, pomyslel si Vernon hořce, když se zadíval na trucovitý vyraz v tváři starého Bleskera na jeho tvrdé oči. Přitom byl Vernon přesvědčen, že v jádru je Blesker jistě přátelský a přístupný. Kdyby to okolnosti dovolily, ukázal by se jistě na jeho tváři i úsměv a možná že by vyprávěl i anekdoty. Ale teď, kdy mu advokát radil, co se mu nelíbilo, byl tvrdohlavý jako malé dítě.

„Musíte přivést syna k rozumu,“ vysvětloval Vernon. „On neví, co je pro něj nejlepší. Přizná-li se k zabití, soudce bude určitě shovívavý.“

„Ale chlapec půjde do žaláře. Za něco, co vůbec neudělal – že je to tak?“

„Vy jste jeho otec, pane Bleskere. Vy přehlížíte průkazná fakta, důkazy.“

„Důkazy jsou falešné!“ Blesker bouchl pěstí do svého kolena. A když se pak podíval na obhájce, byl v jeho očích zcela jiný výraz. „Teď mi, prosím, něco řekněte, pane Wedge…“

„A copak?“

„Vy nerad prohráváte procesy, viďte? Aspoň se to o vás říká.“

„No, a to je špatné?“

„Když můj syn dozná vinu, pak vy nic neztratíte. I nadále si zachováte pověst výtečného obhájce. Je to tak?“

„Myslíte, že to je jediný důvod, proč chci, aby přiznal vinu?“

Blesker pokrčil rameny. „Já se jenom ptám, pane Wedge. Paragrafům já nerozumím.“

Vernon chvíli bez hnuti seděl a mlčky pozoroval starce, v jehož očích četl zklamání, výčitky a skoro zoufalství.

„Tak dobrá,“ zabručel posléze. „Budu hájit jeho nevinu a udělám všechno, co je v mých silách, abych o tom přesvědčil všechny porotce.“

Blesker se na něho pátravě zadíval. A zdálo se, že je spokojen a tím, co vyčetl z očí advokáta Wedgeho.

* * *

Když Vernon v první den procesu vstoupil do soudní síně, měl pocit, jako by mu na duši leželo několik centů těžké břímě. K jeho překvapení však proběhlo tento den všechno celkem bez nesnázi. Soudu předsedal soudce Angus Dwight. Ačkoli dělal dojem stále rozzlobeného člověka, Vernon o něm věděl, že tento pan soudce má vyhraněný cit pro spravedlnost a že je v hloubi svého srdce dost sentimentální. Wickers, prokurátor, byl zlatovlasý Adonis s divadelním vystupováním, ale velice bystrý; byl to muž, který se líbil ženám. Naštěstí tu byli jako porotci téměř výhradně muži, jen dvě dámy seděly mezi nimi, už hodné letité, takže ženskou koketérii měly obě už dávno za sebou. Za svou vzletnou a poněkud výsměšnou zahajovací řeč si Wickers vysloužit soudcovo napomenuti; Angus Dwight mu připomněl vážnost situace a význam tohoto procesu. Vernonovy naděje poněkud stouply.

Jenže takhle poněkud příznivě vyzněl jenom ten první den. Hned odpoledne následujícího dne pozval Wickers jako svědka muže, který se jmenoval Sol Dankers.

„Pane Dankersi,“ začal státní zástupce klidně, „vy jste pozoroval, jak byl Kenneth Tarcher zabit, že ano?“

„Ano,“ potvrdil Dankers. Dýchal přerývaně. Na jeho červeném nose seděly brýle s tlustými skly. „Seděl jsem na schůdcích u domu, když ti kluci zrovna běželi kolem, srazili se s tím jedním, začali se šťouchat a strkat. A než jsem se nadál, jeden z nich se zhroutil a padl na zem. Byl zalitý krví. Přímo u mých nohou zemřel. Moje žena to taky viděla. Celou hodinu jsem na to spotřeboval, než jsem si očistil boty od krve.“

„To je všechno, co jste viděl?“

„Ne, pane. Viděl jsem taky tamhle toho chlapce, jak držel v ruce nůž, když odtud utíkal.“

Pak přišel na řadu Vernon.

„Pane Dankersi, souhlasí to, že máte špatný zrak?“

„Ano, to se dá říct. Je mi teď dvaašedesát, můj milý. Počkejte, až vy budete mít ta léta.“

Za svá slova si vysloužil tichý smích publika, ale také upozornění přísného soudce.

„Byla skoro půlnoc. A ta ulice není příliš dobře osvětlena. Ale vy jste přece jen viděl nůž.“ Ukázal na stůl, kde ležel důkaz číslo 1. „Viděl jste t e n h l e nůž v ruce Benjyho Bleskera?“

„No – blýskalo se to, jestli víte, co tím chci říct. Ale upřímně řečeno, vůbec bych si toho nevšiml, kdyby byla moje žena neřekla: „Hele, ten kluk támhle! Má v ruce nůž!“

Diváci si vzrušené šeptali. Vernon svraštil čelo. Denkersova výpověď mohla být hodnocena pouze jako výpověď podle doslechu. Nejraději by byl podat protest. Ale upustil od toho, protože tato výpověď dostatečně uškodila žalobě.

Pak přišla vypovídat jako svědkyně paní Dankersová. Důrazně připomněla, že má oči v pořádku a že nůž skutečně viděla. S nejosudnější výpovědí však přišel třetí svědek. Byl to Marty Knapp, obětavý vychovatel mládeže, který působil právě v těch končinách, kde Bleskerovi bydleli.

„Ne, Benjy není špatný chlapec,“ řekl namyšleně. „Je však prchlivý, snadno vznětlivý. A Kennymu Tarcherovi nikdy neodpustil, že byl od něho tak bit.

„Pak by tedy – podle vašeho mínění – ono bodnutí nožem mohlo být aktem msty,“ prohlásil s výrazem triumfu Wickers. „Nikoli nějaká rvačka, která nebyla plánována, nýbrž chladnokrevná, promyšlená…“

Vernon vyskočit s hlasitě protestoval. Soudce Dwight se okamžitě postavil na jeho stranu, ovšem ta nedokončená věta přece jen silně zapůsobila na všechny porotce. Když se Vernon posadil, připadal si velmi osamělý a jakoby ztracený. A pohled na Benjyho mu prozrazoval, že se chlapec cítil asi stejně jako on.

V předvečer čtvrtého dne procesu navštívil Vernon chlapce v žaláři. „Tak co tomu říkáte, Benjy?“ klidně se ho zeptal. Sám teď vidíte, jak to dopadá. Snažím se využit všech triků, které jsou povoleny, ale nic to nepomáhá.“

„Namáhejte se ještě víc, vyjel si na něho Benjy.

„Kdybych věděl, jak se dělají zázraky, hned bych jeden udělal. V tomto státě sice nevěší mladistvé zrovna rádi, ale už se také stalo…

„Věšet!“ vykřikl mladík jako zběsilý. „Vy jste se zbláznil!“

„I když vás odsoudí k doživotí – víte, co co znamená? Budete-li mít štěstí, budete pro dobré chování propuštěn za dvacet let na svobodu? To vám bude sedmatřicet let, muž středního věku…“

Po Benjyho tváři tekly slzy. To bylo první znamení, že tvrdohlavý postoj začíná končit, a obhájce této slabosti okamžitě využil.

„Přiznejte svou vinu,“ řekl vážné. „Přiznejte svou vinu, Benjy. Ještě není pozdě.

Mladík prudce vztyčil hlavu.

„Ne!“ křičel. „Já to neudělal!“

* * *

Čtvrtý den procesu byl nejhorší. Vernon napadal bez slitováni všechny prokurátorovy svědky. Dankerse označil jako krátkozrakého, opilého lháře. Paní Dankersovou zas donutil, že se přiznala, že nenáviděla všechny děti se sousedství, zejména Barony. Knappa zase nutil, aby opakoval celé historie o Benjyho dobrém chování, o jeho upřímnosti a poctivosti. Při těchto výsleších však porotci netrpělivě poposedávali na lavicích, znudění, podráždění a zřejmě nijak nedojati výpověďmi o chlapcově povaze; byli jako posedlí po faktech spáchaného zločinu, jako by chtěli slyšet jen o krvi.

Wickers jim dopřával, co chtěli slyšet. Wickers jim dopřál to potěšení s požitek, aby mohli pěkně po pořádku, krok za krokem prožívat celý ten krvavý čin. Wickers takříkajíc „krvácel“ za ně. Všelijak se kroutil a jakoby v bolestech tiskl ruku na svůj žaludek. Přivlekl jako svědkyni dokonce i politováníhodnou matku zabitého. Deset minut ji tam nechal plakat a naříkat, až konečně toho měl dost i soudce Dwight. Matčin nářek však zapůsobil. Vernon, který měl mnohaleté zkušenosti s mentalitou porotců, věděl, že tohle na ně zapůsobilo.

Proces byl už skoro ukončen. Wickers šermoval nožem Benjymu pod nosem a stále ho nutil, aby opakoval, že nůž patří skutečně jemu, že ho nosil stále u sebe, že ho měl v kapse – ba dokonce snad i v ruce, když byl Kenny Tarcher probodnut. A to bylo Wickersovo finále. Posadil se. Případ je pro pana prokurátora a pro soud zcela jasný.

Ještě den a pak bude vynesen rozsudek.

* * *

Byl konec týdne, soud musel počkat do pondělka. Vernon Wedge přemýšlel. Celý konec týdne přemýšlel o Bleskerově případu.

Ano, byla to vlna starého Bleskera, přemítal pln hořkostí. Starý Blesker byl příčinou všech těžkostí. Jeho důvěra v Benjyho, to byla nepřekonatelná, zatvrzelá víra fanatika. I kdyby ten chlapec byl vinen, nepřiznal by pravdu proto, poněvadž by měl strach, že připravit svému otci bolest a zklamání.

„Komické na celé věci je to,“ vyprávěl Olze, své sekretářce, „že kdybych byl porotce, nevěděl bych, mám-li hlasovat pro vinu či nevinu.“

„Nevypadáte dobře,“ podotkla Olga a mateřskou starostlivostí. „Jste celý pobledlý. Až proces skončí, měl byste zajít k lékaři.“

A tu mu najednou bleskl hlavou nápad. Zadíval se takovým podivným pohledem na sekretářku a vstal.

„To opravdu není špatný nápad, věříte? Snad bych měl skutečné vyhledat lékaře. Vzpomínáte si na doktora Hagertyho?“

„Ne.“

„Ale ano, jen si vzpomeňte. Případ Hofstrawa. Bylo to v roce 1958.“

„Já přece nemíním takového lékaře! Myslela jsem, abyste vyhledal dobrého praktického lékaře.“

„Jdu teď pryč,“ sděloval Vernon rychle. „Kdybyste mě potřebovala, zavolejte do Duganovy nemocnice, budu tam. Ale volejte jen, kdyby bylo něco opravdu naléhavého.“

Doktora Hagertyho vyhledal v laboratoři nemocnice. Olga měla samozřejmě pravdu: Hagerty nebyl praktickým lékařem, který prohlíží člověka pomoci stetoskopu. Byl to víc biochemik než lékař. Znal však to, co Vernon potřeboval.

Hagerty byl bělovlasý muž s ohnutými zády, což byl zřejmé následek neustálého vysedávání nad mikroskopem. Ukázalo se, že o Bleskerově procesu nic nevěděl. Vernon ho stručně zasvětil do celého případu a hned pak začal mluvit o krvi.

„Myslíte, že vůbec neudělali benzidinový test?“ zeptal se rychle Hagerty. „Cožpak se nezjišťovaly stopy na vražedné zbrani?“

„Ale ano,“ musel přiznat Vernon. „Jenže zkoušky byly negativní. Na noži nenašli žádné stopy po krvi. Byl úplně čistý. Prokuratura tvrdí, že stopy byly smyty. Až dosud se o tom při procesu nemluvilo. Jednou jsem však od vás slyšel, že existuje mnohem citlivější test…“

„Ano, to souhlasí,“ potvrdil Hagerty. „Zdejší policie se stále drží benzidinového testu, ale je ještě jiný. Podle mého mínění je mnohem lepši a jistější, ale dělá se málokdy. Je to takzvaný fenolftaleinový test. Za určitých okolností by to mohlo být právě to, co hledáte. Záleží při tom hlavně na tomhle: zaprvé na kvalitě kovu, z něhož je vyrobeno želízko nože. Ale i kdyby byl kov tak pórovitý, že by v jeho párech uvízly mikroskopicky nepatrné částečky krve, bylo by nemožné zjistit, komu krev patří. Jestliže se ten mladík například někdy řízl do prstu, nebo…“

„Co musíme teď udělat?“ přerušit ho vzrušeně Vernon.

„Přineste mi ten nůž.“

„Vyloučeno. V této chvíli leží u soudu jako důkaz číslo 1.“

„Tak se postarejte o to, abyste mi přinesl aspoň půl tuctu stejných nožů.“ Celé sobotní odpoledne běhal advokát po městě a sháněl stejné nože, jako byl nůž Benjyho Bleskera. Dobře si ho zapamatoval. Nezapomněl ani na jediné škrábnutí, které bylo na rukojeti toho nože, a dokonce si vzpomněl i na písmena, která byla vyryta na želízku: B. L. CO. USA.

Po dlouhém hledání našel konečně takové nože v jakémsi malém krámku, který byl jen o.několik ulic od místa, kde zemřel Kenny Tarcher. V krámku měli těch nožů ještě pět a Vernon je všechny koupil.

Odpoledne musel dvě hodiny čekat, než se Hagerty objevil. Když konečně přišel bělovlasý lékař do laboratoře, ani se neomluvil.

„Mám roztok hotový,“ řek! lékař krátce a věcně. „Jste si jist, že tyto nože jsou naprosto stejné jako onen nůž?“

„Naprosto.“

Hagerty přejel prstem po želízku jednoho z pěti nožů. Pak vyndal ze skříně lahvičku plnou krve a želízko tam namočil. Potom nůž měkkým hadříkem očistil, vyleštil a tužkou udělal na rukojeti malé znaménko.

„V pořádku?“ zeptal se s ukázal nůž Vernonovi.

„Čistý jako sklo.“

Hagerty položil těch pět nožů vedle džbánu naplněného jakousi tekutinou. Vernon mu pomohl otevřít všechny nože a tak bylo všechno připraveno k pokusu.

„Důkladně je zamíchejte,“ poručil Hagerty. „Je to úplně jako kouzelnický trik. Vy je zamícháte a já najdu ten pravý.“

Vernon zamíchal nože. Hagerty pak ponořoval jeden za druhým do kalné tekutiny.

Když tam namočil třetí, zbarvila se tekutina do růžova. Byl to nůž, který měl znaménko na rukojeti.

„Funguje to,“ vykřikl Vernon skoro bez dechu. „Opravdu to funguje.“

„Kov je hodně pórovitý. I kdyby třeba před lety byla na želízku krev, dalo by se to tímto testem dokázat.“

„Děkuji vám,“ řekl Vernon. „Zachránil jste mi život, doktore.“

„Vám?“ otázal se suše Hagerty.

Když Vernon vstoupil do Benjyho cely, chlapec byl úplně ponořen do četby nějakého levného magazínu.

„Dobře mě teď poslouchejte, začal Vernon příkře. „Něco mě napadlo, co by vám možná pomohlo zachránit život. Ale musím se od vás dozvědět pravdu.“

„Všechno jsem vám pověděl.“

„Existuje test, vysvětloval obhájce, „jehož pomocí lze zjistit, jestli na vašem noži byla někdy krev.“

„No a?“

„V pondělí budu žádat, aby ten test byl proveden před očima porotců. Dopadne-li test negativně, budou všichni vědět, že jste Kennyho Tarchera nezabil.“

„Já těmhle věcem nerozumím.“

„Já vás neprosil o to, abyste tomu rozuměl,“ přerušil ho ostře Vernon. „Jestliže jste toho mládence probodl, pak se chemický roztok zbarvi růžově, a vy se potom můžete na zatraceně dlouho rozloučit se svobodou. Ba, co je horšího – jestliže jste se tím nožem řízl někdy třeba do prstu, zbarví se roztok rovněž růžově. A proto bych chtěl, abyste mi řekl: byl ten váš nůž někdy vůbec potřísněn krví?“

„Přece jsem vám řekl, že jsem ho neprobodl!“

„Vy idiote!“ křičel Vernon. „Copak jste nerozuměl mě otázce? Bylo želízko vašeho nože někdy potřísněno krví, to je jedno za jakých okolností?“

„Ne. Nůž byl úplně nový. Nikdy jsem s ním nikoho nepobodal, ani jsem se neřízl.“

„Jste si tím jist? Naprosto jist?“

„No samozřejmě.“

„Je to vědecká zkouška, chlapče. Nemyslete si, že před takovým vědeckým vyšetřením lze něco zatajit!“

„Řekl jsem vám už, že na noži nikdy nebyla krev.“

Vernon Wedge si vzdychl a vstal.

„V pořádku, Benjy. Uvidíme, jestli to souhlasí. A Bůh vám pomoz, jestli jste mě obelhal.“

* * *

V pondělí zaujal Wickers svou naučenou pózu, aby přednesl závěrečnou řeč. Jeho tvář byla bez výrazu, ale na celém jeho počínání byla patrna jistota a spokojenost. Vernon pozoroval prázdně tváře porotců, kteří trpělivě čekali na poslední dějství této tragédie. Byli zřejmě již rozhodnuti, ale kdyby některý. z nich přece jen váhal, měl ho právě závěrečný prokurátorův projev přesvědčit. Jenže Vernon nebyl ochoten nechat to dojít tak daleko.

Vstal a obrátil se na soudce Dwighta.

„Vážený soude, koncem týdne jsem znovu o celém případu přemýšlel a přišel jsem na myšlenku, která by – podle mého názoru – mohla mít pro celý případ rozhodující význam. Prosím proto slavný soud, aby mi povolil předložit další průkazný materiál.“

„Protestuji,“ ozval se energicky Wickers. „Obhajoba měla dostatek času, aby sebrala a předložila všechen materiál. Považuji návrh pana obhájce za pouhou zdržovací taktiku.“

Vernon udělal zoufalý, zničený obličej, ale to bylo jen takové divadlo. Soudce Dwight na něho kývl.

„O jaké důkazy jde, pane Wedge?“

„Jde o chemický pokus, pane soudce,“ řekl Vernon. „Podle mého mínění tento pokus jasně prokáže, je-li či není-li můj mandant vinen. Jestliže však slavný soud…“

„Dobrá, pane Wedge. Pokračujte.“

Rychlými pohyby odemkl Vernon zámky malého černého kufříku, který ležet na stole před ním. Vyndal a kufříku džbán a sejmul z něho víko. Pak odnesl džbán s kalnou tekutinou ke stolu, na němž ležel mimo jiné i důkaz č. 1, Benjyho nůž.

„Co je to?“ zeptal se soudce Dwight.

„Toto, pane soudce, je chemický roztok, který odhalí stopy krve na noži.“

Ozval se vzrušený šum v soudní síni. Prokurátor se radil se svými lidmi.

Vernon se obrátil k porotcům.

„Dámy a pánové. Důkazem č. 1 v tomto procesu je nůž, jimž byl Kenneth Tarcher údajně zabit. Je to nůž, který byl v noci, kdy k zločinu došlo, nalezen u Bleskera, a bylo zjištěno, že je to jeho majetek. Po celou dobu tohoto procesu zde však nebyla slyšet jediná výpověď, která by se zabývala jedním z nejdůležitějších faktorů: totiž krví.“

Vzal se stolu nůž a otevřel jeho želízko.

„Tento nůž,“ zvolal a zvedl ho do výšky. „Dobře se na něj podívejte. Od chvíle, kdy byl můj mandant zatčen, je nůž v rukou soudu. A přesto nám loto lesklé kovové želízko může vyprávět o vině či nevině mladého člověka. Neboť – a to ví každý biochemik – existuje neomylný test, jehož pomoct lze zjistit, zda želízko nože z takovéhoto pórovitého kovu bylo kdy – v ů b e c potřísněno krví.“

Držel nůž nad džbánem.

„Dámy a pánové, nyní s konečnou platností zjistím, zda jsem obhajoval chlapce, který byl neprávem nařčen z vraždy, anebo prolhaného vraha. Ponořím želízko nože do této tekutiny. Zbarvi-li se chemický roztok růžově, pak musíte mého mandanta potrestat za jeho vinu. Zůstane-li tekutina stejná, jako je teď, pak musíte dát průchod spravedlnosti a vrátit chlapci svobodu.“

Pomaloučku přibližoval želízko nože k tekutině.

„Pane soudce!“

Wickers vyskočil a Vernon zastavil svůj pohyb.

„Pane soudce! Protestuji! Protestuji!“

„Ale – pane Wickersi?“

Wickersovy oči byly plny vzteku. „Pan obhájce nedodržuje řád. Policejní laboratoř už udělala benzidinový test a nezjistila na želízku nože žádné stopy krve. Připouštíme, že nůž byl vyčištěn…“

„Pane soudce,“ přerušil Vernon Wickerse, „citlivost tohoto chemického roztoku daleko převýší benzidinový test…“

„Tento pokus je bezvýznamný a nepřípustný!“ Wickersovi skoro přeskakoval hlas. Teď se obrátil přímo k porotcům. „Ani jednou za celé přelíčení prokuratura nepopírala, že na noži Benjyho Bleskera n e b y l y nalezeny žádné krvavě skvrny. Každý test, který tohle znovu potvrdí, je zcela přebytečný. Je to fraška, která má zmást členy poroty. Žádám okamžitě přerušení tohoto pokusu.“

Chvíli bylo napjaté ticho. Vernon se díval na soudce. A čekal.

Dwight sepjal ruce.

„Obávám se, pane Wedge, že nemáte patřičné předpoklady k tomu, abyste tu mohl vystupovat jako soudní znalec. A také jak právě vysvětlil pan Wickers – každý test, který by stávající fakta jen potvrdil, je zcela zbytečný a nemůže být tudíž připuštěn jako dodatečný průkazný materiál. Z těchto důvodů musí být protestu pana prokurátora vyhověno.“

„Ale, pane soudce…“

„Protestu se vyhovuje,“ řekl soudce Dwight vážně. „Pokus zde předvést nemůžete, pane Wedge.“

Obhájcova řeč byla nejkratší, jakou kdy Wedge pronesl.

* * *

„Věřím, že Benjamin Blesker je nevinen,“ začal unaveně. „Věřím tomu na základě pokusu, který mi nebylo dovoleno provést. Tento chlapec věděl, že výsledek tohoto pokusu přinese rozhodnutí o jeho životě či smrti, a přesto mě žádal, abych pokus provedl. Viník by tohle nikdy nepřipustil. Nevinný člověk však na něm trvá.“

Porotci se radili ani ne hodinu. Když se vrátili do soudní sině, osvobodili Benjamina Bleskera.

* * *

Vernonovi bylo povoleno pohovořit si ve vedlejší místnosti se svým mandantem. Nebyla to žádná oslava vítězství. Chlapec byl vyděšený, a výraz štěstí na tváři starého Bleskera působil spíš smutně a ustaraně. Když obhájce vstoupil, stařec potácivě vstal a podával mu ruku.

„Bůh vám žehnej,“ šeptal, „Bůh vám žehnej za to, co jste udělal.“

„Nepřišel jsem proto, abych přijímal blahopřání,“ odbyl ho Vernon chladně. „Chtěl jsem s vámi mluvit ze zcela jiného důvodu.“

Soudní sluha vstoupli do místnosti a postavil na stůl džbán s kalným roztokem. Když sluha odešel, vytáhl Vernon z kapsy nůž a položil ho vedle džbánu. Starý muž vzal do ruky nůž a prohlížel si ho, jako kdyby ho nikdy před tím neviděl.

„Wickers měl pravdu,“ řekl Vernon unaveně. „To, co jsem tam v soudní síni udělal, nebylo nic jiného než fraška. Ten pokus jsem vůbec nechtěl dělat. Počítal jsem s tím, že prokurátor podá protest.“

„Vy jste nechtěl?“ tázal se zmatené starý Blesker. „Vy jste ten pokus vůbec nechtěl dělat?“

Mohl jsem přizvat znalce. Někoho jako je doktor Hagerty. Ale nechtěl jsem na sebe vzít to riziko. Kdyby se želízko zbarvilo do růžova…“ Podíval se na džbán a svraštil obočí „Ne,“ pokračoval. „Riziko bylo příliš velké. Kdyby byl Wickers neprotestoval, bylo by mi nezbývalo nic jiného, než riskovat ten pokus. Ale počítal jsem s tím, že Wickers protestovat bude a že právě tento jeho protest ovlivní porotu. A tak se také, zaplaťpámbu, stalo.“

Blesker zhluboka vzdychl.

„Ale teď musíme ještě něco učinit,“ poznamenal Vernon. „K našemu vlastnímu uspokojení.“

„Co tím myslíte?“

Vernon se podíval na Benjyho, ale ten se jeho pohledu vyhnul.

„Stále ještě neznám pravdu,“ konstatoval obhájce. „Neznám ji já, ani vy – jenom Benjy ji zná.“.

„To přece nemyslíte vážné. Sám jste přece říkal.“

„Co jsem říkal v soudní síni, to v tomto okamžiku nehraje žádnou roli. Je jen jedna cesta, jak se dozvědět pravdu, pane Bleskere.“

Natáhl ruku.

„Dejte mi ten nůž, Pane Bleskere. Teď uděláme ten pokus, který soudce nepřipustil. K naší vlastní spokojenosti.“

„Ale proč vůbec?“ zvolal rozrušeně stařec.

„Poněvadž chci znát pravdu. I když vy to třeba nechcete, pane Bleskere. Já to chci vědět!“

„Dejte mi ten nůž,“ žádal Vernon.

Blesker držel nůž v ruce. Zamyšleně se dotkl chladného ostří nože.

„Ovšem,“ řekl.

Pak pomalu a s rozmyslem jel ostřím nože po své dlani. Nůž se zařízl hluboko do masa. Jako šarlatově rudý pramen vytryskla krev se starcovy ruky, potřísnila rukáv a kapala na desku stolu. Smutně a zároveň lhostejně se díval Blesker na svou ruku a pak podal obhájci zakrvácený nůž.

„Tak si udělejte ten, váš pokus,“ řekl tiše.

Vernon se díval jako fascinován. Stařec pomalu vytáhl zmuchlaný kapesník s ovázal si zraněnou dlaň. Pak vzal svého syna za ruku a oba vyšli z místnosti.

26. Nebo vás zabiju

Pevně rozhodnuta, že tentokrát se nedá odbýt, kráčela Amy Leadbetterová chodbou malé policejní budovy ve Springdale. Amy byla vyčouhlá jako topol a hubená jako lunt. Tvrdě rysy kolem rtů prozrazovaly, že je to žena, jak to u tohoto typu často bývá, urážlivá, nevrlá, zlostná. Vlasy měla pod černým slaměným kloboukem stažené do drdolu a její obnošené šaty připomínaly módu tak pomalu půl století starou.

Zatímco kráčela ke kanceláři policejního šéfa Mercera, myslela neustále na dopis, který měla schovaný ve své obrovské kabele z krokodýli kůže. Byl to už třetí dopis toho druhu, který jí v posledních třech týdnech pošta doručila. Jako na těch předešlých, tak i na tomhle posledním nebyla uvedena ani adresa odesílatele, ani jeho podpis. Odesílatel i tentokrát vystříhal písmenka z novin a nalepil je na levný dopisní papír. Všechny dopisy byly stejného znění: „Poslední varování:

Koukejte zmizet z Washingtonovy ulice!“

Třetí dopis měl však ještě dovětek:

„Nebo vás zabiju.“

Amy Leadbetterová vrazila do kanceláře bez zaklepáni. Tlustý policejní úředník se šedivými vlasy a s rudým obličejem se napřímil na židli.

„Ah, to už jste zase vy, paní Leadbetterová,“ řekl nijak nepotěšen. „Jakpak se vám daří?“

„Dnes ještě dobře,“ odpověděla kysele. „Zítra budu už možná mrtvá.“ Vysunula svou dlouhou hubenou tvář blíž k policistovi. „Pane Mercere, nepřišla jsem sem proto, abych se s vámi bavila! Co jste podnikl v té záležitosti anonymních dopisů?“

„Odposledka – ehm – vlastně nic,“ odpověděl nevrle. „Jsem přesvědčen, že za tím vězí nějaký šprýmař.“

„Šprýmař!“ vyštěkla posměšně. „Dva výhrůžně dopisy, v kterých se mi přikazuje, abych se odstěhovala z Washingtonovy ulice, z mého domu, v němž bydlel už můj pradědeček.“

„Opravdu jsme se hodné snažili najít pisatele,“ obhajoval se policejní šéf. „Určitě nejsou ty dopisy míněny vážně. Možná že je psal nějaký uličník ze sousedství, nějaký kluk, kterému jste třeba někdy vyhubovala.“

Mercer četl a jeho obličej se zachmuřil. „Tedy – teď už ta záležitost začíná vypadat jinak,“ prohodil jakoby pro sebe. „Nebudeme si nic namlouvat, slečno Leadbetterová. Vy nejste zrovna moc oblíbená v té ulici, co bydlíte. Do jaké míry je to vaše vina a kolik viny mají vaši sousedé, to si netroufám rozhodnout. Ale i když připustíme, že mezi vámi a ostatními občany z Washingtonovy ulice je vedena jakási studená válka, přece jen si při nejlepší vůli neumím představit, že některý ze sousedů by vás – hm – by vám chtěl něco udělat.“

„Já si to představit umím, já ano,“ zasyčela zlostně.

Policista si pozorně prohlížel dopis. „Je jen jedna možnost: jestliže ty dopisy nejsou jen nějakým zlým žertem, pak je musel poslat někdo, s nímž jste se těžce znepřátelila, anebo někdo, kdo vás chce zastrašit. Je tam v ulici snad někdo, o němž byste věděla nějaké nepěkné věci? Třeba jste někdy něco viděla nebo slyšela, něco, co by tu osobu mohlo nějak kompromitovat nebo dokonce zle poškodit.“

„Fred Holden!“ vyhrkla.

Konečně to bylo venku! Proti všem sousedům měla nějaké námitky. Ve svém malém koženém notýsku, který nosila neustále s sebou, měla zaznamenány všechny přečiny těch jedenácti rodin, které bydlely ve Washingtonově ulici: že pan Quinn drcnut při otáčení autem do jejího cenného rododendronu; že Coopermanovi mají kosič trávy, který nadělá strašně hluku; že Blaisdellovi mají vždycky takové hlučně hosty; že Smithovi mají komín, z něhož táhne kouř často přímo do bytu slečny Leadbetterové, atd. atd. Nekonečný byl tento seznam stížností. Nejvíc námitek však měla slečna Leadbetterová proti Holdenovým.

Policejní šéf se udeřil dlani do čela. „Máte pravdu. Vidíte, že mi ta souvislost hned nenapadla! Louisa Holdenová… Washingtonova ulice. Zmizela asi před takovými…“

„Přesně před šesti týdny,“ pomohla mu slečna Leadbetterová. Pak ještě zamumlala rozezleně: „Byla to strašná ženská, ta Holdenová. Pořád mi kradla hnojivo pro tu svou zatracenou zahradu – pořád, dokud byla naživu.“

Tlustý policista až neuvěřitelně čiperně vstal a začal přecházet místností. Pokud se nám podařilo zjistit, utekla s nějakým mužem,“ řekl důrazně. Pak prudce otevřel dveře a zavolal seržanta Klinga, aby vyhledal spisy o Louise Holdenové a hned mu je sem přinesl.

„Člověk přece může mít o věci své mínění, či ne?“ zeptala se slečna špičatě.

„Vy nevěříte, že utekla?“

„Nebyla žádný výlupek ctnosti, o tom vás mohu ujistit. Mlékař u ní zůstával vždycky až moc dlouho, ale…“ vzdychla významně a odmlčela se.

„Ale – co?“

Nedostala se k odpovědi – do místnosti vešel mladý, hezky urostlý seržant Kling s fasciklem spisů pod paží.

„Děkuju, Same,“ řekl Mercer. „Zůstaňte hned tady.“ Otevřel svazek a začal listovat v lejstrech. Konečně našel, co hledal. Chvíli soustředěně četl, pak se opět obrátil k Amy Leadbetterové.

„Co víte o jejím manželovi, Fredu Holdenovi? Co je to za člověka? Pamatuje se na něj – takový malý rozčilený mužíček. Byl celý zoufalý, když k nám tehdy přišel a hlásil, že jeho žena náhle zmizela.“

„Hlučný,“ odpověděla slečna Leadbetterová, „až příliš hlučný, takový rozeřvaný je. Ale to byli oba. Když jsem měla okna od ložnice otevřené, mohla jsem vždycky přesně slyšet, jak jí nadával. Zvlášť když byl opilý. A to byl pořád. S ním jsem skoro vůbec nemluvila. Měli jsme totiž rozličné názory na to, kde mají stát jejich nádoby na popel. Posledně, kdy jsem zkusila mluvit s ním o téhle záležitosti, to bylo zrovna tu noc, kdy jeho žena – ehm – zmizela. Byl jako obyčejně opilý, a já na něj volala, aby dal laskavě ty nádoby na smetí stranou. Zase totiž stály z poloviny na mém trávníku. On se ale rychle vrátil domů. Měl strach podívat se mi do očí. Strašný člověk.“

Mercer znova nahlédl do úředních spisů. „Vy jste ho viděla tu noc, co jeho žena zmizela?“

Horlivé přikývla.

„V kolik hodin? Můžete si vzpomenout?“

Na chvíli sklopila oči a přemýšlela. Pak opět zabodla zrak do tváře policejního šéfa a prohlásila: „Ano. Bylo asi pět minut po desáté.“

Naklonil se k ní. „Jste si tím jista, že to bylo po desáté hodině? Nebylo to náhodou dříve?“

„Ne. Úplně vyloučeno. Poslouchám vždycky v deset hodin rozhlasově zprávy. Potom jdu na chvíli na procházku, když to ovšem počasí dovolí. Dělám to skoro každodenně, i když – pámbu ví – Washingtonova ulice se pramálo hodí k večerní procházce pro ženu bez doprovodu. Všude číhá nebezpečí. Ale,“ teď energicky zamávala deštníkem, který měl na konci držadla těžkou mahagonovou hlavici, „já mám vždycky něco s sebou na svou obranu!“

„A kdo by ochránil chlapa, který by vás přepadl?“ zachechtal se mladý Kling.

„Nechte toho, Same,“ pokáral ho šéf. „Tadyhle je něco zajímavého. To, co nám právě řekla slečna Leadbetterová, vůbec nesouhlasí s tím, co nám tu tehdy říkal Fred Holden.“ Udeřil hřbetem ruky do papíru, který držel v levé ruce, a pak se zeptal: „A jak to, že tu není uvedena výpověď slečny Leadbetterové?“

Seržant Kling zaraženě mlčel. Amy odpověděla místo něho: „Protože se mě nikdy neptal, jestli jsem něco viděla. Ptal se kdekoho v ulici na Holdena a jeho ženu, jenom mě ne. To se ví – já, já jsem pouze taková komická stará panna, které stejně nikdo nevěří a nebere ji vážně.“

„Nechte toho,“ řekl Mercer. A pak přečetl, co tehdy vypovídal Fred Holden.

Prý měl – tak to tehdy řekl do protokolu – ten den při večeři se svou ženou nějakou hádku. A proto asi v sedm hodin se vztekem odešel z domu. V příběhu večera zašel do mnoha hospod, aby tam utopil svou zlost. Nakonec byl tak opilý, že už si na nic nemohl vzpomenout.

Domů se vrátil teprve ve dvě ráno. Prý mu sice bylo nápadné, že jeho žena neleží v posteli, ale bylo mu to úplně jedno, protože měl pořád vztek a byl opilý. Teprve když se ráno probudil s brnící hlavou, uvědomil si, že jeho žena pořád ještě není doma. Proto šel hned na policii. Zmizel i její kufr a s ním některé její věci.

„Jo, ten procovský kožich, ten se k ní akorát hodil,“ prohodila jedovatě slečna Amy.

Mercer svraštil čelo. „Tak tady něco nesouhlasí. Holden tvrdí, že mezi sedmou večer a druhou hodinou ráno nebyl doma. Slečna Leadbetterová však říká, že ho krátce po desáté viděla.“ Znovu se na ni upřeně zadíval: „Není přece jen možné, že se mýlíte?“

Zapřísahala se, že se nemýlí.

Mercer ji přerušil – kývl na Klinga a poručil mu, aby s několika policisty šli hned do Washingtonovy ulice a tam se znova ptali občanů; ne však na to – jako tehdy prvně – jestli někdo z nich ten večer viděl Louisu Holdenovou, nýbrž jestli viděli mezi sedmou večer a druhou hodinou ráno Holdena v jeho domě.

„Setkáme se asi za hodinu v Holdenově domě,“ řekl šéf seržantovi. „A kdyby Holden nebyl doma, tak pro něj dojeďte na jeho pracoviště a přivezte ho.“

Vstal a doprovodil slečnu Leadbetterovou ke dveřím. „Víte,“ řekl jí s úsměvem, „skoro věřím, že vám nakonec budeme velmi zavázáni. Pro všechny případy pošlu před váš dům jednoho policistu, aby hlídal. A ten muž tam zůstane tak dlouho, dokud ta záležitost s výhružnými dopisy nebude definitivně vysvětlena a uzavřena.“

Všechny domky ve Washingtonově ulici byly vlastně malé, hezké vilky, stavěné přibližně ve stejné době a skoro stejným stylem. Jenom až úplně vzadu stál ponurý třípatrový dům – tam bydlela Amy Leadbetterová.

Policejní auto zastavilo před Holdenovým domkem. Povzbuzena Mercerovou náhlou dobrou náladou, slečna Leadbetterová klidně stála a naslouchala.

Paní Quinová byla onoho večera s manželem v kině. A nemůže si už vzpomenout, jestli u Holdenů v kuchyni svítilo světlo a jestli Holdena tehdy viděli. Když se Kling pořád a pořád vyptával, tak nakonec – ač nerada – pant Quinová přece jen řekla, že Holden hodně pije a že se se svou ženou často hádali. Nikdo z obyvatel Washingtonovy ulice však Holdena tu jistou noc neviděl, s politováním hlásil Kling.

Mercer přikývl a šel pomalu k Holdenovu domu. Najednou ho hubená Leadbetterová zatahala za rukáv.

„Viděl jste to?“

„Co?“ Ve směru, kam ukazoval prst slečny Leadbetterové, nemohl Mercer nic nápadného najít.

„Nádoby na odpadky! Už zase stojí na nesprávné straně dvora. Příliš blízko u mého trávníku. Holden by je měl dávat za dům. Nebo do garáže.“

Mercer se pobavené usmál a potřásl hlavou. Pak se oba otočili – za nimi zastavil druhý policejní vůz a z něho vylezl malý, už napůl plešatý mužíček. Jeho postava byla ještě celkem zachovalá a působila skoro mladistvě, ale jeho krhavé oči a houbovitý zarudlý nos prozrazovaly pijana.

„Dobrý den, pane Holdene,“ pozdravil ho policejní šéf.

Obličej toho malého muže měl tvrdý výraz. „Co ode mě, k čertu, chcete?“ vybafl. „Nechat mě v pracovní době odvézt ze zaměstnání!“

Mercer zůstal zdvořilý. „Je mi lito, pane Holdene, ale dostal jsem jakousi zprávu a chtěl bych v tom mít jasno.“

Slečna Leadbetterová nehnutě stála, když si ji Holden několikrát vztekle změřil pohledem. „A co tahle tady dělá? Už jsem ji párkrát řekl, aby mi nechodila na oči!“

„Slečna Leadbetterová nás upozornila na jakési malé nepřesnosti, řekl klidně policejní šéf.

„Aha – to jsem si mohl myslet: Upozorňovat lidi na něco, to jo, v tom se Leadbetterová vyzná.“

Mercer si stoupl mezi ně. „Nebudete mít nic proti tomu, pane Holdene, když se podíváme k vám domů?“

„Vy a já – prosím,“ energicky namítl Holden. „Tamhleta ne!“ Vylovil z kapsy klíč, odemkl a sám jako první vstoupil.

Slečna Leadbetterová čekala před dveřmi. Kabelku přes ruku, obě ruce opřené na těžké hlavici deštníku, tak tu stála jako vrostlá do pískové pěšiny, a její ostré, zvědavé oči rejdily po okolí.

Když oba muži vyšli z domu, byl pohled slečny Leadbetterové upřen na jeden záhon v zadní části Holdenovy zahrady. Nápadně udiveně pokyvovala hlavou.

Mercer k ní přistoupil. „Holden říká, že už si na to nemůže vzpomenout, že by byl ten večer v deset doma. A vůbec si už nevzpomíná, že by vás viděl.“

Amy Leadbetterová nic neříkala. Mercer si všiml jejího upřeného pohledu a podíval se také tím směrem, Zahlédl záhon. Aniž by slečna pohnula hlavou, řekla pomalu, ale důrazně: „Snad se v mnohých věcech nevyznám, ale o květinách přece jen něco vím. A tamhle s těmi hyacinty něco nesouhlasí.“

„Co by s nimi mělo být?“ Mercer kráčel toporně k záhonu.

Většina květů na předním okraji záhonu začala vadnout – zřejmě pro nedostatek vláhy a péče. Ve dvou zadních řadách záhonu, docela blízko plotu, byly hyacinty nasázeny v nestejných vzdálenostech a většina jich ležela na zemi.

„Ty někdo vyhrabal a zase znova nasázel,“ komentovala slečna Leadbetterová.

Policejní šéf si hryzal spodní ret. „Calhoune,“ zavolal na mladého policistu, který přivezl Freda Holdena ze zaměstnání, „přineste rýč. Bude patrné v garáži.“

Mercer nespouštěl Holdena z očí, zatímco mladý policista zmizel v garáži. Když se vrátil s rýčem, vzal mu jej Mercer beze slova z ruky a bradou ukázal směrem k Holdenovi.

Calhoun a Kling okamžitě pochopili a nenápadně si stoupli blízko Holdena.

Slečna Leadbetterová rozčilené polkla, když Mercer zabořil rýč do země. Netrvalo dlouho a narazil na něco tvrdého. Opatrné ryl dál. Náhle přestal a ustoupil o krok. Slečna Leadbetterová se zvědavě podívala do jámy: ležel tam šedivý cestovní kufr a u něho norkový kožich paní Holdenové.

Také Holden přistoupil blíže a civěl – jako by nechápat, co se děje – do jámy. Teprve když policisté vytáhli kufr a pod ním tam ležela mrtvola paní Holdenové – teprve pak se Holden rozklepal a klesl na kolena.

Skoro celá Washingtonova ulice seděla mezi diváky, když stál Fred Holdem před porotou. Proces trval celý týden.

Slečna Ama Leadbetterová byla korunní svědkyní obžaloby. Ačkoli ji Holdenův obhájce vzal do křížového výslechu, ani to s ní nepohnulo. Přesné a podrobně líčila hádky, které bývaly u Holdenů na denním pořádku, popsala Holdenovo opilství a samozřejmě uvedla vše, co se stalo, než paní Holdenová zmizela.

Byly předloženy výhrůžné dopisy. Předstoupil též soudní lékař se svými nálezy. „Louisa Holdenová,“ vypovídal, „zemřela na proražení lebky. Někdo ji prudce udeřil nějakým tvrdým kulatým předmětem do čela. Po tomto úderu upadla a týlem narazila na ostrou hranu stolu. Zemřela krátce po tomto pádu.“

Policejní šéf Mercer vypověděl, jak objevil mrtvolu v zahradě. Vysvětlil také porotcům, že Holden, ačkoli je malý, mohl celkem snadno odtáhnout mrtvolu své ženy z kuchyně do zahrady a tam ji pohřbít: Louisa Holdenová měřila totiž sto dvaapadesát centimetrů a nevážila ani padesát kilogramů.

Fred Holdem energicky všechno popřel. Poněvadž však byl ten večer a tu noc nesmírně opilý, nemohl si vzpomenout na jména hospod, kde pil. Na dobu, kdy ho Amy Leadbetterová údajné viděla, neměl Holden alibi.

Není divu, že mu porotci neuvěřili. Byl uznán vinným za zabití své ženy a odsouzen na deset let do žaláře.

Večer, po ukončení procesu, odvážel policejní šéf Mercer osobně slečnu Leadbetterovou autem domů. Usmívala se poťouchle, když se s ní před jejím domem loučil:

„Nu, já to přece předpověděl, že vám budeme ještě vděčni, až celá záležitost skončí.“

Křečovitý úsměv z jejich tenkých rtů však rázem zmizel – dala hlavu trochu na stranu, jako by něčemu naslouchala. Také policejní šéf naslouchal.

„Představte si to!“ zasyčela zlobně. „Blaisdellovi mají zase už hosty! Takový den, jako je dnes! No ovšem – Blaisdellovi! Pěkní sousedé!“

Přisvědčil rozpačité. „No – pravda – dnes to nemuseli dělat. Jenže – takový už je život.“

Slečna Leadbetterová chvíli mlčela. Když už chtěl Mercer odejít, řekla náhle: „Pořád musím myslet na ten proces. Holden zapřel, že psal ty výhrůžně dopisy.“

„No ovšem. Co jste od něho čekala jiného? Zapřel přece i všechno ostatní. Ale nedělejte si už starosti. Jsem přesvědčen, že už žádné nedostanete.“

„Tím si tak jista nejsem,“ zamumlala.

„No dobrá, pokusil se zažertovat Mercer, „jestli ještě nějaké dostanete, pak přehrabu všechny zahrady ve Washingtonově ulici.“

Dotkl se dvěma prsty čepice, vlezl do auta a odjel.

Slečna Leadbetterová se ještě jednou vztekle podívala k domku, kde bydleli Blaisdellovi, pak odemkla své domovní dveře a zmizela v domě.

Ve svém bytě pak vytáhla z kabelky malý, v kůži vázaný notýsek a začala v něm listovat. Hned na prvním listě, úplně nahoře, stála jména: Louisa Holdenová, Fred Holden. První jméno už bylo přeškrtnuto tlustou černou čárou. S uspokojením vzala staré plnicí pero a tlustou černou čárou přeškrtla i druhé jméno.

Listovala v notýsku dál, až našla to, co hledala: Alice Blaisdellová, Ralph Blaisdell. První jméno zatrhla perem.

„Vy přijdete na řadu jako další,“ zašeptala pro sebe. Její malá pichlavá očka se zadívala do rohu pokoje, kde stál deštník s těžkou mahagonovou hlavicí, jímž zabila Louisu Holdenovou, když se její opilý manžel potácel od hospody k hospodě. A neměla ani ty nejmenší výčitky svědomí, když si vzpomněla na Freda Holdena, kterého poslala do žaláře.

Za chvíli vytáhla jednu ze zásuvek psacího stolu a vyndala odtud nůžky a balík novin, aby začala vystřihovat písmenka.

Musela si pozorně prohlížet stránky novin, aby našla potřebná písmenka – hodně už jich bylo vystříháno. Tolik, kolik je třeba pro tři výhrůžné dopisy.

27. Noční můra

E. Queen

Mnoho tisíc lidi přečetlo tu květnovou sobotu článek na přední stránce „Sentinel Journalu“, ale z toho celého množství jen pro tři měl jeho obsah zásadní význam. Jedním z nich byl Fred Meyer.

Byl to pomenší, slabý, šedesátiletý muž. Poslední tři léta žil sám v suterénním bytu o dvou místnostech ve Východní 91. ulici. Žil ze skromné penze a ještě skromnějších šeků, jež mu každý měsíc posílaly jeho tři děti. Až do tě soboty, tak bohaté na události, prožil svůj život celkem klidně.

Toho rána k deváté hodině zazvonil v jeho bytě telefon. Ještě než zvedl sluchátko, věděl, kdo volá: Paul. Telefon dal zavést jeho syn Paul, když jednou v zimě stařec upadl na schodech a zlomil si nohu. Fred si pohovořil telefonicky se synem a s oběma vnuky, pak vzal klobouk a hůl – nohu měl sice už v pořádku, ale zvykl si chodit s holí ‚ a šel si do kiosku na nároží pro noviny.

Bylo právě 925, když usedl k novinám a dal se do čtení. Na první straně tučný titulek přes všechny sloupce hlásal:

POMOZTE VYPÁTRAT VRAHY!

Redakce „Sentinelu“ nabízela odměnu 10 000 dolarů tomu, kdo pomůže odhalit pachatele kteréhokoliv ze zločinů spáchaných ve městě, jež se dosud nepodařilo objasnit. Psala, že přece musí žít osoby, jejíchž informace by přispěly k vypátrání a odsouzení vrahů, a vyslovovala naději, že vysoká odměna je přiměje k tomu, aby promluvily a umožnily spravedlnosti konečné zvítězit. Zločin uvedený jako první byl senzační případ Nickersona, zavražděného před čtyřmi lety.

Čas od času ožíval tento zločin v těžkých a děsivých snech Freda Meyera. Nyní, když o něm stařec četl v novinách, strach se ho zmocnil znovu.

Autor článku v „ Sentinelu“ patrně důkladně prostudoval staré spisy, protože popsal případ velmi podrobně. Líčil Nickersona jako bohatého člověka, který se dopustil trestných činů a byl znám jako podvodník. Prováděl nezákonné obchody pod legálním štítem, měl účast v karetních podvodech a jiných podezřelých činech. Žil v přepychovém domě v New Jersey, ale navíc měl pronajaty dva pokoje v zastrčeném ubohém hotýlku v západní čtvrti města. Tam, ve čtvrti, s níž byl svázán od prvních dnů své kriminální kariéry, se stýkal se společenskou spodinou, která byla částí jeho zákazníků.

Byl zavražděn jedné noci mezi jednou a třetí hodinou. Dveře nebyly vypáčeny, takže se soudilo, že vrah. byl Nickersonův známý, někdo, koho očekával. Na stolku stála otevřená láhev whisky a dvě prázdné sklenky; na jedné z nich byly nalezeny Nickersonovy otisky prstů, druhá byla beze stop. Pravděpodobně oba vypili po sklence v dobré shodě, načež se Nickerson asi neopatrně obrátil zády ke svému hostu.

Pouze dva lidé mohli vidět vraha přijít nebo odejít z hotelu. Byl to především noční vrátný, ale ten měl pohodlnou Lenošku v pokojíku vedle haly a podřimoval v ní již od půlnoci. Druhým byl člověk obsluhující zdviž; jmenoval se Fred Meyer. „ Sentinel“ připomněl, že jeho tehdejší svědecké výpovědi nepřinesly nic, co by mohlo přivést na stopu vraha. Prohlásil, že nic podezřelého nepozoroval. Samozřejmě že v kritickou dobu mohl být právě ve zdviži, takže vrah proklouzl prázdnou halou a po schodech vyšel do pátého patra; za podobných okolností mohl později opustit hotel.

Fred Meyer dočetl. Srdce mu mocně bušilo, děsivé vzpomínky ožily. Jeho jméno se opět objevilo v novinách, připomnělo mu ten strašný zážitek i nebezpečí, které hrozilo jemu i celé jeho rodině. Bylo tu znova, oživené zájmem o ten polozapomenutý a dosud nevyjasněný případ.

Ačkoliv už uplynuta čtyři léta od oné události, Fred dosud nenabyl odvahy, aby policii popsal muže, kterého viděl té osudové noci odcházet z hotelu z Západní 45. ulici. Bude si onen muž, Nickersonův vrah, i nyní zcela jist jeho mlčením? Snad v tuto chvíli také čte „ Sentinel“ a přemítá o tom, že 10 000 odměny je celé jmění pro starého člověka, jediného svědka.

Fred vstal, došel ke dveřím a zastrčil zástrčku. Pak se opět posadil do lenošky a zamyslil se: jistě je nějaký způsob k záchraně. Musí o tom uvažovat, nezbývá však mnoho času…

* * *

Druhá osoba. kterou článek „ Sentinelu“ zvlášť zajímal, byl Louis Vincente. Vyspával až do poledne po prohýřené noci ve svém přepychovém bytě ve Westchesteru, Platila mu jej, stejně jako výborného krejčího a světového dodavatele jídla a pití, už nemladá, ale zámožná rozvedená žena. Z jakýchsi záhadných důvodů jí vyhovovaly jeho neotesané a hulvátské způsoby, obhroublé rysy obličeje a mohutná postava. Připravil si kávu a vypil tři šálky. Pak si ze schránky na dveřích vzal „ Sentinel“. Natáhl se pohodlně na pohovce a dal se do čtení. Bylo 1315 hodin.

Na rozdíl od Freda Meyera ho článek na první straně spíš rozčílil než poděsil. To je opravdu smůla, že ti zatracení novináři vyhrabali ten polozapomenutý případ. Odměna 10 000 dolarů! Dost, aby se i ustrašený a bojácný stařec rozhodl… Stejně jako Fred Meyer i Louis Vincente míval za čtyři poslední léta těžké sny, v nichž vystupoval stařík, ukazovat na něho prstem a volal:

„To je on! To je ten člověk! To je určitě on!“

Zadlužil se tehdy ukrutně u Nickersona. Neměl ve hře pravé štěstí a jeho karetní dluh rychle rostl. Když překročil 5 000 dolarů, ztratil Nickerson trpělivost a žádal bezpodmínečné zaplacení do 15. srpna; pohrozil přitom, že jestli do této doby nezaplatí, bude s Louisem zle.

„Přines ty peníze,“ povídal mu, „jdi a udělej někde banku, jestli je nemůžeš sehnat jinde!“

Vincente banku skutečné vyloupil. Nebyla to jeho první loupež, a tentokrát měl štěstí. Vybral si malou filiálku na předměstí, nebyl tam hlídač a pokladník byl ustrašený. Vincente ujel v ukradeném autu dobré dvě míle, než pokladník uvedl v činnost poplašné zařízení.

V bezpečí hotelového pokoje přepočítával svůj lup: šest tisíc dolarů. A skoro všechno mělo zmizet v Nickersonově bezedné kapse. Riskoval deset dvanáct let vězení, aby si ty peníze opatřil. Měl revolver a nůž, který se znamenité hodil, aby tiše a bez hluku sprovodil Nickersona ze světa. Zatelefonoval mu a slíbil, že s penězi přijde v jednu hodinu v noci.

Hotel ve 45. ulici byl vzdálen asi míli a noc byla horká a dusná. Půjde pěšky. Taxíkáři mají dobrou paměť a pamatují si moc dobře zákazníky, které vezou v tak pozdní hodinu.

Hala byla malá a prázdná. Noční vrátný asi někde pospával. Jen člověk obsluhující zdviž seděl na lavici. Vezl ho už kolikrát do Nickersonova pokoje a možná dokonce znal jeho jméno. Starý se právě zvedl, šel ke zdviži a odjel nahoru. Vincente vklouzl dovnitř a proběhl halou ke schodům; stoupal klidné do pátého poschodí. Nikoho nepotkal ani nezahlédl.

Tiše zaklepal a Sam Nickerson ho vpustil. Byl v místnosti sám. Vincente mu podal svazek bankovek: „Přepočítej si je.“ Nickerson se rozesmál: „Není třeba, radši se napijeme.“

Vypití po sklence whisky a asi čtvrt hodiny hovořili. O obchodech, kartách. Najednou Nickerson vstal, aby si došel pro cigaretu, a obrátil se zády k svému hostu. Ten jednat rychle a tiše. Pak ještě pečlivě otřel všechny otisky svých prstů a do kapsy schoval přinesené peníze. Poslední část jeho plánu byla zcela jednoduchá: sejde po schodech až do druhého patra, tam zazvoní na obsluhu zdviže, a až se dá výtah do pohybu nahoru, seběhne nepozorován po schodech.

* * *

„Přeje si pán sjet dolů?“ zeptal se starý muž, obsluhující zdviž.

„Co tu pohledáváš, dědku?“ rozčílil se Vincente.

„Dusná noc, šéfe, občas si odskočím na moment na terasu, abych se nadechl čerstvého vzduchu. Je tam slyšet signál, když někdo zazvoní na výtah… ty staré modely mají ještě zvonky místo světelných signálů.“

„Zavez mě dolů,“ přikývl Vincence.

Vstoupili do zdviže a Meyer zavřel dveře. Mezi čtvrtým a třetím poschodím zaklepal Vincence starci na rameno. „Zastav tady!“

„Tady?“ divil se Meyer.

„Udělej, co jsem nařídil!“ zavrčel host a Meyer poslušně zastavil.

Vincente otočil starce tváří k sobě a ze vší síly mu vyťal políček. Stařík, jehož obličej strachem zbledl, upadl. Vincence ho zvedl a znovu udeřil.

„Neviděls mě tady, dědku! Rozumíš?“

„Sa – samozřejmě,“ zakoktal Meyer. „Pána jsem neviděl.“

„Budou se tě zítra ptát, budou se vyptávat. Ale ty jsi mě vůbec neviděl!“

„Já… já nic nepovím ,. , prosím vás, jen mé už nebijte…“

„Musím si být jist, že nebudeš mluvit… Jak se jmenuješ, dědku?“

„Meyer, Fred Meyer.“

„Kde bydlíš?“

„Ve 48., na západ od 9. ulice.“

„Sám?“

„Se synem, snachou a…“

„Mají děti?“

„Tři.“

„Zdravé, hezké?“

„Ovšem, milé děti.“

„Může se stát, že už takové nebudou… dětem se přihodí ledacos, někdy také zlé věci. Jestli já to už sám nebudu moct vyřídit, mí kamarádi to obstarají za mne. Pamatuj si, dědku: jestli budeš žvanit, já se to dovím – a pak tě Bůh chraň!“

Meyer se celý třásl. Zašeptal: „Neviděl jsem tedy pána.“

Vincente přikývl hlavou; byl svým zákrokem uspokojen, stařec se dal snadno zastrašit. Pro jistotu mu uštědřil ještě jednu ránu přímo do žaludku, až se Meyer zlomil bolestí.

„A teď dolů!“ poručil Vincente.

Za dvacet minut byl již ve svém pokoji.

To se stalo před čtyřmi lety a nyní, kdy dosáhl všeho, po čem toužil, je tu nebezpečí zas. Vražda se nepromlčela a oddělení policie pro stíhání vražd mu nedá pokoj, dokud bude živ.

Zatelefonoval do hotelu v Západní 45. ulici a ptal se, zda u nich ještě obsluhuje zdviž Fred Meyer.

„Starý Fred už přestal pracovat asi před třemi nebo čtyřmi lety,“ odpověděl mu vrátný.

„Nevíte snad, kde bydlí?“

„Někde ve Východní čtvrti – blízko řeky.“

Vincente– vzal telefonní seznam. Nedoufal sice příliš, že starý bude mít telefon, ale měl štěstí; našel po chvíli jeho adresu: Východní 91. ulice. Nuzná čtvrť, ale kde by také bývalý obsluhovatel výtahu vzal peníze na lepší čtvrt… Teď by mohl snadno přijít k 10 000 dolarů, jen kdyby pověděl, co se přihodilo před čtyřmi roky.

Nůž, kterým tehdy odklidil Nickersona, ležel dosud ve spodní zásuvce psacího stolu. Vincence se rychle ustrojil, schoval nůž do kapsy pláště a vydal se do garáže pro svůj modrý sportovní vůz. Bylo přesně za deset minut dvě a cesta do Východní 91, ulice potrvá asi čtyřicet minut. „ Sentinel“ přišel do prodeje už v devět ráno, takže Meyer mohl mít proti němu předstih dobrých pět hodin.

* * *

Fred Meyer vstal z lenošky, vzal si klobouk, hůl do ruky a otevřel dveře, Na ulici se nejdřív opatrně rozhlédl; na druhé straně, proti starému domu, v němž bydlel, bylo dětské hřiště s několika lavičkami, Meyer přešel jízdní dráhu a usedl na slunci na jednu z nich. Hůl umístil mezi koleny a čekal.

* * *

Třetí osoba, která hrála roli v tomto případě, byl poručík Gavin z oddělení vražd, ramenatý chlapík s ruměnými tvářemi, prošedivělými vlasy a modrýma očima. Seděl za psacím stolem na velitelství a bylo deset minut po druhé, když detektiv Young před něj, položit dnešní číslo „ Sentinelu“.

Gavina podráždil hned titulek článku; a znovu ten Nickersonův případ: Táhl se za ním jako výčitka svědomí. Právě nedávno povídal ženě, že by ho chtěl přece jen rozřešit ještě dřív, než půjde do penze.

„Už jsi na něm nechal nepočítaných noci,“ namítla Nora. „Věnovals vašemu oddělení již přes osmadvacet let života; udělal bys lépe, kdybys šel do důchodu. Nebylo by to špatné, nalézt si klidné místečko na Floridě…“

Young čekal, až Gavin dočte článek, a pak se zeptal: „Myslíte, že ta odměna uvede v pokušení některého svědka?“

„Myslím, že svědek tu je,“ odpověděl Gavin, „ale nechtěl mluvit. Starý Fred Meyer od výtahu tvrdil, že oné noci neviděl nikoho a že nic neví; podle mne však viděl a ví. Ale dovedu pochopit, když starý člověk je ustrašený, ba přímo vyděšený.“

„Domníváte se, že ho vrah zastrašil?“

„Myslím si, že ano. Fred bydlel tehdy se synem a s jeho rodinou v 48. ulici. Měl vnuky. A dětem je možno všelijak ublížit… Vran vysloví takovou hrozbu – a kdo pak bude mluvit?“

„Jestli byl před čtyřmi roky tak vyděšen, jak se mi zdá, nebude mluvit ani dnes, vzdor tě vysoké odměně… Jenže vrah si tím nebude zrovna tak jistý. Pro všechny případy jsem se o Freda zajímal. Bydlí teď v 91. ulici.“

Pohlédl na Younga: „Odkdy je Sentinel už v prodeji?“

„Asi od devíti hodin a v centru snad ještě o něco dřív…“

* * *

Ve 225 zaparkoval Vincente svůj modrý sporťák v 91. ulicí proti domu, v němž Meyer bydlel. Přešel jízdní dráhu, v chodbě se podíval na poštovní schránky a zjistil, že Fred Meyer bydlí v suterénu. Starý mohl bydlet možná sám, možná s rodinou. Vincente musel počítat i s tímto rizikem. Zazvonil a čekal. Nikdo se neozval. Několikrát zabušil do dveří, ale nikdo se neukázal. Vztekle zaklel; že by přišel pozdě? Snad ten dědek právě sděluje policajtům jeho popis nebo poznává jeho fotografii, která je řadu let v policejních spisech…

Vyšel z domu a spatřil starce sedícího na lavičce na protější straně ulice. Proplétal se mezi jedoucími auty, jen aby u něho už byl.

Na ulici Franklina Roosevelta došlo k dopravnímu neštěstí a veškerá doprava směrem na sever byla vedena objížďkou po 57. ulici. Gavin se netrpělivě podíval na hodinky. „Dvě pětačtyřicet, zabručel k Youngovi, „potřebujeme se teď co nejrychleji dostat z té zácpy.“

„Zajížďka dělá dobré dvě míle,“ odhadoval Young.

* * *

Vincente chvíli hleděl na starce sedícího na lavičce; jeho vlasy byly nyní ještě bělejší a rysy obličeje ostřejší – ale určité to je Fred Meyer!

Usedl vedle něho na lavičku.

„Připadáte mi nějak povědomý,“ ozval se, „zdá se mi, že jsem vás už někde viděl.“

Fred Meyer se otočil a klidně řekl: „Docela možný…“

„Obsluhoval jste výtah v hotelu na 45.“

„To souhlasí, už jsou tomu čtyři roky.“

„Bydlíte v tom domě naproti?“

„Ano, mám v suterénu dvě místnosti.“

„Sám?“

„Docela sám.“

„A není tam teď někdo?“

„Kdo by tam byl?“

Vincence se usmál. Všecko se odbyde tak, jak si představoval: donutí Freda, aby s ním šel do bytu v suterénu. Bude tam sám se starcem a nikdo nic nezaslechne; pád takového slabého člověka nepůsobí hluk. Co se stalo před čtyřmi léty s Nickersonem, to se nyní stane s Meyerem…

„Půjdeme teď do tvého bytu,“ řekl rozhodně. „Musím si s tebou o něčem pohovořit.“

„O čem?“

Vincente se rozhlédl. Na ulici bylo hodně lidí a hřiště bylo plné dětí – musel jednat opatrně.

„Nevymlouvej se, že mě neznáš, dědku!“ zašeptal a zvedal bývalého obsluhovatele zdviže z lavičky.

„A odkud bych vás měl znát?“

„Žádný vytáčky! Přece jsi na mne nemohl zapomenout.“

„Ale – já vás nevidím,“ odpověděl Meyer.

„Jak to, že nevidíš?“ zavrčel Vincente.

„Už dvě léta jsem slepý,“ prohlásil tiše stařec.

„Slepý? Ty… ty lžeš, dědku!“

Fred Meyer zvedl hůl. Teprve teď si Vincente povšiml, že byla bíle natřena.

„Proč bych lhal?“ zeptal se Meyer. „Ale lidi jsou hodní, pomůžou mi…“

Kráčel pomalu a ostražité, nohu kladl opatrně a holí si před sebou poťukával.

„Sám dojdu až k rohu, kde jsou světelné signály, ale tam mi budete muset pomoct přejít na druhou stranu. Slepci vždycky někdo pomůže.“

Slepý! Vincente div radosti nevykřikl. Zaplavila ho vlna úlevy: jediný svědek, jediný člověk, který ho mohl identifikovat, ho už nikdy nepozná! Jaké nepředvídané a neuvěřitelné štěstí! Jeho obavy před obviněním z vraždy se rozptýlily jako ranní mlha. Najednou svraštil čelo… Okamžik, dědku!“ Prudce vymrštil ruku před starcovy oči. Ale oči na pohyb nereagovaly, dokonce ani víčka se nepohnula. Vincente se rozesmál, smál se dlouho a vítězoslavně.

„Vrať se a sedni si na sluníčko, dědečku!“ radil mu přátelsky. „Seď tam až do konce svého života. Máš z pekla štěstí, že jsi slepý – ani nevíš, jaké máš štěstí!“

Fred Meter se na chvíli zastavil a pak si opět vyťukal cestu zpět k lavičce. Usedl a oči upřel na jedno místo, jak to činí slepci.

Vincente se vrátil ke svému vozu, nasedl a rozjel se; když projížděl kolem lavičky, věnoval slepci ještě jeden pohled. Teprve potom se Meyer otočil, aby si přečetl registrační číslo auta.

Sportovní vůz zahnul za roh. Meyer vstal z lavičky a pospíchal domů. Když sestupoval do suterénu, někdo ho oslovil.

„Vzpomínáte si ještě na mne, Frede?“

„Poručík Gavin?“ podivil se Meyer. „Právě jsem vám chtěl telefonovat.“

„Četl jste dnešní Sentinel? Jestli jste tehdy v noci někoho viděl, můžete být ve vážném nebezpečí. V případě, že…“

Meyer se usmál.

„Už je po všem,“ odpověděl. „Nyní jsem bezpečný a děti také…“

* * *

Už dvě hodiny čekal Meyer v Gavinově kanceláři. Konečné vešli tři muži. Ten mezi Gavinem a Youngem – to byl Vincente. Fred Meyer vyskočil ze židle.

„To je on! To je určité on!“ volal, ukazuje na vraha.

Slabý, starý člověk stojící naproti němu a vysmívající se mu. Ukazující na něho prstem. Noční můra Louise Vincenta se stala skutečností…

Bylo přesné pět hodin odpoledne. Osm hodin po vyjití „Sentinelu“.

28. Nůž

Robert Arthur

Edvard Dawes potlačoval svou zvědavost jak mohl. Ale pak se přece jen zvedl a loudavě přešel ke stolku, kde seděl Herbert Smithers. Usedl, nahnul se přes stál a přihlížel, jak ten muž čistí nějakou věcičku od špíny a rzi. Byl to starý, úplné zrezivělý nůž, a Dawes si nemohl vysvětlit, proč se Smithers tak usilovně zabývá tou zadělanou věcičkou. Edvard Dawes si hrál se svou skleničkou a čekal, že Smithers něco řekne. Když mu Smithers nevěnoval vůbec pozornost, vypil svou sklenička a postavil ji s bouchnutím na stůl.

„No co – stará kudla,“ řekl pohrdavě. „Vůbec se nerentuje to čistit – myslím si.“

„Chacha,“ uchechtl se Herbert Smithers a dát pulíroval pilníčkem na nehty ten svůj nález.

Gladys, buclatá barmanka „U tří dubů“, sbírala ze stolů sklenice.

„Co to je?“ zeptala se zvědavě.

„To je nůž,“ řekl Smithers. „Velmi cenný antický nůž. Patří mně, poněvadž jsem ho našel.“

Teď byl na řadě pan Dawes, aby se uchechtl. „Chacha – tak tohleto má mít nějakou cenu!“ ironicky vykřikl a rozhlédl se přitom po lokále, jako by to chtěl sdělit všem hostům. Ale nikdo tu nebyl, jen oni tři.

„Nezdá se mi, že by to bylo nějak cenné,“ ušklíbla se Gladys. „Vždyť je to ohavně zrezivělá věc. Mělo by se to nejspíš hodit do smetí; a tam to taky jistě bylo.“

Smithersovo mlčení platilo víc než slova. Odložil pilníček, slinami navlhčil růžek svého špinavého kapesníku a leštil jim malý červený puntík na konci držadla, které bylo pořád ještě špinavé. Ten puntík se začal zvětšovat a najednou se ukázal broušený kamínek, a dost velký. Temně rudě se blýskal.

„Ach – hleďte, broušený drahokam!“ vykřikla Gladys překvapeně a rázem se její zájem zvýšil. „A jak svítí! Jestlipak je pravý?“

„Ještě jednu sklenici, prosím!“ poručil si důrazně Smithers a Gladys pomalu odešla. Její pohupující se kulaté boky nebudily v tomto okamžiku žádnou pozornost. Gladys se ještě zvědavě otočila.

„Drahokam!“ stále ještě pohrdlivě utrousil Dawes, ale jeho hlas byl poněkud vzrušený. Předklonil se a civěl na nůž. „Ne, určitě ne!“

„A jak to víš?“ zeptal se ho klidně Smithers.

Dýchl na červený kamínek, rukávem ho vyblýskal a pak se s obdivem díval, jak září. Jako rudé oko se to lesklo.

„Pravděpodobně,“ řekl protáhle Smithers, a v jeho hlase se ozval tón člověka, který náhle zbohatl, „pravděpodobně tu bude rubín.“

„Rubín?!“ Řekl zas ironicky Dawes. „A jak to, že nůž s pravým rubínem v rukojeti se válel jednoduše na ulici, abys ho právě ty našel?“

„Neležel jen tak na ulici,“ odvětil Smithers. Vzal teď pilníček a pozorně „dobýval“ špínu z ozdobných zářezů rukojeti. „Ležel v kupě odpadků dole na Dorset Street, tam, kde opravují kanalizaci. Asi už byl v kanále bůhvíkolik let.“

Jeho hubená postava v obnošených šatech se trochu narovnala. Stiskl tenké rty.

„Tady, podívej se na tu špínu a na tu rez,“ řekl zadýchaně. „To dokazuje, jak dlouho se to muselo někde válet. Žádný člověk tedy nemůže tvrdit, že to teď nedávno ztratil.“

Tohle musel pan Dawes – ač nerad – přiznat.

„No ano, dobrá ocel to asi musela být,“ připouštěl. „Špička je ještě ostrá, i když rezavá.“

„No vidíš! A právě před chvílí jsi povídal, že to nestojí za to, čistit ho.“

Teď už byl nůž skoro čistý. Tenká, bohatě zdobená rukojeť a dlouhé, mírně zahnuté želízko. Smithersovy prsty sevřely pomalu zbraň. Rukojeť byla tak přesné zformovaná, že nůž takřka sám vklouzl do dlaně a přesně přilehl ke všem záhybům. Smithers zvedl trochu ruku a prudce „bodl“ nožem do vzduchu.

„Jako by to byl kus mého těla, tak nádher– ně sedí v dlaní,“ řekl skoro zasněně. „A jde z něho takový nějaký teplý proud – rozlévá se do ruky a do celé paže. Cítím dokonce i slabé chvění, jako by to byl elektrický proud.“

„Ukaž,“ prosil pan Dawes. Jeho námitky proti kvalitě nože zmizely. Smithers však svraštil čelo a odtáhl ruku zpět.

„Patří mně!“ řekl. Podle hlasu bylo vidět, že je rozčilen. „Žádný člověk kromě mě se ho nesmí dotknout“

Smithers opět máchl rukou do vzduchu a rudý kámen v rukojeti blýskl jako oheň.

Smithersův vyhublý a posměšně zkřivený obličej přímo hořel, jako kdyby se na něj přenesl plamen z toho rudého kamene. Trochu kýval tělem, jako by byl opilý.

„Je velmi cenný,“ řekl chraptivě. „Je to totiž zvláštní nůž, z cizí země, a velmi starý. A v rukojeti je pravý rubín. Byl to výborný nález, fantastický nález.“

Gladys postavila dvě sklenice na stůl a úplně zapomněla na obvyklé otření desky.

Smithers držel klidné nůž a zálibně se díval na zářící rubín. Gladys se žádostivě zadívala na drahokam.

„Možná, že je ta opravdu pravý rubín,“ řekla. „Heleď, hošánku, nech mě na něj zblízka podívat.“

Dotkla se svými mokrými prsty Smithersovy ruky – malý mužík však ucukl a vyskočil.

„Ne!“ vykřikl. „Patří mně, slyšelas? Patří mně!“

„Chci se přece jenom podívat,“ řekla Gladys žadonivě. „Hned ti ho zas vrátím. Čestné slovo, věř mi.“

Postavila se těsně k Smithersovi, ušklíbla se, přitiskla se k němu, a Smithersův malý obličej rázem zrudl.

„Přestaň! Patří mně!“ křičel. „Nesmíš se ho ani dotknout, slyšíš?“

A pak náhle všichni tři zmlkli a civěli jako hypnotizováni na lesknoucí se rudé oko, které se nacházelo těsně u Gladysiných žeber. Smithersovy prsty stále pevné svíraly rukojeť, ale ostří vězelo celé v těle barmanky.

Gladysiny oči jako by vylézaly z důlků.

„Ty – tys mě bodl,“ vyrazila ze sebe. „Tys mě bodl!“ Pak začala chroptět a zhroutila se k zemi. Jako by se celý lokál zachvěl, když padla na zem. Ležela jim tu u nohou. Tenký rudý pramének krve jí vytékal z hrudi a rychle se zvětšoval.

Ani to však nevzbudilo oba muže z jakéhosi omámení. Smithers tu stál s nožem v ruce a Dawes napolo vstal od stolu, rukama se opíral o jeho desku a s otevřenými ústy se díval na podlahu.

Maličký Smithers se trochu vzpamatoval.

„Ne, já to neudělal!“ vykřikl chraptivě.

„Nikdy bych to neudělal! Ten nůž ji s á m probodl! Je to tak, je to pravda! Já za nic nemohu!“

Zděšením skoro bez sebe odhodil nůž na zem. Obrátil se a vzlykaje klopýtal ke dveřím.

Teď se už i Edvard Dawes vzpamatoval. Nůž mu ležel u nohou. Dawes naslouchal. Nic, žádný zvuk, žádné hlasy. Sehnul se. A když se opět vzpřímil držel v ruce nůž. Pomalu otíral jeho ostří do novin, které ležely na stole.

Aniž by dlouho přemýšlel, zrodil se mu v hlavě plán. Docela jednoduchý plán. Hned naproti byl penzionát, který vedla jeho žena. Odtud chtěl zavolat policii. Nůž vzal s sebou jako důkaz. Až přijde policie, odevzdá jí nůž, ale – bez rubínu. A kdyby snad Smithers – až ho zatknou – tvrdil, že v rukojeti byl rubín, bude on, Dawes, přísahat, že tam žádný kámen nebyl, že musel z rukojeti vypadnout, když Smithers odhodil nůž na zem.

Kdo by mu mohl dokázat opak?

Stále ještě těžce oddychuje, začal svým kapesním nožíkem dloubat do rukojetí, aby uvolnil rubín. Dawes byl v kuchyni, hned tam před dveřmi byl telefon. Zbývaly mu už jen asi tři minuty do příjezdu policie. Už jí volal. Na čele mu vystoupil pot a srdce mu tlouklo jako splašené, když se znovu a znovu pokoušel uvolnit zasazený rubín.

Ještě dvě minuty. Jenže zasazení drahokamu bylo tak pevné, že mu neustále sjížděl nůž a dokonce se řízl do prstu. Tiše nadával, ale horečné pracoval dál. Brzy měl obé ruce od krve, prsty mu klouzaly, teď mu drahocenný nůž vyklouzl z ruky a upadl na zem.

Dawes se sehnul; břicho mu při tom dost překáželo. Ruka chmátla po noži, ale ten náhle sklouzl stranou – jako by sám uskočil. Ještě minuta. Popadl prudce nůž – a tu vešla do kuchyně jeho manželka. Zůstala stát hned u dveří.

„Edvarde!“ zvolala energicky. „Slyšela jsem, jak jsi telefonoval. Cos to vyprávěl za nesmysl – že se U tří dubů stala nějaká divná vražda?“

Podívala se teď na jeho ruce. Dawes se napřímil, jeho obličej byl zrudlý a v očích měl vztek. V ruce držel nůž. Z prstu mu vytékala krev.

„Edvarde!“ vykřikla zděšeně. „Proboha, tys někoho zabil! Koho jsi zavraždil?“

Přistoupil těsně k ní. V uších mu najednou zazněl jasný zpěv a do jeho ruky a celé paže jako když vjede elektrický proud. Před jeho očima byla náhle rudá mlha, takže manželku už neviděl.

„Drž hubu, hloupá ženská!“ zavrčel.

Ale z úst jeho manželky teď nevycházela slova, ale jen jakési bublání a chropot.

Rudá mlha před jeho očima se rozplynula a Edvard Dawes viděl, že jeho žena leží na podlaze. Z jejího bílého tlustého krku vyčnívala rukojeť nože a na ni zářil rudý drahokam. Dawes nebyl s to se pohnout, ani neslyšel bušení na dveře…

* * *

„Tak to bylo, pane.“ Seržantu Tobinsovi se trochu třásl hlas, když podávat inspektorovi hlášení. „Ten nůž zabil za necelých deset minut dvě ženy. Měli ho v rukách dva muži. A oba tvrdí, že nevědí, proč to udělali.“

Usmál se přitom, jako by chtěl dát najevo, že on samozřejmě takovým báchorkám nevěří.

„Hm.“ Štíhlý, vysoký muž opatrně otáčel nůž ze strany na stranu. „Indický nůž, jak vidím. Šestnácté nebo sedmnáct století.“

„Máte to napsáno, slečno Mapesová?“

Prostá, už nikoli mladá žena, stojící vedle inspektora, přikývla. „Ano, pane.

Udělala si záznam do bloku.

„Nůž byl pečlivé otřen, pane inspektore, řekl seržant. „Nejsou na něm žádné otisky prstů. Ale – oba muži se vlastně přiznali.“

„A kámen?“ Inspektor Frayne ukázal na rukojeť. „Je pravý?“

„Ano. Je to rubín,“ informoval inspektora seržant. „Ovšem je zle poškrábaný. A kromě toho je uprostřed vzduchová bublina, která má podobu kapky krve – totiž spíš je jako slza, řekl bych.“

Inspektor Frayne si s nožem stále pohrával – dotýkal se ho prsty, obracel ho a občas ho i jemně vzal do ruky. Slečna Mapesová čekala.

„Je to velmi vzácný kousek, to je jisté,“ řekl Frayne. „Děkuji vám, seržante, že jste mě k tomu zavolal. Patrně sem přivezl nůž některý z našich vojáků po bitvě u Sepoye. Tehdy tam naši vojáci dost plenili, když skončili boj.“

Tužka slečny Mapesové se míhala po papíře.

„Nalezeno v kanále, že?“ zeptat se inspektor. „Muselo to tam ležet hodně dlouho, to je jasné. Kdo z těch dvou ten nůž našel, Smithers nebo Dawes?“

„Smithers, pane. Dost bláznivý příběh, to celé. Teprve nůž čistil – neměl ho vlastně ani hodinu a už s ním napadl barmanku. Pak ho popadl Dawes – a sotva za deset minut po oné vraždě vrazil nůž své ženě do hrdla. Oba vypověděli totéž, když jsme je vyslýchali.“

„Tak? A co vypovídali?“

„Nu – řekli, že když drželi nůž, tak cítili v ruce jakési horké chvění, jako by jim celou paži probíhal elektrický proud. A pak, docela náhle, dostali šílený vztek na ty ženy. Nevědí oba, proč byli najednou tak zuřiví, ale tak prý to skutečné bylo – a v příštím okamžiku už byl nůž v těle ženy. Oba tvrdí,“ – teď se seržant Tobins opět mírně usmál, – „že s těmi vraždami nemají nic společného. Ten nůž prý se nějak osamostatnil a sám začal bodat, když ho drželi v rukách.“

„Tak? Tohle že vypověděli? Ach, bože!“ Inspektor se znovu s velkým zájmem zadíval na nůž. „Seržante, v kterém úseku kanalizace byl vlastně nůž nalezen?“

„Dorset Street, pane inspektore,“ odvětil seržant Tobins. „Nedaleko od rohu Commercial Street.“

„Cože, Dorset Street?“ Inspektor ta slova skoro vykřikl. „Kruci tam přece…“ Náhle se odmlčet.

Tobins i slečna Mapesová čekali bez dechu na další inspektorova slova. Ten se ještě chvíli díval na nůž, pak ho vzal a položil ho do krabičky na Tobinsově psacím stole.

„Právě mě něco napadlo,“ řekl za chvíli inspektor. „Tenhle nůž… Víte, co se před hrozně dávnou dobou stalo v Dorset Street?“

Seržant Tobins potřást hlavou. „Myslím, že jsem o tom kdysi něco slyšel, ale zaboha si nemohu vzpomenout, co to vlastně bylo!“

„O tom existuje jeden z nejtlustších svazků spisů v našem archívu. To se stalo v listopadu 1888 – jakási žena byla brutálně zavražděna – a to nožem – v Millers Court, nedaleko Dorset Street. Jmenovala se Marie Kelleyova.“

Seržant Tobins uhodil dlaní na stůl.

„Ano, už vím,“ vykřikl. „Jack Rozparovač!“

„Přesně tak. Byla to jeho poslední vražda. Poslední z dvanácti. Vesměs ženy. Zdálo se, že měl zvláštní, smrtelnou nenávist k ženám. A tak mě napadlo – skoro ho v duchu vidím – jak vrah utíká z místa činu, v ruce zakrvácený nůž. A jak v běhu odhazuje nůž do kanálu…“

Seržant Tobins čekal, až se za ním zavřely dveře, a pak se obrátil k slečně Mapesové.

„Inspektor by určitě dobře psal kriminalistické romány, řekl trochu uštěpačně. „Bohaté prameny pravdivých informací má k dispozici.“

Vzal z krabice nůž a pevně ho sevřel v dlani. Zvedl paži, dal se do smíchu, zamrkal na slečnu Mapesovou, stál před ní s napřaženou paží a se smíchem řekl:

„Dejte si pozor, slečno Mapesová! Tady je Jack Rozparovač!“

Slečna se chichotala.

„Ale ale, pane seržante, dovolte, abych se podívala zblízka, ano?“

Dotkla se svými prsty jeho ruky, ale seržant prudce uhnul. Jeho obličej náhle zrudl – a v tom okamžiku sám cítil, jak se ho zmocnil nepřekonatelný vztek, slepá zuřivost. Když se podíval na její nenápadný, udivený obličejíček, zmírnil se jeho vztek, ale současně jako by jeho paži projel elektrický proud. Ucítil v ruce jemné chvění, a v okamžiku, kdy napřažená paže prudce mávla a nůž bodl, uslyšel zvláštní tichý zpěv, náhle zazněl dost ostře a vzápětí se ztrácel v mlze.

Anebo to byl výkřik vražděné ženy?

29. Kdo je ten pravý

Duane Decker

Judy sundala poslední kousky suchého prádla ze šňůry a hodila je do koše, který Ležel vedle ní. Její krásné štíhlé nohy byly dohněda opálené, měla na sobě jen krátké šortky a blůzku – vypadala opravdu jako ideální hospodyňka v domečku v zahradním předměstí.

Když se shýbala pro košík, zabloudil její pohled k silnici, která vedla kolem domu. A zahlédla šedivou limuzínu stojící před jejím domkem. Ve voze seděl za volantem muž, který se na Judy upřené díval. Otočila se, aby šla do domku, a cítila cizincův pohled za svými zády. Ať to byl kdo chtěl, drzý byl na každý pád.

Brad postavil tenhle malý hezký bílý domek se zelenými okenicemi hned po jejich svatbě. A úmyslně ho vystavěl tady, v málo obydleném předměstí. Vyhovovalo jim to – stranou od všeho toho městského ruchu a sazí a hlomozu: obklopeni byli krásnými košatými stromy, a ne zvědavými a nepříjemnými sousedy. Pozemek byl levný. Brad říkal, že jeho cena stoupne, jakmile se město začne rozšiřovat. Takže by domek mohli později s určitým ziskem prodat a postavit někde dál od města nový, větší. Ale dosud to s osídlováním tady v okolí šlo jen velmi pozvolna, stály tu teprve dva nové domy a ty byly od jejich domku dost daleko.

V kuchyni postavila Judy koš na zem a vyndávala z něho kusy prádla, které nebylo třeba žehlit. Náhle se jí zdálo, že někdo otevřel přední dveře do předsíně. Překvapilo ji to.

Podívala se na hodiny. Ne, Brad to ještě nemohl být. Ještě nebylo ani pět a on přicházel zřídkakdy před půl šestou. S nepříjemným pocitem hodila do koše kousek, který zrovna držela v ruce, a spěchala do obývacího pokoje.

Muž z auta stál před ní. Jeho obličej se stáhl v jakýsi šklebivý úsměv. Nebyla v tom úsměvu ani upřímnost, ani radost.

Byl mladý, tak něco kolem pětadvaceti: prostřední výška a postava, ani ošklivý, ani hezký. Kdyby šel člověk kolem něho po ulici, jistě by si ho ani nevšiml. Jenom oblek byl na něm nápadný. Měl světle modré sako jako námořník, s lesklými bílými knoflíky a šedé kalhoty. Oči měl blízko u sebe a jeho dech byl cítit po whisky. Judy polekaně ustoupila krok zpátky.

„Věděl jsem to, že tě přece jen jednou najdu, holčičko,“ řekl.

Dívala se na něj široce otevřenýma očima. Byl to blázen?

„Kdo jste?“ zeptala se za chvíli. Jeho chování bylo jakoby neskutečné a nahánělo strach. Všechno to bylo jako nějaký těžký sen.

„Haha! Tak ty si na mě nevzpomínáš, kočičko?“

„V životě jsem vás neviděla,“ řekla Judy stísněně.

„Zato ale já jsem tě viděl,“ odpověděl na to. „V soudní síni, když jsi na mě ukázala prstem. A pak jsem ještě viděl tvou fotku v novinách.“

„Moje fotografie nikdy v žádných novinách nebyla.“

„Ale, ale, jsi ty nějak skromná panička, co? Teď mi budeš ještě chtít namluvit, že jsi v životě nebyla v New Yorku, ne?“

„Tam jsem samozřejmě žila,“ řekla Judy. „Někde člověk přece žít musí. Ale teď už mi konečně povězte, proč jste sem přišel.“ Pokusila se tvářit nebojácně, vzbudit u něho dojem, že nemá vůbec strach, ačkoli v ní byla malá dušička.

Vytáhl z kapsy balíček cigaret a zápalky. „Je to hotový zázrak,“ řekl. „Vlastně jsem nikdy nevěřil, že k tomuhle jednou dojde. Moc velká naděje nebyla. Když mě pustili z toho starého Ossimingu na svobodu, tak jsem coural sem a tam – a hledal jsem. Každou ženskou jsem si dobře prohlíd, některé vypadaly skoro jako ty v těch novinách, na tom obrázku od soudu.“

Judy zkoušela nenápadné se dostat z pokoje. Ten muž byl určitě šílenec. Blížila se k telefonu. Zdálo se, že to ani nepozoruje. Chtěla, aby mluvil dál, tak dlouho, až ona bude moci vzít sluchátko. Požádá telefonistku na poště hned o pomoc.

„Ty přece víš, oč jde. Lolito,“ řekl. „Protože tys to byla, která tvrdila, že mě poznává.“

„Komu jsem to měla tvrdit? A proč?“

Stála teď už skoro vedle stolku s telefonem. Byl tak zabrán do hovoru, že si ani nezapálil cigaretu.

„Mám trochu pomoct tvé paměti, maličká?“ zeptal se posměšně. „Ty jsi toho večera přišla do onoho krámu s delikatesami, tam na Third Avenue. Kolem tebe běžel nějaký muž. Ty ses na něj podívala, než vyběhl z krámu. Pak jsi vstoupila dovnitř. A zjistila jsi, že majitel obchodu leží v bezvědomí na zemi – po úderu pistolí – a že je pokladna vyloupena. Zavolala jsi policii. A popsala jsi ji onoho muže. Policie pochytala asi dvanáct mužů, mezi nimi i mě. Všichni jsme si byli trochu podobní. Právě proto, že jsem takový nenápadný typ, že?“

„Ano,“ řekla Judy. „Toho jsem si všimla hned, když jsem vás poprvé spatřila – před pěti minutami.“

Zasmál se, ale znělo to jako sykot. „Před pěti minutami? Chceš snad říci před pěti lety. Když se tě totiž ptali, jestli toho muže poznáváš. Prohlédla sis všechny a ukázala jsi na mně. A přitom já to vůbec neudělal, slyšíš? Ale kvůli tobě mě na čtyři roky strčili do Sing-Singu. Kvůli tobě jsem ztratil ženu a svého malého chlapce. A přitom jsem vůbec nic neprovedl, rozumíš? Nic, vůbec nic jsem neudělal!“

Stála led hned vedle telefonu. Její ruce tápaly za zády po aparátu. Udělala ještě poslední pokus, rozumně s ním promluvit. Klidným hlasem řekla: „Dopouštíte se stejné chyby, kterou mi vyčítáte. Já to nebyla, kdo na vás ukázal. Musela to být nějaká jiná žena, která je mi zřejmě velice podobná.“

„Bylas to ty!“

„Jste opilý,“ řekla. „Pletete si mě s nějakou jinou. Věřte mi, proboha – já nikdy nebyla u soudu.“

Zavrtěl hlavou. „Já jsem si ten tvůj obličej tam u soudu moc dobře prohlédl a stejně tak i obrázek v novinách. Ještě ho pořád mám. Chtěla bys ho vidět, drahoušku? Je tady v mé náprsní tašce.“

Byla přesvědčena, že nebyl zcela normální. V duchu si kladla otázku, jakou by měla naději – jestliže se vůbec dostane k tomu, aby zavolala policii. Konečně se chystal zapálit si cigaretu. Už ji měl v ústech, když tu najednou bouchly venku dveře. Jako by je někdo energicky přibouchnul. Muž vyplivl z úst nezapálenou cigaretu a šel pomalu k vyděšené ženě. Hned se ale zastavil, protože v kuchyni se ozvaly rychlé kroky.

„Mami.“ volal nějaký tenký hlásek.

A pak vstoupil do místnosti Toby.

Tobymu bylo devět. Měl zrzavé vlasy jako jeho otec, pihy a tentýž cílevědomý výraz ve tváři jako Brad. Ulekanýma očima civěl na matku a na cizince.

„Uteč, Toby!“ vykřikla Judy. „Přivolej pomoc! Honem, utíkej!“

Muž k ní skočil a pokoušel se chytit ji za ruce. Jí se však podařilo vyškubnout se mu a dát se na útěk. Dvěma rychlými skoky ji však dohnal. Otočil ji k sobě obličejem. Křičela a kopala ho do holeně. Tu udeřil. Když padala k zemi, zahlédla ještě, jak se Toby vrhl na muže a začal do něho bušit svými malými pěstmi.

„Tys mi vzala mého chlapce!“ zařval muž. „Proto teď zabiju toho tvého.“

Pak spatřila, jak bil Tobyho a kopal do něho, až chlapec zůstal ležet na zemi. Pak se chlap ještě podíval na ni a řekl: „Teď jsme si kvit, holčičko. A až budeš podruhé ukazovat na nějakého chlápka, pak si dej lepší pozor, aby ses už nemýlila!“

Zaslechla ještě, jak zaklaply dveře. Teď věděla, že je pryč. Plazila se k telefonu; Toby tu ležel s hroznými ranami na zemi. Zvedla sluchátko a řekla: „Spojte mě s klinikou – úraz – tady…

Už se pomalu stmívalo, když Brad Durand zahýbal s vozem k vrátkům. Nijak ho neznepokojilo, že je dům neosvětlen. Vzpomněl si, že když ráno odcházel do kanceláře, Judy se zmínila, že ji Grace Nicholsová vezme asi odpoledne s sebou na nákupy do města. Zřejmě tedy jely a na zpáteční cestě se asi Judy ještě zastavila na chvíli u Grace, aby s ní vypila koktajl. On sám nebyl celé odpoledne v úřadě. A jestli mu snad Judy telefonovala do kanceláře, aby se pro ni zastavil u Nicholsů, pak se ho ovšem nemohla dovolat.

Teprve když odemkl domovní dveře, vešel a rozsvítil v předsíni, začalo se ho zmocňovat podezření. Obývací pokoj byl v nepořádku. Polštářky byly rozházeny, malý kobereček byl posunut a na zemi ležela nezapálená cigareta a plochý balíček sirek. A – kde vůbec byl Toby? Určitě ne u Nicholsů!

Běžel k telefonu, který také nebyl na svém místě. Pak teprve spatřil obálku, která vyčuhovala zpod telefonu. Ještě než se dal do čtení, poznal Judyno písmo. Dopis zněl:

Brade, Toby i já jsme v nemocnici Memorial. Úraz. Vysvětlím Ti všechno, až přijdeš. Nedělej si starosti. Judy.

Nedělej si starosti.

Vyběhl z domu.

Byl to jednolůžkový pokoj, pěkný, bílý a sterilní. Judy měla oteklá, fialová ústa: rty měla roztržené. Zmocnila se ho hrůza, když se na ni zadíval.

Poklekl vedle postele. Tiše, chvějícím se hlasem říkal: „Judy, miláčku! Slyšíš mě, Judy? Sestra mi říkala, že ti dali injekci na uklidnění. Můžeš mi povědět, co se stalo?“

Neodpovídala; on ji opatrně hladil čelo. Pak se jí z úst drala nesouvislá slova:

„On – on si mě spletl s jinou – bílé knoflíky – lahůdkářství na Third Avenue – byl šílený…“

Samozřejmě se v tom nevyznal. Něžně ji políbil na čelo. „Pokus se povědět mi to, Judy. Musím to vědět. Musím se dovědět, co se stalo. A co je s Tobym?“

Zavzlykala. Kývla hlavou. „Já – zkusím to, Brado. Policie už tu byla. Nemohla jsem jasně mluvit. Chci – chci to zkusit teď.“

Pomalu a s velkým přemáháním se jí podařilo povědět mu o hrozném přepadení, k němuž došlo, protože ten šílenec si ji s někým spletl. Lékař, který u ní byl, prý zjistil, že není vážně zraněna, že jenom utrpěla těžký šok. Ale Toby – hlas se jí zlomil. Nakonec se jí přece jen podařilo vyprávět všechno i o Tobym.

„Lékař řekl, že jeho pravě oko je po těžkých ranách ohroženo. Je to hrozné! A pak do něho kopal. Kopl ho i do hlavy. Doktor říkal, že možná přece jen bude na to oko vidět, ale velké naděje si prý raději nemáme dělat. A jeho sluch…“ Opět jí selhal hlas.

„Jeho sluch?“ opakoval Brad.

„Snad bude na to jedno ucho slyšet, ale možná taky že ne.“

„Co tomu říkala policie?“

Potřásla hlavou. „Dostala jsem příliš silné prášky. Já – jsem jim nemohla povědět vůbec nic. Přijdou prý později, až budu schopna mluvit.“

„A – ten muž,“ řekl Brad, „jak vypadal?“

„Velmi – velmi průměrně. Ani velký, ani malý, ani tlustý, ani hubený. Ach, je to tak těžké ho popsat…

Brad naslouchal se zaťatými zuby a sevřenými pěstmi. Věděl, že toho muže musí najít a zabít. Vlastní rukou. Měl teď před policií náskok. Ta ještě vlastně nic neví a nemohla tedy zahájit pátrání.

Musí toho muže sám vypátrat. Nic jiného ho nemohlo uspokojit. Toby bude poznamenán na celý život, ženin krásný obličej bude znetvořen. Ne, na pomalý, nepružný policejní aparát se nechtěl spoléhat.

A i kdyby policie toho chlapa dopadla, mohl by to šikovný advokát u soudu sehrát tak, že pachatel by třeba dostal jenom jeden rok, možná dokonce jen pár měsíců. Toby by naproti tomu trpěl celý život. A Judy… Nikdy předtím nepocítil tak strašlivou touhu po pomstě! Jen pouhá představa, že by onen darebák zůstal naživu, mu byla nesnesitelná.

„Judy,“ řekl s námahou a s předstíraným klidem, „jak dlouho je asi pryč, co myslíš?“

„Kolik je teď hodin, Brade?“

„Za deset minut půl sedmé.“

„Stalo se to těsně před pátou.“

Takže měl ten chlap asi půldruhé hodiny náskok, uvažoval Brad. Vztek, šílený vztek hnal jeho myšlenky, probouzel jeho fantazii. Pachatelem musel být někdo, kdo tudy pouze projížděl. Sám přece prozradil Judy, že jezdí sem a tam – mohl to tedy být nějaký zástupce firmy, pojišťovací agent, sezónní dělník nebo tak.

„Judy, prosím tě, popiš mi ho ještě jednou.“

Popsala ho, jak nejlépe uměla. Ale stále to nebylo dost přesné.

Tu Brada něco napadlo.

„Judy,“ řekl, „v polospánku jsi se zmiňovala o bílých knoflících, co to bylo?“

„Ach ano, Brado! Byl velmi nápadně oblečen!“

„Jestli ovšem se mezitím nepřevlékl,“ poznamenal Brad trpce. „Tak co měl na sobě?“

Když mu Judy sdělila všechny podrobnosti, uvažoval, zda nejde skutečně o nějakého námořníka. Ne, takoví lidé se tu nikdy neobjevují, uvažoval.

„Judy, doma bylo všechno rozházené. A na podlaze jsem viděl cigaretu a takové placaté sirky. To bylo jeho?“

„Ano, ano, Brade! Chtěl si zrovna zapálit cigaretu, když vešel Toby.“

„Byla už v domě policie?“ zeptal se.

„Ne, ještě ne. Půjdou k nám, až se ode mě něco dovědí.“

Vstal. „Řeknu jim, že už můžeš hovořit. A já se brzo vrátím, Judy.“

Naklonil se nad postel a opatrně ji políbil na její. zraněná ústa.

„Brade, co chceš dělat?“

„Řeknu policii, že už tě může vyslechnout. Pak půjdu domů a lehnu si.“

Cítil, že ho sleduje pohledem, když vycházel z pokoje.

Doma hned sebral cigaretu a zápalky. Nebyla to krabička. nýbrž jen takový malý placatý balíček, jaký se pro reklamu dává takřka v každém hotelu.

Na balíčku bylo vytištěno: Motel „K RŮŽOVÉMU OBLAKU“, South Street 24.

To tedy byla konkrétní stopa. Ten motel dokonce znal, věděl přesně, kde stojí. Autem to tam bylo tady z domu asi tak dvacet minut.

Šel do garáže, kde měl uloženo různé náčiní. V zelené skříňce našel svůj lovecký nůž s dlouhou střenkou, zasunutou do koženého pouzdra. Strčil nůž do kapsy.

Byla už hluboká tma, když dojel k motelu. Byl to prvotřídní podnik, s vlastním bazénem a koktajlovým barem. Na parkovišti vedle baru stálo několik aut. Pomalu si je jedno po druhém prohlížel.

Zaparkoval před motelem. Pak vystoupil z auta, šel k oknu vedle vchodu do baru a nahlížel dovnitř.

Bar byla podlouhlá místnost s tlumenými světly. Obličeje vzadu uvnitř nemohl dobře rozeznat, ale lidi, kteří seděli vpředu, rozeznával docela přesně. Srdce mu začalo divoce bušit, když zahlédl poblíž okna muže, který se bavil s nějakou blondýnkou.

Měl světle modré námořnické sako s lesklými bílými knoflíky a k tomu šedé kalhoty. Shodovalo se i to ostatní s tím, co mu sdělila Judy – nenápadný, středně veliký, ani tlustý, ani hubený, prostě tuctový člověk.

Brad čekal vedle okna. Uplynulo asi deset minut. Patnáct. Dvacet. Konečně zahlédl, jak blondýnka poplácala muže po zádech a odcházela. Muž vypil naráz svou sklenici, položil na barpult pár mincí. vstal a šel k východu.

Brad se schoval za rohem u parkoviště. Vytáhl z pouzdra lovecký nůž. Stál tu bez hnutí ve stínu motelu – a náhle uslyšel blížící se kroky.

Muž v bledě modrém saka s bílými knoflíky zahýbal za roh. Brada nezahlédl. Brad čekal, chtěl si být svou věcí jist – až jestli muž půjde k šedivě limuzíně.

Šel. Brad ho dohonil, když muž otevíral dvířka. Muž Brada uslyšel a obrátil se. Něco v Bradové pohledu ho muselo zřejmě vyděsit. A když spatřil v jeho ruce nůž, pokusil se uprchnout.

Brad mu však zastoupil cestu. Když se muž chtěl vyhnout, nastavil mu Brad nohu. Muž upadl na břicho, ale hned se obrátil na záda. Brad stál nad ním. Teď byl muž zcela bezbranný. Brad řekl jenom pár slov, než mu vrazil nůž do srdce: „Tys navštívil před dvěma hodinami mou ženu a mého syna…“

Vrátil se k svému vozu. Nůž už zase vězel v koženém pouzdře a v jeho kapse. Smáčkl startér, motor naskočil. Tu náhle – Brad chtěl právě odjet – otevřely se dveře koktajlového baru. Sešlápl prudce brzdu a jako fascinován hledal ke dveřím.

Muž. který vyšel, měl bledě modré námořnické sako s lesklými bílými knoflíky a šedivé kalhoty. Byl průměrně velký, průměrně silný. Stál před dveřmi a rozhlížel se.

A opět se otevřely dveře. Vyšel druhý muž, pak třetí a nakonec čtvrtý – a všichni měli bledě modrá saka s lesklými bílými knoflíky a šedivé kalhoty. Všichni byli průměrně velcí a průměrně silní. Tihle čtyři zřejmě seděli v baru až někde vzadu, protože je předtím oknem neviděl.

Brad uslyšel, jak jeden z nich volá: „Frede! Haló, Frede! Kde, k čertu, vězíš?“

Jeden z těch ‚Styl‘ si to namířil k Bradově automobilu a nakoukl dovnitř. Řekl: „Poslyšte, neviděl jste asi před dvěma minutami vyjít tady z baru muže, který byl stejně oblečen jako my?“

„Já teprve teď přijel,“ odvětil Brad. Slyšel svůj přerývaný dech. „Proč – proč jste vlastně všichni stejně oblečeni?“

Mladý muž se zasmál. „Chcete snad říct, že jste dosud vůbec nic neslyšel o džezové kapele PĚT MODRÝCH NOT?“

„Vy – vy jste kapela?“

„Dokonce nejlepší v celém kraji, můj milý. Ale teď už musím jít hledat. Fredyho. To je náš trumpetista. Asi šel dozadu k našemu autu.“

Brad je pak viděl odcházet k limuzíně.

Šlápl na plyn a vyrazil na dálnici. Ne, nemohl zabít další čtyři, aby měl jistotu, že zabil i toho pravého. Jak vysvětlí svůj čin policií? To už teď není možné. Neboť naděje, že probodl pachatele, byla jedna ku pěti.

30. Specialista

„Pane vrchní, platit, prosím!“

„Ano – hned jsem u vás.“

Carley se protlačil mezi stoly, vyndal svůj blok, rychle napsal účet pro stůl číslo 33, sečetl a podal hostu. Tak se zas jeden večer chýlil ke konci.

Carleyovy večery byly v té době celkem jednotvárné. Měl večerní směnu v jedné malé restauraci nedaleko radnice; znamenalo to ve všední dny práci do půlnoci a o sobotách do dvou do rána. Pak si dal obvykle ještě pivo, načež se vydal na cestu domů – opuštěnými ulicemi, které byly v tu dobu vždycky mokré; buď proto, že pršelo nebo sněžilo, anebo proto, že už jezdily kropicí vozy, aby spláchly prach, což bylo samozřejmě v létě. Vlastně to bylo něco neměnného v Carleyově životě: mokré ulice při nočních návratech.

Poznal už ve svém životě hodně pracovišť, dobrá i špatná. Byly to krásné jídelny prvotřídních hotelů a soukromých klubů, občas ovšem i začouzené místnosti levných pivnic.

Nebyl moc dobrým číšníkem, možná že proto tak často měnil místa. Nikdy však neměl nějaké vážné obtíže s hledáním nového pracoviště. A nejeden majitel lokálu poznal, že Carley má i určité j i n é schopnosti.

Za ta dlouhá léta se jen málokomu podařilo navázat s ním přátelství, a tak žil Carley sám v malém bytě nedaleko restaurace. Těch jeho několik přátel si často kladlo otázku, proč se Carley vlastně neoženil. A kdykoli se ho na to zeptali, odpověděl vyhýbavě.

Snad vůbec klič k celému jeho životu tkvěl v tom, že byl číšníkem. Přitom je ovšem třeba brát v úvahu všechno, co je v tomto povolání obsaženo. Číšník ne stále obsluhuje, není pořád jen samý shon a běhání, ne – číšník musí také často čekat, čeká na objednávku hostů, čeká na nové hosty a čeká v kuchyni na objednaná jídla, čeká na další hosty a čeká na zaplaceni útraty. Číšník vlastně většinou čeká. U Carleye to bylo zvlášť patrné. Zatímco čekat, šel život kolem něho. Čekal na vhodné děvče, na trolejbus, čekal v krámech, pořád a pořád jen čekal. Jednou byl dokonce jeho obrázek v novinách, protože pročekal celou noc, aby byl jako první puštěn v New Yorku na stadión, kde se konalo jakési světové mistrovství.

I pokud šlo o jeho zvláštní schopnosti, byly spojeny s čekáním.

Jedné noci, bylo to krátce před zavírací hodinou, uklízel lokál. Bylo tehdy hodně práce, cítil se unaven. A tu ho někdo volal od barpultu. Ano, toho tlustého holohlavého muže znal už léta.

„Haló, pane Sykes, jakpak se vám daří?“ Carley přerušil svou práci a s úsměvem se díval na pana Sykese, majitele jakési restaurace. Carley sice v jeho podniku nikdy nepracoval, ale znal kolegy, kteří tam byli zaměstnáni.

„Dobře Carleyi. Ale kšefty jdou mizerné.“

„I teď, před svátky?“

„Příliš mnoho lidi se domnívá, že to je jen letní restaurace. V listopadu už nikdo dolů k jezeru nejde. Upřímně řečeno, opravdu nevím, jestli se mi podaří protlouct se nějak touhle zimou.“

Carley něco nesrozumitelného zahučel a věnovat se zase své práci. Poslední štamgasti už odešli a barman začal zhasínat světla. Carleyův šéf přepočítával v kanceláři tržbu. „Nu,“ obrátil se Carley ještě k Sykesovi, když byl hotov s úklidem, „tak já se tam k vám přijdu podívat, až budu mít volno. Možná že to trochu pomůže obchodu.“

„To budu rád, Carleyi. Snad příští týden, šlo by to?“

„Dobrá, budu se snažit.“

Příští čtvrtek večer sedl Carley do autobusu, který jel k jezeru. Sykes měl pravdu: jak začalo chladné počasí, zhoršily se tam u jezera obchody. Promenáda na břehu jezera byla prázdná. Na parkovišti za Sykesovou restauraci stálo jen sedm aut, a Carley věděl, že většina jich patří zaměstnancům podniku.

Sykes sám stál za barovým pultem a naléval Martini jednomu osamělému hostu, který už měl skleněné oči, jako by tam byl strávil celý večer.

„Haló, Carleyi: To jsem rád, že jsi přišel,“ pozdravil ho Sykes. „Co ti mám nalít?“

„Snad pivo.“

Carley se zrovna otočil, když Sykes před něho stavěl sklenici piva. Rozhlížel se po lokále; byl zařízen celkem málo vkusně, ovšem nebyl o nic horši než mnohé jiné restaurace tohoto druhu. Veliká okna umožňovala výhled na jezero a pláž.

Sykes si ke Carleyovi přisedl. „Už jsi byl tuhle sezónu na fotbale, Carleyi?“

Malý číšník si zapálil cigaretu. „Jen na jednom jsem byl, hned na začátku sezóny.“

Upil ze sklenice. „Dobré pivo.“

„To je to nejlepší, které mám. Přece ti nenaleju bryndu.“

Carley vypít ještě jednu sklenici a pak už sahal po plášti. „Musím jít. Zase se tu někdy zastavím.“

Sykes krátce přikývl. „No, přijď. A – prosím tě – když jedeš do města, nemohl bys tenhle dopis hodit někde do schránky? Rád bych, aby byl ještě dnes odeslán.“

„Samozřejmě,“ řekl Carley. Vstal, vzal ofrankovanou obálku a spatřil, že dopis je adresován jemu samotnému. „Tak buďte zdráv.“

V autobuse si sedl až dozadu, kde nebyli lidé, a otevřel dopis. V obálce bylo sto desetidolarových bankovek.

* * *

Zbytek týdne strávil ve svém malém bytě. Ta záležitost byla docela jednoduchá, ale potřebovalo to zkušenou ruku a speciální techniku. Tím byl konec konců proslulý. – Do soboty do večera byl s přípravami hotov.

Šéf nic neříkal, když Carley odcházel z podniku o něco dřív než obvykle; za několik minut byly dvě hodiny ráno. Carley ještě stihl poslední autobus, ale nejel s ním až k jezeru. Posledních pár kilometrů k Sykesově restauraci šel raději pěšky – opatrnosti nikdy nezbývá, a řidič autobusu mohl mít dobrou paměť. Parkoviště bylo prázdné, okna restaurace temná, když tam před třetí hodinou dorazil. V průběhu večera se mraky trochu protrhaly, občas bylo možno vidět i hvězdy.

Carley strčil opatrné do zámku klíč, ale nešlo otevřít. Povzdychl si, vytáhl klíč a šel dozadu, k zadnímu vchodu. Sem se klíč hodil; snadno otevřel a krátkou chodbou se dostal do kuchyně. Dobrá, ale – ne, tady ne, rozhodl se. Prošel kuchyní, létacími dveřmi se dostal do jídelny a k barovému pultu.

Hned za barpultem se dal Carley do práce. Ohmatal zadní polici, zrcadlo, až konečně našel, co hledal – malý otvor, kde mizel kabel od elektrické záznamové pokladny. Pomocí krátkého páčidla, které si přinesl s sebou, vyndal ze stěny prkno, a teď tu před jeho očima leželo několik kabelů.

Načež vyndal z kapsy svého pláště malý, do novinového papíru zabalený balíček. Rozbalil ho a objevil se malý kousek chemicky preparované šňůry na prádlo. Škrtnutím jediné sirky to podpálil a pozoroval, jak si jiskra zvolna razí cestu a postupuje do vnitřku sáčku, kde pak rozžehne nastrouhané hlavičky od sirek. Leccos ještě přezkoušel a pak to celé zasunul od otvoru ve stěně, mezi kabely. Žádné hodiny, žádné svíčky, žádné láhve, nic tu nezůstane.

Odešel z domu stejnou cestou, kudy přišel – přes kuchyni a zadním vchodem. Celou hodinu se nestane vůbec nic. A ten čas by měl využít k tomu, aby se dostal hodně daleko od místa činu a aby si opatřil alibi.

Ale poněvadž to byl „Čekající Carley“, poněvadž čekání odpovídalo jeho povolání i jeho povaze, nikdy neopouštěl místo činu.

Odešel kus za Sykesovu restauraci, vyhlédl si místo, odkud by dobře viděl, a čekal. Jako už tolikrát předtím.

Věděl, že nic nemůže selhat. I kdyby ho tady někdo zahlédl, nemohl by mu nikdo nic dokázat. Konec konců neexistuje zákon, který by člověku zakazoval stát někde na rohu ulice a čekat – i třeba uprostřed noci.

Za pětačtyřicet minut se objevil tenký proužek dýmu a o něco později vyšlehl najednou z jednoho z oken plamen, který se stále zvětšoval. V domě stojícím kousek dál se rozsvítilo světlo. Výborně! Bude to trvat jen pár minut a přijedou hasiči.

Neopouštěl své stanoviště. Když se krátce po páté zřítila střecha, stál stále ještě na svém místě a pozoroval oheň. Teprve za chvíli, když měl jistotu, že plameny jsou v plné síle, odešel na autobus a jel domů. Zas o jedno zdařilé dílo víc, pomyslel si, a byl přesvědčen, že Sykes bude s rychlým vyřízením celé té záležitosti plně spokojen.

* * *

Mac Banter, jeho šéf, byl příštího večera poněkud hovornější, než obvykle býval. Přeletěl pohledem jídelní lístek a pak se rozhlížel po jídelně. Byla neděle večer a v lokále sedělo jen pár lidí.

„Zaslechl jsem něco, že Sykesův podnik vyhořel.“

„Ano,“ řekl Carley a hleděl si své práce.

„To je pro něj moc špatné.“

„No – a zrovna teď před svátky.“

„Myslím si ale, že byl dobře pojištěn, a pokud vím, mají ty restaurace u jezera v zimě prašpatné obchody. Možná tedy, že to pro Sykese nebylo zrovna tak špatné.“

Carley zakašlal. „A – nevíte náhodou, jak se to stalo?“

„Prý to bylo nějaké krátké spojení,“ odpověděl šéf.

„Ach – opravdu?“

„Nevšiml jste si toho, kolik restaurací v tomhle městě rok co rok vyhoří? Za letošní rok to byly například čtyři. A pokaždé to byla nějaká vada na elektrickém vedení.“

„Asi vesměs staré lokály, kde už zub času nahlodal kabely,“ odtušil Carley.

„Nevím… Některé snad nebyly tak staré. No – proslýchá se leccos…“

Carley začal na stolech upravovat slánky. „Co – copak se povídá kolem toho, pane Bantere?“

„Ale – všelicos.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Mám za to, že nějaký šikovný chlapík, který se v těchhle věcech vyzná, by mohl vydělat spoustu peněz…“

O svátcích šly obchody dobře, lokál byl večer co večer plný a Mac Banter vydělal pěkné peníze. Kanceláře sousední radnice pořádaly v restauraci různé vánoční a novoroční slavnosti, lidi si dopřávali dobrého jídla i pití. I číšnici si přišli na své: dostávali od podnapilých hostů bohaté spropitné. Ale v lednu, jak se dalo čekat, obrat u Mac Bantera rapidně poklesl. A koncem měsíce seděl nešťastný restauratér večer v kanceláři, a místo aby počítal tržbu, seděl skloněný nad kupou nezaplacených účtů. Začátkem února, když teploměr klesl pár stupňů pod nulu, zel lokál prázdnotou. Tehdy přišel Mac Banter ke Carleyovi.

„Co mám dělat? Už leden byl mizerný a výdělky se stále zhoršují.“

„Svátky dopadly přece dobře,“ připomněl malý číšník. „Teď se to trochu zhoršilo, ale však se to zase zvedne, jen nezoufejte, pane šéfe.“

„Myslíte, že se to zlepší? A co to zvýšení daní a to mizerné počasí? Ach, řeknu vám Carleyi, vidím černě. Svátky mě trochu postavily na nohy, ale je konec, nevím kudy– kam.“ Trpce se usmát a měl se k odchodu. Ještě však jakoby mimochodem prohodil: „Co bych teď potřebovat, to by byl pořádný oheň, požár.“

Carley dlouho mlčel. Pak začal leštit příbory, které ležely vedle na stolku. „Já tu přece pracuju, pane Bantere,“ řekl.

„No a?“

„Kdyby tu hořelo – no, myslím jako pořádný oheň, že by to všechno lehlo popelem – kde bych pak pracoval?“

„Žádné strachy. Já už bych se o vás postaral.“

„Ale má práce…“

„Mohl bych vás doporučit jako číšníka k svému příteli, který teď otevírá na předměstí úplné nový podnik.“

„Já – já nevím,“ řekl pochybovačně Carley.

Mac Banter ztlumil hlas, takže teď skoro šeptal. „Dvojnásobek toho vám nabízím, co jinak dostáváte. A já vím, kolik to dělá.“

„Já přece…“

„Udělal bych to sám, ale nevím, jak se to dělá. Ujistili mě, že se v tom vyznáte, že jste specialista na takové věci.“

„Kdo to tvrdil?“ zeptal se Carley.

„Sykes je teď na Floridě a dobře si žije za peníze, které dostal od pojišťovny.“

V průběhu týdne se vůbec neoteplilo a Carley byl opravdu rád, že má zaměstnání, při němž je pěkně v teple. Doma ve volném čase zhotovoval pekelný stroj, to byl jeho koníček. Rád si s tím hrál a dával si na tom náramně záležet.

Pro Carleyovu práci přicházel v úvahu nejlépe sobotní večer anebo neděle ráno. Ano, ten dnešní sobotní večer se zdál Carleyovi zvlášť vhodný. I přes stále vysoké mrazy byl lokál dobře navštíven a ještě před uzavírací hodinou tu byl hotový blázinec – což barman a všichni zaměstnanci později při výsleších určitě uvedou.

Carley dbal na to, aby neodcházel z podniku jako poslední; čekal naproti na parkovišti tak dlouho, až v restauraci zhasla všechna okna. Začal zas padat sníh a přitom kupodivu mrzlo jen praštělo. Chumelilo vydatně a sníh zůstával ležet na ulicích. Carley si vyhrnul límec zimníku a vrátil se do restaurace.

Když byl uvnitř, začal rychle pracovat podle přesného plánu. V uplynulých měsících se mu ten lokál stal druhým domovem, znal tu každý kout i potmě. Tentokrát nebylo třeba, aby šmátral za barovým pultem. Šel přímo ke skříňce, kde byly pojistky, pak postupoval podle kabelu až k určitému bodu na zdi; tam se dal do práce. Zápalná šňůra byla tentokrát delší než jindy, ale to nevadilo. Opět ji zapálil zápalkou a chvíli pozoroval doutnání; když dokončil dílo, díval se na ně skoro láskyplně, jednotlivé věcičky bral do rukou a ukládal je na své místo tak opatrně, jako by kladl nemluvně do kolébky.

Pečlivé za sebou zamkl dveře a rychle se vzdálil. Nejdříve měl v úmyslu čekat na prázdném parkovišti, ale pak se mu to tam zdálo přece jen příliš otevřené, nápadné. Zvolil tedy raději roh ulice, která vedla o jeden blok níže, než stála restaurace, tam totiž sněhový pluh navalil takovou spoustu sněhu, že za tou bílou hrází vůbec nebyl vidět z kolemjedoucích automobilů. Byla příšerná zima a ledový vítr navíc ještě bičoval obličej.

Dříve se sám sobě často divil a nechápal tu mánii, která ho tak přitahovala k místu činu. A kladl si mnohdy otázku, zda přece jen nepropadl pyromanii, když mu dělalo takovou radost spatřit první plameny a pozorovat, jak se oheň šíří, jak mohutní, jak požírá všechno, co se mu postaví v cestu. Snad byl opravdu pyroman, ne, nechtěl na to teď myslet. Raději se snažil vžít se do role člověka, který tu na rohu ulice čeká na výsledek svého díla. Měl v takových chvílích pocit síly, moci – a jakési přináležitosti k tomu, co bude následovat. Proto nemohl odejít; byl přece tvůrcem, strůjcem toho, co přijde.

Stát tu za sněhovou hradbou, ruce hluboko v kapsách a jeho prsty přepočítávaly hmatem drobné peníze, které dnes utržil jako spropitné. Byla taková zima, že skoro přestával cítit svůj obličej.

Kolik tak mohlo být stupňů? Snad deset pod nulou, možná že ještě víc. A k tomu ten ledový vítr… Nu, už to nemůže dlouho trvat a…

Vlastně to byla hloupost, takhle tu čekat. Musí někam zajít, ohřát se, a pak se vrátí. Ale podle jeho hodinek uplynula už dobrá půlhodina. To už bude rozumnější počkat, co kdyby to vypočetl trochu nepřesně a požár najednou vypukl.

Mac Banter bude jistě spokojen. Vyplatí mu dva tisíce dolarů a obstará mu nové místo. Snad to bude nějaký slušný lokál.

Jako by se mráz ještě zvýšil. A taky vítr jako by zesílil. Už hodina. Celá hodina uplynula – a stále žádný oheň, nic.

Podupával, všelijak se kroutil a pohyboval, aby se trochu zahřál.

Když uplynula další čtvrthodina, dostal najednou hrozný strach, že udělal něco špatně a že to selže. Musí tam ještě jednou, přesvědčit se, co je.

Byl však tak unaven a byla mu taková zima!

Teď: Carley zahlédl malý plamínek, zaplápolal uvnitř, za oknem. Sláva, začalo to! Povedlo se!

Obličej už vůbec necítil a také nohy jako by k jeho tělu vůbec nepatřily. Musí se pohybovat, pohybovat… ale byl tak unaven a tolik se mu chtělo spát!

Viděl, jak plameny vysoko vyšlehly, na několika místech najednou, viděl také anebo to spíš slyšel? – jak zastavilo kolemjedoucí auto a jak z něho vyskočil muž a utíkal někam, asi k telefonu. Pak – ale to už Carley vnímal jen zpola – zazněly někde ty nádherné tóny požárních sirén…

S blaženým úsměvem padl na sněhovou hradbu.

* * *

„Co říkáte, doktore?“ zeptal se policista a otočil ztuhlou mrtvolu na záda.

Lékařovo ohledání netrvalo dlouho.

„Zmrzl,“ řekl. „Smrt zmrznutím.“

31. Stará láska

Robert Colby

V uplynulých dvou dnech bylo špatné počasí, a protože za deště to nemohlo dobře vyjít, zdržoval se – celý nabručený – v domě. Ten dům stál zcela osamocen na malém kopci uprostřed vysokých stromů.

Zachmuřele, zcela bez nálady, bloumal z jednoho pokoje do druhého, chvílemi četl, občas se díval na televizi; skoro v každé místnosti tu byl televizní aparát. Někdy si také trochu zaplaval v krytém bazénu. Ačkoli ve všech místnostech bylo klimatické zařízení a dobrý vzduch, nemohl ani ve dne, ani v noci usnout – věděl však, co to je. co mu nedá spát.

V pondělí se konečně ukázalo slunce. I večer byla jasná obloha. Pondělí – to byl vůbec nejvhodnější den, protože po sobotě a neděli zůstávali lidé večer obvykle doma.

Ze zásob v ledničce si připravil večeři, ale sotva se jí pak dotkl. Byl netrpělivý, musel, musel už začít. Před půl sedmou odešel do pracovny, sedl za psací stůl a pln očekávání si mnul obě ruce. Pak vzal tlustý telefonní seznam a jen tak nazdařbůh otevřel – zrovna stránku s písmenem „L“. Prstem klouzal po seznamu jmen: Langrith, Landuf, Landrum! Dobré, solidně znějící jméno: Landrum. A byli tu Landrumové Albert, Bruce, Dewey, Edward… Ed Landrum? Výborně! Zaznamenal si to jméno na kousek papíru a otevřel teď telefonní seznam na jiné stránce.

Písmeno „H“. Jeho prst se zastavil u jména Henderson. Celé tři sloupce Hendersonů tu byly. Vyplatilo se vzít to pěkné od začátku, systematicky. Henderson Adrian nepřicházel v úvahu, Hendersonová Agnes rovněž nikoli – hm, jak by to vypadalo tadyhle s Hendersonovou Alicí? Alice, pěkné jméno – nu, uvidíme, co se dá dělat. Poznamenal si číslo a vytočil je.

Hlásila se nějaká žena. Soudě podle hlasu, mohlo jí být tak osmdesát, možná devadesát let. Nejspíš babička…

„Haló! Mohl bych mluvit s Alicí?“

„Co prosím?“

Asi si zapomněla vzít aparát pro nahluchlé.

„Alici! Alici Hendersonovou, prosím!“

„Tady je Alice Hendersonová.“

„Ach, promiňte – to není ta pravá Alice, kterou hledám.“

Zavěsil. Inu, hned napoprvé to klapne málokdy. Ale vždyť vlastně vzrušení se stupňuje při každém dalším pokusu. Cítil, že se ho zmocňuje dráždivý pocit jako při lovu. Vytočil číslo Arliny Hendersonové. Zavrčel tam jakýsi mužský hlas, a tak honem přerušil spojení.

Barbara Hendersonová nebyla doma. Šťastná Barbara! Zavolal Beatrici. Za malou chvíli se ohlásila. Měla tvrdý, pronikavý hlas.

„Bea? Jsi to ty, Beo?“

„Ano, tady je Bea. Kdo mluví?“

„Vsadím se, že to neuhádneš.“

„Heleďte, jestli nemáte co dělat, tak si vykládejte pasiáns!“

„Už je to hodně dlouho, Beo. Nechci být zvědavý a chtěl jsem jen slyšet, jestli ty…“

„To jsem si mohla myslet!“ skočila mu do řeči. „To je Bernie! Že je to tak?“

Tiše se zasmál.

„Dobrá, přiznávám. Ano, Bernie. Já vím, že to je do jisté míry drzost, Beo, ale nemohli bychom…“

„Poslyš, Bernie!“ řekla klidné. „Víš, co jsi? Lump. A s lumpem nechci mít nic společného. Kde vůbec jsi? V zoo? Koneckonců bys mi mohl dát telefonní číslo, kdybych si to přece jen rozmyslela.“

„Ty máš opravdu podivný humor, Beo. A je to hrozná škoda, že se nemůžeme sejít. Měl jsem s tebou veliké plány.“ Položil sluchátko.

Ne, takové typy jako Bea Hendersonová jsou pro něho jed. Pro své účely potřeboval ženu povolnou, ústupnou. Zůstal u jména Henderson, až došel k Viktorii.

„Vicky? Jsi to ty Vicky?“

„Ano, tady je Vicky.“ podle hlasu mohla být tak dvaceti– až třicetiletá.

„Už je to moc, moc dávno, Vicky.“

„Kdo to vůbec mluví?“ ptala se. „Vůbec se nemohu nikoho upamatovat.“

„No vidíš. A přitom je to pouhých pár let, kdy jsem byl u tebe na prvním místě.“

„Ach bože!“ zvolala trochu nervózně, trochu rozpačitě. „Ženeš mě do slepé uličky.“

„No ale baví tě to, vid?“

„Spíš tebe. Tak už mi konečné napověz – kdo jsi?“

Líp to opravdu nemohl trefit.

„Ale no tak, Vicky, tys přece nikdy nezkazila žádnou hru. Přesto ti chci drobátko napovědět. Musíš volit mezi Billem, Joem a Davem. Jeden z nich to je.“ Stačilo jednoduše zavěsit, kdyby to nevyšlo. A vytočit další číslo. Dříve nebo později…

„Myslíš to vážně? Bill, Joe nebo Dave?“

„Ano, úplně vážně.“

„Hm, nech mě trochu přemýšlet. Znám několik Billů, ale to už je hrozné dávno.“

Odmlčela se. „Počkej, nejsi ty náhodou Walter Buckley?“

No ne, v hlavičce toho ta holka asi moc nemá, ale tím líp.

„Ale, miláčku, copak má Walter co společného s Billem, Joem nebo s Davem?“

„Ach, ano, vidíš – mluvím hlouposti. To mi to jméno jen tak napadlo.“

„Přesto jsi – zdá se – na dobré stopě. Co se vlastně s Waltrem stalo? Co teď dělá?“

„Walter? Nedávno jsem slyšela, že pracuje v jedné advokátní kanceláři a že chodí s tou hubenou Janou Vogelovou.“

„Opravdu? S Janou Vogelovou? Tedy – takové typy jako ona se mi nikdy nelíbily,“ rozvíjel šikovně konverzaci.

„Mně taky ne. Snad se dokonce vezmou. A co ty, jsi ženatý?“ zeptala se zvědavě.

„Copak bych ti volal, kdybych byl ženatý?“

„Hm. A byl jsi. už ženatý?“

„Ano. Ale jsem dávno rozvedený.“

„Nu – pak se dobře hodíš do okruhu mých známých.“ Teď se odmlčela na delší chvíli. „Žádného Joa neznám a také jenom jednoho… óóó! Už to mám! Ty jsi Dave Mosby!“

„No konečně! Styď se ale takhle úplně na mě zapomenout!“ Rychle si poznamenal: Dave Mosby.

„Dave. Jsi to opravdu ty, Dave?“ ptala se rozčileně.

„Ano, z masa a krve – Dave Mosby.“

„Och – po tak dlouhé době!“

„Ano, hodně vody mezitím uplynulo, Vicky,“ řekl s povzdechem.

„Jak dlouho už to vlastně je – pět let?“

„Řekl bych, že šest, Vicky.“

„A ty ses dal s Betty rozvést?“

„Ano, to víš, tak už to v životě bývá,“ řekl s nádechem melancholie.

„A věděl jsi vůbec, že i já jsem rozvedená a s Clintem už nežiji?“

„Ano, nějak jsem se to dověděl, už ani nevím od koho. A proto ti volám, Vicky.“

„To je od tebe hezké!“

Jenom dej pozor, děťátko, jde o moc!

„A cos dělala, když ses rozvedla s Clintem? Přestěhovala ses k nějaké přítelkyni?“

„Ne, našla jsem si zaměstnání a malý útulný byt. Jsi stále ještě u té pojišťovací společnosti – počkej, jak se vůbec jmenovala ta firma?“

Teď ale honem – rychle reagoval.

„Mám teď svou vlastní agenturu, Vicky. Hraju teď dost významnou roli, je to totiž velká agentura.“ Podíval se na papírek se záznamem jména. „Můj přítel Ed Ladrum, těžký pracháč, mě přemluvil, abych bydlel v jeho vile, je to vlastně spíš palác.“

„No to je báječné.“

„Rád bych, abys Eda poznala – a taky jeho manželku a děti.“

„Byla bych velmi ráda.“

„No, jak říkám, ten dům je hotový palác, a báječně zařízený.“

„A v které čtvrti stojí, Dave?“ zeptala se zvědavě.

Když se některá takhle zeptala, řekl obyčejně pravdu. Ale ptaly se jen zřídkakdy – a jestliže ta žena bydlela sama, tak to teprve nehrálo žádnou roli.

„Crestview Gardens,“ řekl.

„Opravdu. No to je vznešená čtvrť! Vsadím se, že tam není ani jeden dům pod pětasedmdesát tisíc.“

„Od sto tisíc výš.“

„Takže si žiješ jako v ráji, viď?“

„Teď se zrovna zotavuji po úrazu.“

„Och bože – co se ti stalo?“

„Vyvázl jsem z toho s trojnásobnou zlomeninou nohy.“

„Hrozné!“

„No – hojí se to dobře, ale skoro nesmím vytáhnout paty z domu. Tak samotařím. Nechceš se přijít na mě podívat, Vicky?“ Seznámíš se taky s rodinou Landrumových.“

„Ze srdce ráda!“

„Nu – tak bys mohla přijet třeba hned teď večer, ano? Víš, Ed je ještě v kanceláři – brnknu mu a on pro tebe zajede a přiveze tě, ano?“

„Teď večer? Já nevím, Dave – to víš, jsem pracující žena a musím se dobře vyspat…“

„Ale vždyť by to bylo jenom na jednu, maximálně na dvě hodinky. A Ed tě pak zase odveze zpátky. Nu, Vicky? Vzpomeň přece na naše staré krásné časy!“

„Ach – ty jeden! Ale – víš – Dave, zdáš se mi nějak změněn. Takového tě vůbec neznám – připadáš mi nějak zralejší, starší. Také hlas se ti hodně změnil.“

„Nikdo z nás přece nemládne, Vicky.“

„Kolik je ti vlastně? Počkej, tehdy ti bylo…“

„Přestal jsem to počítat. A kolik je tobě, Vicky?“

„Inu – připočti pět nebo šest let.“

„Ach – nechme toho počítání. Hned teď zavolám Edovi a zeptám se ho, jestli se může pro tebe zastavit. Za chvíli ti znova brnknu, ano?“

Zavěsil a nechal uplynout tak tři minuty.

„Vicky? Tak s Edem je všechno v nejlepším pořádku,“ vysvětloval rychle, když ji znova zavolal. „Sejde se s tebou v hale Winston Plaza – hodí se ti to? Je to totiž poblíž naší kanceláře. Přesně v osm tam bude.“

„Ale…“

„Sedni si tam v hale pokud možná nejblíž u vchodu.“

„A jak mě pozná?“

„Dal jsem mu tvůj přesný popis. Ještě mi však řekni, jak budeš oblečena, abych mu to mohl rychle sdělit.“

„Nu – tak třeba – ano, vezmu si zelené šaty se zlatým páskem.“

„Dobrá. Tak tedy v osm. Vicky, už se nemůžu dočkat! Moc se na tebe těším.“

Zavěsil a dal se do hlasitého smíchu.

* * *

Pět minut před osmou stál v temném výklenku a pozoroval halu. Byla to šílená hra. Nejednou se mu stalo, že se objevila nemožná ženská. V takovém případě jednoduše odešel a pustil se doma znovu do telefonování.

Nikdy je neodvážel z jejich domu a nikdy si také nedával schůzku na stejném místě. Auto si objednával z půjčovny telefonicky. Ovšem – určité riziko při tom bylo vždycky, a to bylo to krásné, vzrušující!

Vicky Hendersonová v zelených šatech a zlatém opasku se dostavila deset minut po osmé hodině. Chvíli stála nerozhodné u vchodu, pak si vybrala blízký stolek a posadila se. Rozhlížela se po hale, pak otevřela kabelku, vyndala malé zrcátko a upravovala si vlasy.

Hlas odpovídal jejímu stáří, mohlo jí být kolem třiceti. Avšak jinak vůbec neodpovídala představě, jakou si o ní udělal. Čekal vysokou štíhlou blondýnu, byla však malá a tmavovlasá. Měla úzký obličej a měkkou bradičku. Veliké oči, umělé řasy – docela hezká žena, s pěknou postavičkou. Byl příjemné překvapen – ta dívka byla lepší než většina těch, které dosud měl.

Přistoupil k ní a se svým zvláštním úsměvem se na ni upřeně zadíval. Zavřela kabelku.

„Haló,“ řekl vesele. „Vy Jste určité Vicky. Jmenuji se Ed Landrum.“

Trhla sebou – na zlomek vteřiny byla zděšená, ale hned se zas opanovala a přinutila se dokonce k úsměvu. To její kratičké zděšení bylo veskrze vysvětlitelné – stál před ní muž, jehož polovina obličeje byla ošklivě zohavena. Jako kdyby se jeho obličej skládal ze dvou polovin, které k sobě nepatři. A muž z toho měl zlomyslnou radost, když viděl, jak jsou lidé vyděšeni, sotva ho spatří. Nejraději by od něho utekli, ale jeho velice kultivované vystupování a perfektní oblečení přece jen lidi uklidnilo.

„Jsem ráda, že vás poznávám, Ede,“ vrkala Vicky, snažíc se napravit počáteční chybu, již se dopustila. Vstala a statečné mu podala ruku. „Jste hrozné hodný, že jste pro mě přijel.“

„Ale to nic – pro starého přítele Dava udělám rád všechno. Půjdeme?“

Hned se do ní zavěsil a vedl ji na ulici.

Venku se už setmělo. Vicky byla proti němu tak malá, že musela udělat vždycky dva kroky na jeho jeden.

Venku stát vůz – krásný, perlově šedý bentley. Zatímco obdivovala automobil, spustil motor, stisknutím knoflíku zavřel okénka a zapnul klimatické zařízení. Rozjel se a zařadil se do proudu na ulici.

„Je dnes takový dusný večer,“ řekla po chvíli. „To je úplný požitek sedět ve voze, kde je chládek.“

Usmál se a zrychlil tempo jízdy, pokud mu to provoz dovolil. Nervózně si upravovala šaty, pak zase účes.

„Znáte Dava už dlouho?“

„Připadá mi to, jako bych ho znal celý život. A ve skutečnosti je to teprve pár let.“ Člověk mohl těm důvěřivým ženským napovídat, co chtěl – spolkly všecko.

„Betty jste jistě znal také, že?“

„Ó ano! Škoda. Měli jsme Betty velmi rádi – Joyce a já.“

„Joyce?“

„Moje manželka. Za pár minut se s ní seznámíte.“

„Dave mi také říkal, že máte děti.“

„Ano. Bobovi je sedm a Glorii devět.“

„Sedm a devět,“ opakovala zamyšleně. „V tom věku jsou děti velmi milé.“

„Zajisté.“ Nabídl jí cigaretu, ale odmítla. Zapnul automatický zapalovač na palubní desce.

„Já už jsem Dava hrozně dlouho neviděla. Měl s Betty nějaké děti?“

„Ne.“

Zas bylo chvíli ticho. Pak si maličká dodala kuráže.

„Myslím, že jste hodný člověk, Ede.“

„Tak?“

„A – směla bych se vás zeptat, jak – jak se to stalo?“

„Co jak se stalo?“

„Nu – to s vašim obličejem.“

„Většina lidi se mě na to neptá.“

„Oh – dotkla jsem se vás nějak?“

„Ne, ne. Mám rád dívky, které kolem toho nechodí jako kolem horké kaše.“

„Tak mi to, prosím, vyprávějte – ano?“

„Vietnam. Byl jsem kapitánem pěchoty. Granátová střepina mi skoro utrhla polovinu obličeje. Od té doby mě lidé nemají příliš rádi. Zvlášť dívky – než jsem potkal Joyce.“

„Ale – vždyť to není tak hrozné…“

„To mi už nikdy neříkejte – slyšela jste? Nenávidím lháře. Proč neřeknete přímo, že vypadám jak ropucha, a nezavřete pak tu svou klapačku!“

Tohle ji úplně šokovalo.

„Já – já myslela – více – chtěla jsem jen…“

„Dobrá, dobrá. Já vím, chtěla jste být nějak zvlášť milá a nepodařilo se vám to, že?“ Ze strany se na ni podíval. Kůže pod okem mu visela a znetvořovala tak jeho obličej v odpornou grimasu.

„Snad – snad by bylo nejlepší, kdybyste mě raději dovezl domů, Ede. Stačí, když Davovi vyřídíte, že ho přijdu navštívit jindy, v ano?“

Neodpověděl, ale zahnul s autem do ulice, která vedla vzhůru do Crestview Gardens.

„Odpusťte mi,“ zamumlal, ačkoli měl stále ještě vztek. „Někdy mi tak trochu selžou nervy, ale toho si nevšímejte, to nic neznamená. To všechno válka, rozumíte mi?“

„Ano,“ řekla chladně, ale pak – už přátelštěji – dodala: „To nebyla vaše chyba, nýbrž má. Jednala jsem hloupě.“

„Dobrá, všechno v pořádku.“ Jsi opravdu hloupá, děťátko, pomyslel si. Ale tím líp!

Cesta vedla serpentinami nahoru na kopec. Přijeli k vysoké široké bráně. U cesty stál polovysoký betonový pilíř, do něhož – do úzké škvíry – zasunul malý klíček a brána se otevřela. Jakmile auto projelo, brána se automaticky zavřela.

„Jak praktické!“ zvolala.

Cesta vedla širokou alejí, pak se ukázal obrovský trávník a vzadu se rýsoval veliký dům. Všechna okna ve druhém patře byla rozsvícena.

„Och – to je nádherný dům,“ zvolala Vicky.

Myslel teď na své záležitosti, její hlas slyšel jen jakoby zdálky. Zastavit před vchodem do budovy.

„Pojďte,“ řekl. „Dave už čeká.“ Vedl ji do domu. Ve spoře osvětleném obývacím salónu bylo velmi příjemně chladno. Na oknech visely těžké závěsy. Veliká místnost působila při tomto osvětlení jaksi tajemně.

Zastavil se a chvíli naslouchal.

„Nejspíš jsou s dětmi dole, v pokoji, kde si děti hrají,“ řekl. „Dívají se asi na televizi. Nu – půjdeme za nimi.“

Vicky se usmívala a následovala ho přes pokoj do kuchyně, až přišli k otevřeným dveřím, tam se hned rozsvítilo světlo a před nimi byly schody vedoucí do sklepa. I schodiště, pokryté kobercem, bylo jasně osvětleno.

„To je báječné!“ rozplývala se Vicky v nadšení, když šli dolů. „To je panečku rozdíl od zatuchlých sklepení jiných budov. Ale – cožpak tam je dětský pokoj?“

„Joyce nechce, aby děti běhaly po celém domě a aby dělaly všude nepořádek a hluk. Proto jsem jim dal zařídit dole ve sklepě zvukotěsnou místnost, kde se mohou vyřádit do sytosti, aniž by natropily nějaké škody a někoho rušily.“

„Ale – jak se Dave se svou zlomenou nohou dostane tady po těch schodech dolů?“ zeptala se se svraštělým čelem.

„Snadno – nemusí vůbec chodit; je tu výtah ze sklepa až do nejvyššího poschodí.“

„No to je pro něj veliká výhoda.“

Šli dál jasně osvětlenou chodbou, pak otevřel jedny dveře – a ihned byla celá místnost zalita ostrým světlem. Odněkud z pozadí sem doléhaly zvuky televizního přijímače. Ustoupil trochu stranou a nechal Vicky vstoupit. Dveře se za nimi zavřely.

Podlaha byla pokryta tlustým kobercem. Stěny byly pestré, hýřily barvami, tak, jak to v dětských pokojích bývá. V tomto pokoji bez oken byl ještě pestrý gauč, dvě kožená křesla a několik stojacích lamp. Televizní přijímač stál v rohu na malém stolku.

Když se Vicky s pootevřenými ústy rozhlédla po místnosti, objevil se jí v očích strach.

„Ale – vždyť tu nikdo není!“ vykřikla. „Kde jsou všichni? A kde je Dave?“ V jejím hlase bylo zoufalství. „Ede – proč neodpovídáte? Má to snad být… Co to má všechno znamenat?“ Teď už to byly ječivě, hysterické výkřiky.

Opřel se zády o dveře a díval se na ni s úsměvem – se zlým, ďábelským úsměvem, který z jeho znetvořeného obličeje udělal odporný škleb.

Vicky křičela, řvala jako šílená, a pak oněměla hrůzou, když pomalu přistupoval blíž…

* * *

Příštího večera seděli oba detektivové, Linwood a Mallick, v bytě slečny Reny Whalenové, která bydlela o patro výš než Vicky Hendersonová.

„Tak si to ještě zopakujeme, slečno Whalenová,“ řekl Linwood. „Jak dlouho znáte slečnu Hendersonovou?“

„Přibližně tak tři roky,“ odpověděla Rena Whalenová, tlustá blondýna s kulatým obličejem a plnými rty. „Pracujeme ve stejné kanceláři, já jsem Vicky tenhle byt obstarala, když se tehdy rozvedla.“

„A vy jste ji – jak už jste řekla – vždycky ráno a večer vezla autem do kanceláře a pak zas domů; je to tak?“ zeptal se Mallick, který všechno zaznamenával.

„Ano, to souhlasí. Ona vůz nemá, ale přispěla mi vždycky na benzín. Dneska ráno jsem k ní jako obvykle zašla, klepala jsem na dveře, ale nikdo mi neodpověděl. Šla jsem zas nahoru do svého bytu a zkoušela jsem to telefonicky. Myslela jsem si, že Vicky se třeba zrovna sprchuje. Dlouho jsem telefonovala, ale nikdo to tam nebral. Tak jsem odjela do kanceláře sama.

Celý den jsem to zkoušela dovolat se k ní telefonem, a když se nehlásila, požádala jsem odpoledne domovníka, aby její byt otevřel, abychom se podívali, jestli náhodou není nemocná nebo jestli se jí něco nestalo. Všechno u ní bylo v pořádku, jenom Vicky nikde. Postel byla netknutá, to znamená, že přítelkyně doma vůbec nespala.“

„A je to u ní neobvyklé, že byla přes noc pryč?“ ptal se Linwood.

„Zcela neobvyklé. Co ji znám, tak se to ještě ani jednou nestalo. Pochopte, Vicky byla opravdu naprosto slušná, seriózní žena.“

„Vy jste ale věděla,“ namítl Mallick, „že někam šla s tím Davem…“

„Dave Mosby,“ řekla Rena. „Vlastně s ním nechtěla nikam jít, pouze ho navštívit. On totiž nemůže chodit, protože si při nějakém úrazu zlomil nohu. Vicky říkala, že Dave bydlí u svého bohatého přítele v Crestview Gardens.“

„A jak to, že vám tohle všechno vyprávěla?“ ptal se dále Linwood.

„Inu – krátce před osmou včera večer jsem k ní zašla a ona už byla takříkajíc na odchodu a rychle mi to pověděla. Byla celá rozčilená. Ten Dave byt totiž kdysi její veliká láska, víte – a najednou zčistajasna zavolal. Asi pět nebo šest let ho neviděla.“

„A jak se jmenuje ten muž, u něhož Mosby údajně bydlí?“

„Landrum. Ed Landrum. To jméno jsem sice zapomněla, ale Vicky si ho poznamenala na časopis, který ležel náhodou u telefonu. Hned jsem se podívala do telefonního seznamu a našla jsem tam jeho číslo. Když jsem tam zavolala a ptala se ho, kde je Vicky, vůbec nevěděl, oč jde; řekl mi, že jméno Vicky Hendersonová v životě neslyšel. A kromě toho – vůbec nebydli v Crestview Gardens, nýbrž někde v Dempville.“

Oba detektivové mezi sebou vyměnili významný pohled.

„Nu, my už si s tím panem Landrumem pohovoříme,“ řekl Mallick. „A také se zeptáme na toho Dava Mosbyho.“ Vstal a rozloučil se. „Zítra ráno k vám ještě zajdeme, slečno Whalenová.“

Rena přikývla.

„A prosím vás, co si o tom všem myslíte?“ zeptala se.

„Inu – domnívám se, že je to stejný případ, jaký jsme měli minulé léto,“ odvětil Mallick.

„A kdoví, kolik ještě takových případů je, kdy zmizela žena beze stopy a my o ní nevíme ani to, co o slečně Vicky Hendersonové.“

Rena si navlhčila rty.

„A co se stalo minulé této?“

„Jedna dívka si také smluvila telefonicky schůzku,“ řekl Mallick. „Šla tam a už o ní nikdo víc neslyšel ani ji neviděl.“

* * *

Seděl v pracovně u psacího stolu a vytáčel čísla. Obyčejně nechával uplynout tak týden nebo dva, ale dnes to měla být jeho poslední noc, tak jí chtěl ještě využít.. Nějak se mu to však nedařilo, stále nemohl najít vhodný objekt.

Konečně vytočil číslo jisté Mildred Perryové. Byla velmi ochotná.

„Millie? Jsi to ty, Millie?“

„No ovšem.“

„Hádej, Millie, kdo tě volá: Ach, Millie, po tolika letech tomu možná nebudeš chtít ani věřit…

* * *

Kolem deváté seděli oba policisté ve své kanceláři a hovořili o záhadném případě.

„Prostě se nedá nic dělat, řekl Mallick, který před chvílí hovořit s Chicagem. „Právě taková slepá ulička jako loni v létě. Mosbyho údaje souhlasí; bydlí už půldruhého roku se svou ženou v Chicagu. Landrum a jeho manželka byli včera doma, měli hosty, což je stoprocentní alibi. Co máme teď podniknout?“

„Crestview Gardens,“ odpověděl Linwood.

„Ale jdi, Harry·. Lidé, kteří. bydli v Crestview Gardens nebudou přece telefonovat osamělým ženám, aby si s nimi pohráli. To je jenom takový trik toho chlápka, aby nás zavedl na falešnou stopu.“

„To je docela možné, připustil Linwood, „ale bohatství samo o sobě ještě nezaručuje bezúhonnost člověka. Ačkoli sám taky nevěřím, že by to dělal někdo odtamtud. Nedává to prostě smysl. Ten chlápek musí být šílený; rozhodně nenormální. A nejspíš volá z telefonních budek.“

* * *

Ve chvíli, kdy oba detektivově diskutovali o případu, stál hledaný muž s Mildred Perryovou v obývacím pokoji. v Crestview Gardens.

„Ticho jako v hrobě,“ řekl s úsměvem. „Zřejmě jsou jako obvykle s dětmi dole, v dětském pokoji. „Pojďme, Millie, podíváme se tam za nimi…

Příštího rána vzorně uklidil ve všech pokojích a pak šel dolů do sklepa, do dětského pokoje. Pečlivě tam vyčistil koberec a prohlédl všechny kouty, i pod nábytek se podíval. Vyplatilo se to, neboť pod gaučem našel pozlacenou pudřenku Vicky Hendersonové. Byla otevřena a hodně pudru bylo na zemi. Vyčistil podlahu mokrým hadrem a pudřenku strčil do kapsy.

Vyšel z domu a namířil přes rozlehlý trávník k lesu. Šel k místu, kde vedla přes potok lávka a kde bylo tak husté a vysoké křoví, že jím bylo těžké proniknout a dospělý člověk se tam snadno schoval. I stromy tu rostly jako v pralese; bylo to dost rozsáhlé místo, které nikdo neupravoval, nikdo tam stromy nekácel, slunce tam skoro nemohlo proniknout – prostě malý prales. Obrovský balvan byl pro muže ukazatelem cesty. Tam, kus dál, ležely v zemi oběti. Muž vyndal pudřenku z kapsy a hodil ji do křoví, kde byl poblíž čerstvý hrob.

„Tady máš, Vicky, pudřenku,“ zamumlal. „Víš, kdyby se ti náhodou začal lesknout nos.“

Když vyšel z lesa, stálo slunce už dost vysoko na nebi. Dal se jiným směrem – šel k malému domku poblíž brány, kterou se vjíždělo a vyjíždělo z obrovské zahrady. Zde v domku se oholil – vlastně jenom jednu svou tvář, protože na druhé, znetvořené, mu vousy nerostly – vysprchoval se a připravil si snídani. Potom si oblékl bezvadnou uniformu, nasadil si čepici a zkoumavé se prohlížel v zrcadle.

Vyšel z domku a zamířil k nižšímu kopečku v zahradě, kde stála veliká garáž se čtyřmi vraty. Otevřel jedny vrata a nasedl do dlouhé tmavomodré limuzíny. Se svým zaměstnáním byl docela spokojen. Vyplácelo se dělat šoféra, zvlášť v létě to bylo skvělé, kdy panstvo dlelo na francouzské Riviéře a svěřilo mu tady celý palác. Žel, léto už končilo, za pouhé dvě hodiny se panstvo vrátí a on bude muset plnit své povinnosti a čekat na příští léto.

Dole u brány přibrzdil vůz a jeho zrak zalétl k lesu. Pak se zadíval na své prsty, dlouhé, kostnaté, smrtící. Svíraly už tolikrát hrdla bezbranných, znásilněných žen…

A sotva se rozjel dlouho alejí, opět se ozval ten pronikavý hlas, vnitřní hlas, který ho tak často pronásledoval:

„Asi mě brzy dopadnou! Ach bože, jistě mě brzo dopadnou.“

32. Naprogramovaná smrt

Václav Šebek

Bylo krátce před půl desátou dopoledne, když z hlavní ulice zabočil do 78. ulice tichý tmavozelený automobil. Měkce zastavil nedaleko branky vedoucí k nejpřepychovější vile z celé ulice. Tlumeně běžící motor ztichl.

Z automobilu vystoupil vysoký štíhlý muž neurčitého věku. Otočil se dovnitř vozu, vytáhl malou koženou aktovku a se slabým cvaknutím zavřel dvířka vozu. Podíval se na náramkové hodinky a vykročil směrem k brance. Zastavil se, pohledem si ověřil číslo domu a téměř současně zazvonil.

Na kostelní věži odbilo půl desáté.

M. S. Broclebank, nový generální ředitel největšího z podniku koncernu BMA, seděl ve své pracovně nad šálkem kávy a v duchu si rekapituloval včerejší večer. V tváři se mu kmitl spokojený úsměv; i teď, s odstupem mnoha hodin, dopadlo přísné hodnocení k jeho spokojenosti.

„Myslím,“ říkal si v duchu, „že pro včerejší oslavu jsem si opravdu vybral nejvhodnější roli. Ostatně Maud svou úlohu sehrála neméně vynikajícím způsobem.“ vzpomenul si vděčně na svou ženu.

Odložil šálek a začetl se do gratulací osobních přátel, obchodních představitelů různých firem a dalších a dalších osob. Pečlivě je třídil do několika skupin. Měl vzácný dar předvídavosti a nejednou byl již předem připraven na hrozící nebezpečí právě z takovéhoto čtení mezi řádky.

Udělal si ně kolik poznámek do své přísně soukromě kartotéky. Tato jeho neselhávající vnější paměť, jak ji žertovně nazýval, hrála mnohdy v jeho jednáních důležitou úlohu. M. S. Broclebank nikomu nic nezůstával dlužen, splácel přesné, byť i třebas po letech. To byla však jen jedna z jeho vlastností, pro které se stal tak obávaným soupeřem v obchodním světě.

Pohodlněji se opřel v otáčivém křesle a ještě jednou se přenesl do včerejšího dne. Kdo by si kdy pomyslel, že se jednou stane generálním u BMA? Ani jeho vlastní plány, a ty mířily hodně vysoko, nešly až sem.

„Teď už si mohu dopřát odpočinek,“ řekl si a před očima mu probíhaly obrazy mnohokrát odpíraných věcí: toulky přírodou, tiché víkendy, večery strávené doma, knihy, hudba, sladká nečinnost. Musím toho hodně dohánět,“ povzdychl si.

Náhlé zaznění zvonku ho vytrhlo z rozjímání. Pohledem na diář se přesvědčil, že dnes žádnou smluvenou návštěvu nemá. Udiveně zavrtěl hlavou.

Zvonek se ozval podruhé, krátce, ale důrazně.

M. S. Broclebank zapnul domácí televizi. Na obrazovce se objevila postava muže, kterého ještě nikdy neviděl. výraz jeho tváře však Broclebankovi napovídal, že rozmluva s tímto mužem by mohla být pro něj zajímavá. Zároveň si uvědomit, že dnes je v celém domě sám. Přesto stiskl tlačítko „Vstup“; druhým knoflíkem zhasl obrazovku.

Otočil se v křesle, vstal a šel uvítat nepozvaného návštěvníka.

Když scházel po schodech do vstupní haly, napadlo ho: „Ten neznámý muž mě bude, zcela přirozeně považovat za mého komorníka, nebo, v nejlepším případě, za mého vlastního tajemníka,“ pochechtával se v duchu.

Broclebankův návštěvník stál uprostřed haly a s obdivem si prohlížel vystavené obrazy. Když zaslechl přicházejícího Broclebanka, otočil se směrem ke schodišti a smekl.

„Dobré jitro, pane Broclebanku.“

„Dobré jitro,“ odpověděl Broclebank, aniž dal v nejmenším najevo své překvapení, a uvedl svého hosta do kuřáckého pokoje. Návštěvník odložil aktovku na malý stolek a pohodlně se usadil.

„Jakou značku whisky byste si přál?“ zeptal se M. S. Broclebank.

„Teacher’s, mohu-li obtěžovat.“

M. S. Broclebank přistoupil k baru, vzal dvě skleničky a žádanou whisky. Prohlížel si svého hosta v zrcadlové zadní stěně baru a rychle odhadoval, co mu tato nezvyklá návštěva přinese. Jeho úsudek býval přesný a výstižný, tentokrát ho však nenapadlo nic.

Oba muži si zapálili cigaretu. Neznámý odkašlal. „Promiňte,“ – začal, „že jsem se ještě nezmínil o účelu své návštěvy.“ Sáhl do kapsy a podal M. S. Broclebankovi svou navštívenku. „Jmenuji se John M. Smith.“ dodal.

Broclebank obracel navštívenku v rukou.

Byla nezvykle lakonická: J. M. Smith, nic víc, nic méně. Tázavě se zadíval na svůj protějšek.

J. M. Smith na něj upřel lhostejný pohled a řekl: „Přišel jsem vás zabít.“

„Zabít?“ mechanicky opakoval Broclebank. „Mne zabít?“ zeptal se nechápavě.

„Ano. Vás,“ odpověděl Smith nevzrušeným hlasem a klidné pozoroval svého hostitele.

M. S. Broclebank se několikrát křečovitě nadechl. Ano, byl zkušený bojovník na obchodním poli, obávaný a mnohdy i nenáviděný. Znal všechny zákony této džungle. A věděl, že zabití do nich nepatří. Alespoň ne – přímé zabití. Jeho mysl horečně pracovala, tato situace však byla pro něj nová a neznámá. A příliš, příliš se dotýkala jeho vlastní osoby. Ovládl se však a věcně se zeptal: „Šílíte?“

„Ani v nejmenším,“ ubezpečil muž naprosto přesvědčivé. Natáhl se pro svou aktovku a položil ji na kolena. Vytáhl z ní velké obdélníkové pouzdro. Uvnitř, uvězněná do sametu, ležela dlouhá lesklá pistole. J. M. Smith se jí dotkl podobný m pohybem, jakým si chirurg ověřuje své nástroje před důležitou operací.

„Nebude to ani bolet,“ otočil se k Broclebankovi. „Patřím totiž mezi vynikající střelce.“

Broclebank několikrát naprázdno polkl a poté vyjel: „Seberte se a zmizte. Mám již dost celé vaší komedie i vás. Jestliže okamžitě zmizíte, jsem ochoten na to zapomenout. Jinak vás…“

„Jinak co?“ přerušil ho Smith shovívavě. „Zavoláte služebnictvo, zatelefonujete pro policii, budete volat o pomoc? Vážený· příteli,“ při tomto oslovení M. S. Broclebank téměř nadskočil, „uvědomte si, že nyní jsme my dva zcela odříznuti od světa.“

M. S. Broclebank horečně uvažoval. Co když mě ten chlap chci opravdu zabít? Náhle si vzpomněl na svůj magnetofon. Broclebank byl velice prozíravý muž. Již dlouho měl v pečlivě ukryté zásuvce zabudován magnetofon, který po stisknutí tajného tlačítka nahrával i ty nejtišší zvuky v místnosti. Stal se jeho neocenitelným pomocníkem při mnoha důvěrných jednáních. Nepozorovaně stiskl tlačítko.

J. M. Smith s omluvným úsměvem nalil další dvě whisky.

„Pane Smithe.“ začal Broclebank opět klidně, „vůbec ale nedrápu, proč mě chcete zabít. Vždyť přece nemůžete mít jediný důvod…“

„Samozřejmě,“ souhlasit Smith, „já nemám, ale společnost Arex má.“

„Společnost Arex?“ ptal se nedůvěřivě Broclebank.

„Neznáte ji snad?“ opáčil jeho host otázkou.

„Ovšemže znám,“ přikývl Broclebank, „ale nerozumím tomu, proč by…“

„Jste pro ni příliš nebezpečný,“ přerušil ho Smith.

„Já? Jí?“ M. S. Broclebank nevycházel z údivu.

„Jako předseda správní rady koncernu BMA…“

„Ale tím já nejsem!“ vítězoslavně vykřikl Broclebank.

J. M. Smith ani nemrkl. „Prozatím jím ještě nejste.“ po krátké pomlce chladně dodal: „Ostatně, ani se jím už nestanete.“

Výraz celé Broclebankovy tváře vyjadřoval jedině bezmezný údiv.

Vysoký muž pohlédl na hodinky a řekl: „Máme ještě trochu času, mohu vám to tedy blíže vysvětlit.“

M. S. Broclebank němě přikývl.

„Známe velice podrobně a přesně,“ pokračoval návštěvník, „váš život minulý, současný i – budoucí.“ pohledem umlčel Broclebankovo nesouhlasné gesto. „Nyní jste generálním ředitelem u koncernu BMA. Sám víte velice dobře, že jste to dotáhl dále, než jste počítal.“

Broclebank nechtě mechanicky přikývl.

„Nebudu vás unavovat podrobnostmi,“ omluvně dodal J. M. Smith, „budu stručný. Už dříve jste přemýšlel o tom, že vaše bezdětné manželství není zrovna nejšťastnější. Nyní budete chtít připojit ke svému vynikajícímu postavení stejně skvělé manželství. Nové manželství – pochopitelně,“ upřesnil J. M. Smith. „Vaše druhá žena, velice hezká a mimochodem o dvacet let mladší,“ neodepřel si uvést jeden detail, „vás bude zbožňovat.“

Nevšímal si měnícího se výrazu Broclebankova obličeje.

„Bude to zcela pochopitelné,“ pokračoval, „protože vy se vrhnete jako ďábel do nového kariéristického boje. Sám musím přiznat,“ usmál se, „že v této činnosti jste obdivuhodný. Na jeho konci,“ tón hlasu J. M. Smitha byl náhle ostrý, „je křeslo předsedy správní rady. Jedním z vašich prvních činů by bylo zničení společnosti Arex. Tím by velice stoupla moc koncernu BMA a pochopitelně i vaše. A tomu jsem přišel zabránit,“ dodal zcela věcně.

„To je neuvěřitelné,“ hlesl Broclebank, „neuvěřitelné.“ Pomalu se v něm zdvihal bezmocný vztek. „Jakým právem,“ hlas mu rozčílením přeskakoval, „jakým právem si hrajete na osud či Boha? Určovat osudy lidí, řídit jejich životy, manipulovat s nimi jako s věcmi: Jste blázen, blázen,“ křičel, „vy i celá ta vaše společnost!“ M. S. Broclebank se vyčerpaně zhroutil v křesle.

Vysoký muž ho upřené a nevzrušeně pozorovat. „Kdybych vás nezabil, stane se vše přesně tak, jak jsem vám nastínil.“

„Kdo to může tvrdit?!“ vybuchl Broclebank.

„Počítač,“ zněla strohá odpověď.

M. S. Broclebank vytřeštil oči. „Počítač?“

„Samozřejmě. Náš mamutí počítač již několik let ochraňuje společnost od všech nebezpečí. Ve dne v noci hledá optimální cestu pro vývoj společnosti. vyhledává její kritické situace a pečlivě shromažďuje všechny údaje o eventuálních nepřátelích. Již před týdnem se objevilo vaše jméno na kartách nejvyšší důležitosti.“

„Můžete o mně vědět téměř všechno,“ souhlasil M. S. Broclebank. „Ale jen minulost, minulost, možná dnešek, ale už ne zítřek! Natož budoucnost! M. S. Broclebank stál a divoce gestikuloval.

„Uklidněte se!“ křikl J. M. Smith. „Budoucnost je složitá, ale není nepoznatelná,“ vysvětloval. „Musíte jen mít vynikající mamutí mozek. Náš gigant váš život podrobně a přesně propočítal a tak by také probíhal,“ uzavřel Smith.

M. S. Broclebank nechtěl souhlasit: „Už jen z technického hlediska je to nemožné. Znám schopnosti všech současných nejvýkonnějších počítačů a vím…“

„Jsou to jen ubozí blbečkové…“ odbyl jeho námitku Smith. Podíval se na hodinky a naklonil se k Broclebankovi. „Musíme si pospíšit.“

Ten jako by nevnímal. „Mohl jsem v pěti letech vypít petrolej, spáchat sebevraždu, nechat se vystřelit na Měsíc, nemusel jsem vás sem pouštět…“ horečně blekotal. „Nemůžete spočítat, nemůžete…“

Smith vstal a rázným gestem ho umlčel. „Jestli chcete, tak se ještě napijte,“ dovolil.

M. S. Broclebank několikrát nadechl, trochu se uklidnil a vstal. Obešel stůl, zdvihl skleničku k přiťuknutí. Vtom vchrstl whisky Smithovi do obličeje, skokem přeskočil židli a ještě ji stačil hodit návštěvníkovi do cesty. Třemi dlouhými skoky se octl u dveří. Párkrát prudce zacloumal klikou, než pochopil, že je uvězněn.

„Pomalu se otočil ke Smithovi, který neučinil ani krok. Převrhnutá židle mu ležela u nohou. Levou rukou si kapesníkem stíral z obličeje whisky, v pravé měl lesklý revolver.

„Je čas,“ řekl.

Ještě nikdy se Broclebankovi nechtělo žít tolik jako nyní.

„Počkejte! Ještě pár slov… vyrazil.

„Mluvte, ale rychle!“ ostře přikázal Smith.

„Představte si, že by váš počítač rozšířil svá pozorování na všechny lidi v této zemi. Sledoval by je už od kolébky… možná už z jejich rodičů by vypočítával vaše budoucí nepřátele. Vlastně byste nemuseli ani dovolit, aby se narodili…“ Broclebank se celý zadýchal.

„Nejste schopen trochy technické fantazie,“ přerušil ho Smith. „Náš mamutí počítač se pochopitelně i sám zdokonaluje, a tento váš návrh byl jedním z prvních zlepšení, která sám sestavil.“

„A ta další?“ hlesl Broclebank.

„Na zemi nebude člověka, o kterém bychom nevěděli všechno. Každý bude neviditelnou nití spojen s jediným centrem a nikdo neudělá nic o své vlastní vůli. Nebude existovat žádná vlastní vůle, rozumíte?“

„Nebudete první, kdo chtěl zcela ovládat lidskou společnost,“ tiše namítl Broclebank. „Nikomu se, to ještě nepodařilo,“ a s nadějí v hlase dodal: „A snad nepodaří.“

„Měli jenom snahu, a chyběly jim mozky. My máme obojí,“ zasmál se Smith.

Pozvedl pistoli.

„Zadržte, prosím vás!“ poprosil Broclebank.

„Nemáme už čas.“

„Chtěl bych ho slyšet.“

„Koho?“

„Chtěl bych slyšet, co by právě v této chvíli o mně počítač řekl. I ty naše ubohoučké počítače mohou sdělovat své instrukce telefonicky,“ dodal spíš smutně než posměšně.

Smith přistoupil k telefonu a začal vytáčet čísla v několika sériích za sebou. Podal sluchátko Broclebankovi.

V sluchátku se po krátkém zašumění ozval ostrý cvakavý zvuk a pak monotónní neosobní hlas: „Kód 032 716 AX6, osoba M. S. Broclebank. čas 1040 M. S. Broclebank je již deset minut mrtev.“

„Lžeš!“ zařval Broclebank.

Jeho výkřik splynul s dvěma těsné za sebou následujícími dunivými výstřely.

Smith uchopil visící sluchátko a položil je na telefonní vidlici. Schoval pistolí, a pamětliv příkazu počítače, vypnul Broclebankův magnetofon. Otevřel tajnou zásuvku, vytáhl nahraný magnetofonový pásek a uložil jej do aktovky. V 1045 nastartoval tmavozelený automobil.

33. Kariéra

Philip Ketchum

Jeho matka byla udivena, otec takříkajíc konsternován. Vůbec ho nemohli pochopit. Podívali se nejdřív jeden na druhého, potom na něho, načež se otec zeptal: „Myslíš to vážně? Ty opravdu nechceš na vysokou školu?“

Oliver zavrtěl hlavou. „Půjdu na nějakou obchodní školu a naučím se účetnictví.“

„Ty chceš svůj život strávit jako nějaký bezvýznamný účetní?“

„Inu – tak budu muset svůj život začít,“ řekl Oliver.

Ben Platt se obrátil na svou ženu, jako by u ní hledal pomoc. „Olgo, co řekl učitel o Oliverovi?“

„Že je vynikající žák a že by dosáhl ve studiu významných úspěchů, zejména v matematice. A vůbec – v každém vědeckém oboru by to prý dotáhl hodně daleko, jestliže by byl pilný.“

Ben se teď obrátil k Oliverovi: „Slyšels to?“

„Ovšem,“ odpověděl Oliver. „Však taky chci něčeho dosáhnout!“

„Jako účetní?“

„Nemíním přece zůstat nadosmrti účetním. To má být pouze první stupínek.“

„A jaký má být ten druhý?“

„To ještě přesně nevím, ale určitě ten druhý stupínek bude. A potom třetí a čtvrtý. To jsem si umínil.“

Ben Platt něco zabručel, podíval se významně na manželku a pokrčil rameny. „No dobrá – ty sám si musíš zařídit svůj život. Mně by se ovšem nelíbilo sedět celý, den nad účetními knihami. Těch patnáct dolarů, co jsem ti dnes ráno dal, bylo zřejmě na učebnice účetnictví, že?“

„Koupil jsem dvě knihy,“ odpověděl Oliver. „Jedna po osmi padesáti.“

„Tak to ode mne dostaneš ještě dva dolary.“

„Doplatil jsem to ze svého kapesného,“ řekl Oliver.

„Ne, ne, já ti je dám,“ nabízel Ben a hledal hned v kapse.

Oliver peníze přijal a usmíval se. Možná že to měl být vděčný úsměv. Ve skutečnosti ho však rozesmálo, že otec beze všeho uvěřil ceně za knihy, kterou Oliver udal. Koupil ty knížky v antikvariátě a dohromady státy šest padesát. Takže na tom deset padesát vydělal.

Teď k němu přistoupila matka a objala ho kolem ramen. „Nám záleží jen na tom, abys byl v životě šťasten, Olivere. Tvůj otec i já jsme stále doufali, že jednoho dne půjdeš studovat. Chceš-li však dělat kariéru jinak, inu – zkus své štěstí.“

„Vřelý dík, maminko,“ řekl Oliver, objal matku a znovu se usmál na otce. „Vy jste báječní rodiče.“

* * *

Skoro dva roky studoval Oliver Platt obchodní školu. Nejvíc se soustředil na kursy matematiky a účetnictví. A kromě toho hodně četl. Další rok věnoval studiu obchodního práva, teoretické matematiky a průmyslových podniků. Bylo mu teď dvaadvacet let, hodně vyrostl, byl vysoký, hubený, trochu pobledlý, ale vcelku nikoli neatraktivní. Tichý mladý muž s bystrým rozumem, s nízkými rty s pronikavýma modrýma očima. Dávno předtím, než ukončil školu, uvažovat o řadě míst, která by eventuálně pro něj přicházela v úvahu, ale zase je zavrhl, že to není stále „to pravé“, co by potřeboval. Pak to konečně našel: bylo to zaměstnání jako třetí účetní u firmy Belmont Trust Company.

Byla to stará, seriózní a vážená firma, řízená podle tradičních zásad a vybavená hodně penězi. Byly tu ukládány vysoké sumy. Belmont Trust Company se nikdy nepouštěla do burzovních spekulací. Cenné papíry se kupovaly a zase prodávaly, ale velice, převelice opatrně. Oliver tu nastoupil jako náhrada za muže, jemuž bylo už sedmdesát. I první dva účetní byli už dost staří lidé. Za takových deset let…

* * *

Oliver potřeboval pouze pět let, aby se vyšvihl na místo hlavního účetního. Jeden z jeho představených odešel do penze, druhý zemřel, a tak byli přijati dva noví účetní. Protože však Oliver prokázal za těch pěl let, že má schopnosti a zkušenosti a vůbec udělal dobrý dojem, byl povýšen na hlavního účetního.

Měl teď ovšem výborný plat. A tak si mohl dovolit pěkný byt, milou ženu s nějaký hezký automobil. Pořídit si příjemný byt a dobré auto mu nedalo tolik práce – těžší už bylo najít vhodnou ženu. Ano, krásných dívek bylo všude dost, ale – nešlo mu jen o hezkou tvářičku. Konec konců však nemusel chvátat, času měl dost a mohl získat i na tomto poli trochu zkušeností.

Občas si někam vyrazil s atraktivními ženami a pohostil je – to bylo pro Olivera příjemné rozptýlení, i když to ovsem stálo dost peněz. Mohl si to však dovolit, finančně na tom byl skvěle. Měl totiž velmi dobrý plat – a k tomu navíc tzv. vedlejší příjmy. Ty jeho vedlejší příjmy – to byly obnosy, které si jaksi „vybíral pro sebe“. Pro takové činy je i jiné, ošklivě slovo: zpronevěra. Ovšem tak se tomu říká tehdy, když se při tom člověk dá chytit – a Oliver naprosto nepočítal s tím, že by se dal přistihnout. Systém, podle něhož oškubával firmu, kde pracoval, byl spolehlivý, takříkajíc na beton.

Následující dva roky uběhly v každém směru velmi úspěšně. Oliver poznal také řadu okouzlujících žen. Zaflámoval si s nimi, ale vodil je pouze do lokálů, kde ho nikdo neznal a kde nemohl nikoho známého potkat. Bylo by taky bláznovství upozorňovat na sebe. Hlavní účetní si něco takového nemohl dovolit. Žádnou z těch kouzelných žen dosud nepožádal o ruku. Jednou nebo dvakrát by to byl užuž udělal, ale přece jen si to včas rozmyslel. Vhodnou ženu, jakou hledal, prostě stále nenacházel. Chtěl, aby jeho žena měla krásu, rozum i odvahu. Krásu nacházel všude, sem tam i rozum probleskl, ale tu třetí vlastnost – odvahu – hledal stále marně. Jednoho dne bude muset prásknout do bot a schovat se někde na druhé polovině zeměkoule. Žena, s níž spojí svůj život, bude muset být připravena podniknout toto riziko s ním.

* * *

I u těch nejkonzervativnějších firem, které si tolik potrpí na tradice, může dojít k tomu, že je třeba celý podnik trocha reorganizovat. Došlo k tomu i n Belmont Trust Company. Oliver Platt zůstal i nadále hlavním účetním, ale objevil se nový vicepresident, který se stal současně ředitelem správního aparátu. Asi tak čtvrt roku si kvůli němu dělal Oliver starosti. Byl to třicátník, velký, silné postavy. Měl příjemný úsměv a dobré známosti. Zdálo se, že účetnictví dobře ovládá, a proto se Oliver bál, že by mohl na něco přijít. Byl však klid, žádná revize nebyla nařízena, a tak si s tím Oliver přestal lámat hlavu.

Uplynul rok. Příjemný rok to byl. Kromě hodin strávených v kanceláři věnovat svůj čas postupně Doris, Vilmě, Francii a Glorii. Všechny byly rozkošné, ale všechny nakonec kladly určité požadavky, a tak postupně mizely z jeho života. Na začátku dalšího roku vzbudila jeho pozornost nová stenotypistka u nich v podniku. Lila Grahamová. Byla půvabná, měla graciézní chůzi, byla velká, štíhlá, měla hnědé vlasy, hnědé oči a kouzelný úsměv. Celé týdny Oliver rozmýšlel, má-li si s ní dát schůzku, ale nakonec od toho upustil. Vyhýbal se jejímu pohledu a střežil se dát najevo sebemenší pozornost. Aby se totiž vyhnul všem obtížím a nedělal si sám zbytečné nepříjemnosti, stanovil si zásadu nenavazovat známosti s žádnou ženou, která je zaměstnána v podniku co on. A tak Lilu Grahamovou – byť s velkou lítostí – vyškrtl ze své listiny.

Ale – myslel na tu ženu stále. Nemohl ji nějak vypudit ze své mysli. Až se jednoho odpoledne přihodilo cosi, co mu nahnalo hrůzu a co také způsobilo, že Lila se úplně ztratila z jeho myšlenek. Nový vicepresident Howard Coburn ho totiž zavolal do své kanceláře a v několika minutách ho úplně šokoval.

„Pane Platte, kolik vlastně vyděláváte?“ zeptal se beze všech úvodů Coburn.

„Osm tisíc pět set ročně,“ odpovědět Oliver. „Ale – to přece víte.“

„Zajisté,“ řekl s úsměvem Coburn. „Tak vy vyděláváte osm tisíc pět set. A teď mi řekněte, jaké jsou vaše výdaje.“

Oliver svraštil čelo. Bylo mu náhle nějak divně kolem žaludku. „Nu – utratím skoro všechno.“

„Vy utratíte nejen svůj plat, ale ještě daleko víc,“ podotkl teď už bez úsměvu Coburn. „Hrubě odhadnuto, vydal jste v minulém roce přes dvacet tisíc dolarů. Dvacet tisíc – odkud asi pocházejí?“

„Ale ne, to není možně,“ pokusil se protestovat Oliver. „To je nějaký omyl…“

„Omylem bych to tedy nenazýval, nýbrž zcela jinak,“ řekl Coburn a usmál se. Jenže to nebyl úsměv přátelský a také jeho oči se zlověstně přimhouřily.

„Já – já prosím nevím, jak to myslíte,“ koktal Oliver.

„Pak vám to vysvětlím,“ řekl Coburn. „Podrobně jsem se tím zabýval. Víte – věnoval jsem se vám. Nejméně tucetkrát jsem vás večer sledoval. Nikdy jste nebyl sám. Pokaždé vás doprovázela dáma, pěkná, atraktivní a skvěle oblečeně. A vy jste vyhazoval peníze plnýma rukama. Sám jsem dvakrát viděl, že jste své dámě dal šperky. Žádnou bižuterii, pravé kameny.“

Oliver byl zoufalý, ale přesto vrtěl hlavou, nemínil se vzdát.

„Počkejte, ještě jsem neskončil,“ pokračoval Coburn. „Jak jsem řekl, všímal jsem si, co děláte ve volném čase. Pak jsem si důkladně pročetl vaše osobní údaje v kartotéce a všechno jsem si prověřil. Vaši rodiče nejsou zámožní. Také jste nezdědil žádné jmění. Proto jsem se divil, odkud berte peníze – a přišel jsem na to. Celé tři týdny jsem zůstával pozdě do noci v kanceláři a kontroloval jsem naše cenné papíry, účetní knihy, všechny doklady. Musím přiznat, že jste to dělal zatraceně šikovně. Čtrnáct dní jsem hledal marně, nemohl jsem na nic přijít. Teprve pak – a byla to skoro náhoda – jsem ty vaše machinace objevil. Stačí vám, když uvedu třeba Deimansovy akcie?“

Oliver zalapal po vzduchu. Věděl až příliš dobře, jak manipuloval s majetkem, akciemi a konty Deimansů, a nepochyboval o tom, že Coburn mu jeho triky odhalil.

„Nemyslíte, že bych měl k celé té záležitosti zavolat policii?“ řekl ostře Coburn.

Oliver si navlhčil jazykem okoralé rty. „Ne – já všechno uvedu do pořádku, vrátím… já…“

„A jak s tím chcete začít?“

„Momentálně nevím – ale dáte-li mi možnost…“

„Kdybych vám dal možnost, pak by do deseti let zmizela veškerá aktiva této firmy.“

„Ne…“

„Řeknu vám, co zamýšlím podniknout.“ klidně a zvolna pronesl Coburn. „Dám vám dvě alternativy. První je tato: půjdete za mříže. Mám zavolat policii?“

„Ne,“ prosil Oliver a zoufale se díval na Coburna.

Coburnův úsměv byl teď tvrdou, sebejistou grimasou. „Druhá alternativa zní takto: Pokračujte tak jako dosud. Čiňte se pro svou vlastní kapsu – a taky pro mou. Rozuměl jste? V budoucnu chci dostat šedesát procent. Budu vás velmi pozorně sledovat. A pokusíte-li se mě ošidit, jste vyřízen. Pak hned zavolám policii.“

Návrh, který mu Coburn učinil, překvapil Olivera skoro stejně jako sdělení, že je odhalen. Čekal, že ho dají zatknout a zavřít do vězení. Že mu však bude dána takováhle možnost s tím vůbec nepočítal. Ani ve snu by mu bývalo nenapadlo považovat Coburna za nepoctivce. I teď mu připadalo zatěžko uvěřit slovům toho muže. Měl škrobenou ženu, škrobené přátele, žil ve škrobeném prostředí a on sám působil dojmem škrobeného představeného. Byl členem řady spolků, které vesměs měly ve štítě starost o blaho lidí. Jeho celý životní postoj tíhnul spíš k svatouškovství než k čemu jinému. A že by se chtěl podílet na podvodech, to se zdálo neuvěřitelné.

„Nu, Olivere?“ oslovil ho teď Coburn křestním jménem. „Jak jste se rozhodl?“

„Já – já nechci za mříže,“ vypravil ze sebe Oliver.

„To chápu, že byste raději žil na svobodě. Chci ovšem, abyste si důkladně promyslel mou nabídku. Dostanu z každého dolaru šedesát procent, a aby se vám to rentovalo, pak je nutné, abyste své – ehm – vedlejší příjmy zdvojnásobil. To budete muset udělat, rozumíte? Jen nebýt v takovýhle věcech malicherný! Chci vidět peníze!“

„Musíme být opatrní,“ usmál se Oliver.

„Ó nikoli, milý příteli. Vy musíte být opatrný,“ opravil ho Coburn. „Koncem příštího týdne bych už rád viděl první splátku.

„Řekněme šest tisíc. To by tedy bylo dohromady deset tisíc, které musíte opatřit, a z nich si čtyři necháte.“

Oliver opět svraštil čelo. Věděl už teď přesně, kde těch deset tisíc vezme. Už dávno předem promyslel a vypracoval několik možností, ale měl je, jak se říká, pro „strýčka Příhodu“, kdyby náhle potřeboval víc peněz. „Nu, pane vicepresidente, uvidím, co se dá dělat.“

„Do pátku chci ty peníze mít,“ upřesnil Coburn termín.

„Ale…“

„Do pátku,“ opakoval Coburn. „A to v hotovosti. To je všechno. Můžete jít.“

Oliver se zhluboka nadechl, obrátil se a odešel. Na cestě do své kanceláře potkal Lilu Grahamovou, ale ani si jí nevšiml, vlastně ji ani nevnímal. V tomto okamžiku měl pocit, že se s ním hroutí svět.

* * *

Skoro tři městce to Oliverovi trvalo, než si plné ujasnil situaci, do níž tak náhle upadl. Zaváněla kriminálem, byla plná hořkostí a rovnala se vlastně děsivému snu. Obnosy, které si přivlastňoval, byly příliš vysoké, a tím větší nebezpečí ovšem hrozilo, že se to nedá utajit. Samozřejmě byl maximálně opatrný, ale vyžadovalo to teď také maximum práce – osobně musel nyní dohlížet na dva tucty kont. Padly na to volné večery, celé neděle, někdy i noci. Přisvojoval si stále víc a víc peněz, ale netěšily ho. Na krásné ženy mu teď pochopitelně nezbýval čas. Když se pozdě večer vrátil z kanceláře, byl k smrti unaven, padl do postele, ale spal přesto špatně.

Co ho také velmi trápilo, byla okolnost, že veškeré riziko nesl sám. Falešné obnosy byly do knih napsány jeho písmem, prodej cenných papírů, který uskutečňoval bez jakýchkoliv plných mocí, byl stále riskantnější. Důkladná revize by už musela jeho podvody s akciemi, šeky a cennými papíry odhalit. A Howardu Coburnovi by nemohl přitom nikdo nic dokázat. Bral pouze hotové peníze bez jakýchkoliv potvrzenek. Tak, jak se věci vyvíjely, měl Coburn všechny výhody – bral spoustu peněz a neriskoval naprosto nic.

Oliver se náhle přistihl při tom, že začíná Howarda Coburna nenávidět. Nenáviděl jeho žoviální chování, jeho hranou rozšafnost a poctivost. Ten bídák kasíroval každý pátek malé jmění, aniž by hnul prstem. Stále a stále přemýšlel Oliver o tom, jak z této pasti uniknout. Nenalézal však řešení. Kdyby se začal zpěčovat, že mu už nemůže dávat tolik peněz, zavolal by ten ničema policii a dal by ho bez milosti zavřít. Kdyby uprchl, pak by Coburn odhalil jeho zpronevěry a dal by ho stíhat jako zločince, kdyby však Coburn zemřel. .

Olivera vždycky trochu zamrazilo, kdykoli se začal zabývat myšlenkou na Coburnovu smrt. Ano, to by bylo řešení. Jedině tak by se zachránil. Ale Coburna vypadal tak zdravě, ten tu bude ještě několik desetiletí. A na vraždu Oliver pomýšlet nechtěl. Dělat zpronevěry byla jedna věc, ale zavraždit člověka, to už bylo něco docela jiného.

Jedné noci se probudil ze svého neklidného spánku a náhle s konečnou platností pochopil, co ho čeká. Dostal se na šikmou plochu a půjde to s ním stále víc a kopce, až se dostaví – konec. Částky, které kradl, byly příliš veliké a měly samozřejmě své hranice. Uvědomil si, že ty hranice únosnosti už dosáhl, vlastně překročil. Čekají ho teď dvě možnosti: objeví zpronevěry, chytnou ho a dají do vězení; anebo ho dá zavřít Coburn, aby sám sebe kryl. Konečný efekt bude v obou případech stejný. A ten „konečný efekt– nebyl už daleko.

Zvykl si chodit do kanceláře velmi brzy. Z jakéhosi důvodu přišla Lila Grahamová toho rána také brzo do práce. Přikývla mu na pozdrav, svraštila však obočí a šla k svému pracovnímu stolu – štíhlá dívka vysoká a hezká. A v práci velmi schopná, rychle chápala každý úkol.

Když se tak na ni díval, napadlo ho najednou, že by vlastně neškodilo, kdyby aspoň na jeden večer vysadil a šel se trochu pobavit. Možná že by mu to dokonce pomohlo a že by se mu trochu vyjasnilo v hlavě. Dřív se úzkostlivě držel zásady nenavazovat v kanceláři žádné intimní známosti, ale teď byla i tahle zásada celkem vedlejší.

* * *

„Copak – že jste dnes přišla tak časně? Moc práce?“

Usmála se na něj. „A co vy – že jste se konečně rozhodl vzít mě vůbec na vědomí?“

„Byl jsem přepracován a měl jsem moc soukromých starostí,“ přiznal se Oliver. „Ale přesto jsem o vás moc dobře věděl a nejednou na vás myslel – to přece víte.“

Tiše se usmála. „Jste důležitý muž v tomto podniku.“

„Ani moc ne.“

„Ale ano. Jsem si tím jista.“

Byt to vlastně upřímně míněný kompliment a Oliverovo otřesené sebevědomí jako by rázem ožito. Cítil, jak takovou lichotku potřeboval, dělala mu tak dobře, zvlášť z úst této ženy. Podíval se rychle na hodinky a uvědomil si, že každým okamžikem začnou do kanceláře přicházet další zaměstnanci. Rychle se rozhodl – chtěl se s touto ženou setkat a chtěl se s ní bavit.

„Prosím vás, máte dnes večer už něco v plánu?“

Zklamala ho. „Ano, mám schůzku.“

„Ach – odřekněte svému kavalírovi,“ domlouval jí Oliver.

„Ale jak?“

„Vysvětlete mu jednoduše, že hlavní účetní firmy je takový starý šereda a že vás zavalil prací. Znám jeden moc příjemný lokál, kde se výborně vaří. Tam se můžeme spolu podívat.“

Lila váhala. „A taky nevím, proč bych s vámi měla jít.“

„Inu – pak vám k tomu dám jednoduše příkaz,“ řekl Oliver a dal se do smíchu. „Tak řekněme v sedm hodin. Vypijeme nějaký ten koktejl, dobře se najíme a pak si půjdeme zatancovat. Všechno, všechno možné budeme dělat, abychom zapomněli na atmosféru tady toho podniku.“

Lila sklopila oči, opět se trochu usmála a lekla: „Když to je tedy rozkaz, pak ovšem musím uposlechnout. A možná že to bude dokonce hezké.“

Oliver se už dlouho tak dobře nepobavil jako ten večer. Lila byla stále svěží a pozorná a její smích byl nakažlivý.

Navštívili snad tucet lokálů, některé byly přepychové, jiné zas neměly daleko k periferním tingltanglům. A Lila souhlasila se vším. Oliver měl dojem, že se Lila všude cítí dobře a že má pro všechno smysl a pochopení.

Za dva dny si zase večer spolu vyšli. A opět se výborně bavili. Na závěr toho Večera šli do bytu Lily Grahamově a poslouchali hudbu. Oliver se skoro začal obávat, že je na nejlepší cestě se do Lily zamilovat.

Příštího dne byl však sražen do chmurné skutečnosti. Howard Coburn si pro něho poslal, a když přišel a usedl na židli, přepadl ho najednou strach. Měl zlou předtuchu.

„Nu, Olivere, až dosud to všechno jelo jako po másle.“

„Ale to zastíráni je den ze dne těžší,“ řekl Oliver.

Coburnův sladký úsměv ho mátl. A ještě víc ho zmátla slova, která uslyšel.

„Jak byste se na to tvářil, kdybychom celou tu záležitost skoncovali?“

„Celou záležitost – skoncovat?“ vydechl Oliver.

„Ano, přesné tak,“ řekl Coburn. „Mám v úmyslu to tady, jak se říká, zabalit a zmizet. Znáte mou ženu?“

„Jen tak od vidění.“

„Je ještě horší než vypadá. Dřevák. Mám jí plné zuby. Ještě jednu splátku mi dáte a pak už vám dám pokoj. Příští pátek mi přinesete sto tisíc dolarů.“

„Co – cože? Sto tisíc dolarů?“

„Ano, právě tolik. To je jakési výkupné. A nezapomeňte – už příští pátek!“

„To bych musel přímo ukrást peníze.“

„Jak to uděláte, je vaše věc. A je mi to jedno. Každopádně chci, sto tisíc dolarů v hotovosti.“

Oliver se vrátil k svému psacímu stolu jako ve snách. Vůbec nebyl schopen myslet. Tupě si uvědomoval co by se stalo, kdyby si najednou přisvojil sto tisíc dolarů. To zdaleka překračovalo onu únosnou míru. Prostě je to šílenství – hned by na to přišli, dali by ho zatknout a odvést do vězení. Lila by pak pro něj byla navždy ztracena. Vlastně – tímhle jeho život končí. Žádné východisko neexistuje. Jenom Coburn z toho vyvázne.

Najde si někde daleko bezpečný úkryt a bude si pěkně žít. V duchu ho už Oliver viděl někde na nějakém tichomořském ostrově s palmami, kolem něho několik krasavic, a pan Coburn se jenom blažené usmívá, žije si jak pámbů a chechtá se muži, který mu tohle všechno umožnil.

Neděle byla hrozná. Lila od jela na návštěvu k matce, a tak zůstal sám. Mohl si sice najít společnost, ale zajímala ho už teď jenom Lila, žádná jiná. Musel stále jen myslet na Coburna, na to, jak ho k smrti nenávidí. Jenže, tohle mu nepomohlo. Tenhle pátek odpoledne vešel s aktovkou v ruce ke Coburnovi do kanceláře. A tam vyměnil svou aktovku za jeho, protože obě tašky jsou navlas stejné.

V aktovce, kterou tam nechal, byl Coburnův podíl. A příští pátek pak musí odevzdat poslední obnos – sto tisíc dolarů. Dát ho muži, který mu ani v nejmenším nepomohl, parazitu, vyděrači. Och, kdyby tak mohl dát do té aktovky pumu! Ano, pumu! Která by vybuchla právě v okamžiku, až…

Oliver potřásl hlavou. Snažil se potlačit onu myšlenku, která mu tak náhle napadla. Zahnal ji, ale přišla zas, lákala ho, mučila, hlodala. Pro všechno, co souviselo s matematikou, fyzikou a chemií, měl nadání. Byl si jist, že by dokázal vyrobit pumu, která by určitě fungovala. V pondělí by si mohl opatřit věci, které by k tomu nutně potřeboval. A do pátku má čas. Malou, vysoko explozivní pumu do aktovky, kterou by nechal u Coburna…

Mráz mu přeběhl po zádech. „To přece nemohu udělat,“ řekl si hlasitě. „To není možné!“ Ale zatímco se snažil sám sebe přesvědčit, konstruoval už v duchu pumu a uvažoval, jak by měl v celé té věci postupovat.

V pondělí večeřel s Lilou a snažil se vypadat bezstarostně. Moc se mu to však nedařilo a nakonec se ho Lila bez okolků zeptala, co mu je. Když odpověděl vyhýbavě, řekla jakoby nazdařbůh: „Ty máš nějaké nepříjemnosti s Coburnem.“

Trhl sebou. „Jak jsi na to, prosím tě, přišla?“

Stiskla mu pod stolem ruku. „Pozorovala jsem tě a kromě toho jsem chytrá ženská.“

Díval se na ni se svraštělým čelem. „Zůstane to, co ti teď svěřím, navždycky jen mezi námi?“

„To víš přece sám.“

„Coburn mě vydírá. Před několika měsíci jsem měl jakési finanční potíže. Vypůjčil jsem si tajné peníze – jaksi, víš, nu z hotovosti naší firmy. Byl bych to mohl bez obtíží brzy vrátit, ale než jsem se k tomu dostal, přišel na to Coburn a hrozil mi policií. Musel jsem mu slíbit, že budu dál zpronevěřovat peníze, ale dávat je jemu.“

„Ten lotr! Měla by se mu strhnout z obličeje ta maska poctivce.“

„Kdybych to udělal, sám bych se vydal na milost a nemilost. A jeho by možná vůbec nevolali k odpovědnosti, protože by všechno popřel a já bych mu nemohl nic dokázat.“

„Věděl jsi, že chtěl začít se mnou chodit?“ zeptala se Lila.

„Ten ničema!“

„Odmítla jsem. A příště, když mě chtěl uzlí do náruči, poškrábala jsem mu obličej.“

Oliver se trochu usmál, ale hned zas nasadil vážnou tvář. „V pátek chce ode mne Coburn vysokou částku. Mám ji pro něho opatřit, ale než to na mě praskne, chci zmizet. Já vím, že to ode mě není zrovna udatné, ale – víš, já nechci do vězení.“

Tiše se zeptala: „Kam chceš uprchnout?“

„Ach, někam na druhý konec světa,“ odvětil. „Zaplaťpámbu mám jakési dědictví. To už jsem ti přece říkal.“

„Dědictví mě nezajímá,“ odpověděla trochu podrážděně Lila. „Chceš zmizet sám, anebo ti záleží na tom, aby tě někdo doprovázel?“

Podíval se jí zpříma do očí. „Byl bych rád, kdybys šla se mnou, ale do pátku už zbývá velmi málo času. Museli bychom zmizet přímo z kanceláře.“

Pod stolem stále držela jeho ruku. Teď ji opět pevné stiskla, ještě dřív, než přikývla. „Pojedu s tebou. V pátek odpoledne.“

Jeho oči se rozšířily, snad ještě nikdy v životě mu nebylo tak krásné jako teď, v této chvíli. Když mu Lila přislíbila, že pojede s ním, rozhodl se s konečnou platností: ano, zhotoví malou, plochou pumu, kterou by mohl dobře vložit na dno aktovky, a na ni navrch dá peníze. Škoda jich sice, ale to se nedá nic dělat. Však si k oné částce, kterou má vzít pro Coburna, přibere ještě pořádné sousto pro sebe – tolik, kolik vůbec bude možné. To má být to dědictví, o němž se zmínil Lile. Nebude jí přece vyprávět úplně všechno…

* * *

Puma, kterou vyrobil, byla opravdu skvělá, šitá takříkajíc na míru, aby se vešla do aktovky a nezabrala tam moc místa. Coburn se tak letmo zmínil, že chce být v pět odpoledne na letišti Cloverleaf, kde bude čekat jeho soukromé letadlo. O půl šesté už chce být bezpodmínečně ve vzduchu. Oliver tedy seřídil pumu tak, aby explodovala přesné v půl šesté.

Krátce po čtvrté hodině uchopil aktovku, a když procházel kanceláří, kde seděla Lila, vrhl na ni krátký pohled. Sledovala ho očima a myslela na to, že zakrátko s Oliverem nastoupí na dalekou cestu. Teď se Oliver ještě otočil, usmál se na Lilu, povzbudivě ji přikývl a vydal se do Coburnovy kanceláře.

„Pojďte dál, už na vás čekám,“ ozval se Coburn. Kývl směrem, kde ležela aktovka. „Všechno, jak bylo domluveno? Sto tisíc?“

„Ano, sto tisíc. Chcete si je přepočítat?“

Coburn uchopil Oliverovu aktovku, otevřel ji, nahlédl do ní a zašklebil se. „Ve vašem vlastním zájmu věřím, že částka souhlasí. Přepočítám si to později. Čekám teď ještě na jeden telefonický rozhovor, pak hned zmizím. Tak co, budete mě postrádat?“ zeptal se cynicky.

„Ne, ani v nejmenším,“ odpověděl Oliver upřímné.

Coburn se dal do smíchu. „Vy mně však budete chybět, i když přesné vím, co teď podniknete.“

Oliver se zarazil. „Jak to myslíte?“

„Budete se snažit zfalšovat knihy tak, aby to vypadalo, jako bych ty peníze zpronevěřil já. Jak říkám, budete se o to snažit, jenže se vám to nepodaří. Jako hlavnímu účetnímu by vám bylo bývalo nemohlo uniknout, kdybych já se dopouštěl takových zpronevěr. Proto si tím nijak nelámu hlavu, co snad uděláte.“

„Já se jen modlím,“ řekl již uklidněný Oliver, „aby představenstvo nenařídilo po vašem odjezdu všeobecnou revizi.“

„Což se dá ovšem očekávat,“ řekl Coburn.

„Nuže, dejte se do práce Olivere. Snad se to dá ještě zachránit.“

Oliver opustil Coburnovu kancelář. Zastavil se u stolu své milenky a tiše řekl: „Za dvacet minut – u postranního vchodu.“

„Budu tam,“ zašeptala Lila.

Oliver nesl vyměněnou aktovku. Postavil ji vedle svého psacího stolu, odešel do šatny, vzal si tam klobouk a plášť, vrátil se pro aktovku, načež zamířil k východu. Už asi za pět minut byl u garáže, kde měl svůj vůz. Zavazadlo a vůbec všechno, co chtěl vzít s sebou, leželo v prostoru pro zavazadla; byly tam i dva kufry Lily a její krabice na klobouky. Ne, neměli s sebou mnoho zavazadel, zato však spoustu peněz. Když spočítal, co ukradl pro Coburna a teď i sám pro sebe, došel k závěru, že firma asi bude muset vyhlásit bankrot.

Sledoval čas na hodinkách – z garáže vyjel tak, aby přesně deset minut před pátou stál s vozidlem před postranním vchodem do podniku, kde se měli setkat. Coburn v tuto dobu je už patrně na cestě k letišti Cloverleaf. Coburn se sice zmiňoval o tom, že musí ještě počkat na nějaký telefonický rozhovor, ale nejspíš nečekal, trpělivost nebyla zrovna jeho silnou stránkou. Oliver kývl na čekající Lilu, ale přitom se upřeně díval kupředu – zdálo se mu, že tam zahlédl Howarda Coburna nastupovat do auta. Oliverovo napětí začato teď vzrůstat.

Lila přiběhla k jeho vozu, otevřela dvířka a nastoupila: Pootočila se trochu a hodila plášť, kabelku a rukavice na zadní sedadlo. Na Olivera udělala dojem, jako by sotva popadala dech.

„Rozčilená?“ zeptal se.

„Trošku,“ odpověděla a hlas se jí znatelně chvěl. „Tak proč už nejedeš?“

Zařadil se do proudu vozidel, zvolil směr k dálnici, přičemž dával dobrý pozor, aby nejel příliš rychle; teď totiž nemohl potřebovat, aby ho nějaký policista zadržet pro přestupek proti dopravnímu řádu.

„Dnes večer ti už bude dobře,“ řekl jí povzbudivě. „A vůbec – kvůli čemu si děláš starosti?“

„Myslím – myslím, že na něco takového prostě nejsem zvyklá.“

„To nic, to přejde,“ uklidňoval ji.

Očima sledoval ručičky hodinek na palubní desce. Bylo pět hodin a dvacet minut. Coburn byl teď už asi v letadle a směřoval k svému cíli. Však daleko nedoletí! Ještě deset minut bude žít.

Hodiny tikaly dál. Za sedm minut půl šesté, za pět, za tři minuty.

Jeho vůz uháněl po dálnici. Ručičky teď ukazovaly za dvě minuty půl, už za minutu…

„A přitom jsem to v podstatě vůbec nechtěla,“ ozvala se teď Lila. „Vlastně to byl takový nešťastný úraz ale přesto…“

„Počkej teď,“ přerušil ji Oliver. Vychutnával ten okamžik. Nemohl samozřejmě pozorovat explozi, ale v duchu už viděl ohromný záblesk a pak jako by slyšel hromovou detonaci…

„Musím ti to říct,“ začala znova Lila. „Chtěla jsem ti to povědět hned, ale netroufala jsem si. Možná že mě vůbec nebudeš chtít vzít s sebou, až uslyšíš, co jsem udělala. Když jsi odešel z kanceláře, šla jsem ke Coburnovi. – Já – já se bojím, že jsem ho zabila.“

To bylo ovšem ohromující sdělení. Oliver se vůbec nezmohl na slovo, vůz se nebezpečně přiblížil okraji dálnice.

„Považovala jsem to za sprosté, že si klidně přivlastnil všechny peníze,“ pokračovala Lila překotně. „Coburn zrovna telefonoval, když jsem tam vešla. Tiše jsem se k němu zezadu přiblížila, a když dotelefonoval, praštila jsem ho vší silou měděným těžítkem do hlavy.“

Ručičky automobilových hodinek ukazovaly půl šesté. Půl šesté! Oliver zajel k okraj vozovky. Zabrzdil a vykřikl jako zběsilý: „Aktovka! Co se stalo s aktovkou?“

„Byla plná peněz,“ řekla zadýchaně Lila. „Proto jsem ji vzata s sebou. Leží na zadním sedadle. Tys ji nezahlédl, protože jsem přes ni měla přehozený plášť. Já – ale, Olivere, co je?“

Otočil se dozadu, civěl na sedadlo – ano, ležela tam. Aktovka plná peněz a taky s časovanou pumou! Kdyby ji popadl a vyhodil z vozu – natáhl k ní ruku, vtom však zahřměl hromový výbuch, strašný blesk ho oslnil, ucítil prudkou bolest a pak už nic.

34. Falešné dolary

Marschal Schuon

Ten fousatý obr nezasloužil nic jiného opravdu ne! Má trpělivost byla teď už u konce – a byl nejvyšší čas, aby ten chlap byl vykázán do patřičných mezí.

Otevřel jsem ústa a zamumlal něco jako: „Gaff!“

Pokoj se mi zatočil před očima a plíce hrozily prasknutím. Koutkem oka jsem svým skelným pohledem ještě zahlédl mou plavovlasou klientku – v ruce držela stolní lampičku a rozpřáhla se s ní k ráně jako tomahawkem.

„Přidržte ho, ať ho mohu strefit!“ křičela, a já se namáhal ze všech sil.

Krev mi bušila ve spáncích a hučelo mi v uších. Tmavorudé spirály kroužily kolem zarostlého obličeje toho obrovitého chlapa. Měl jsem tak akorát ještě sílu pověsit se mu na krk. A to byl vlastně už konec představení pro lehkomyslného soukromého detektiva Jay Huntera – neb jsem právě ještě ve svém vědomí zaznamenal, že stolní lampička zasáhla mou lebku a pak už jsem měl před očima jen tmu.

Když mé Eileen Fordová, moje krásná blondýnka s tvrdým úderem, poslala tou ranou do říše snů, datovala se naše známost na necelé tři hodiny – rozumějte, před necelými třemi hodinami jsem tu krasavici poznal. Přišla do mé kanceláře v Brightonu – vysoké, štíhlé, hezky urostlé děvče – a měla plné oči slzí.

Její bratr – vysvětlovala mi – byl prý asi před dvěma měsíci propuštěn z vězení a od té doby žijí spolu v Bucks Country, v místě, kde se vlastně scházejí gangsteři pomalu z celé Pensylvánie. V den, kdy ke mně ta krasotinka přišla, se prý její bratříček dostal do rozporu se zákonem.

„Já – já – víte, při nejlepší vůli už namouduši nevím, co mám dělat,“ vzlykala. „Přišli za mnou – dva policisté – a řekli mi, že přistihli Jacka, když měl u sebe falešné peníze, a tak ho zatkli. Řekli taky, že – že chtěl za ty peníze nakupovat. Och, pane Huntere, my jsme neměli ani tušení, že jde o falešné dolary. A když teď hned Jackovi nepomůžu, zůstane znovu ve vězení, a dlouho.“

„Ti policisté byli tady odtud?“ zeptal jsem se. „Z Brightonu?“

„Ano. Měli s sebou zatykač a povolení k domovní prohlídce. Krám a celý byt nám převrátili vzhůru nohama.“

„Hledali falešné bankovky?“

„Ano, a taky zinkové štočky. Můj bratr se totiž tam v žaláři vyučil tiskařství. Tohle bude teď důkaz proti němu…“ Odmlčela se. Nový proud slzí jí vytryskl z očí.

„A – našli něco?“

Otřela si oči a přikývla.

„Měli jsme tam balíček bankovek. Řekli, že jsou to falešné peníze a vzali je s sebou. Řekla jsem jim, že nám ty dolary nepatří, ale nevěřili mi.“

Bývalý vězeň s balíčkem falešných bankovek – no nazdar, pomyslel jsem si.

„A komu patřily ty peníze?“ zeptal jsem se.

Zhluboka si vzdychla. Jako by jí zoufalstvím mělo puknout srdce.

„To je právě to nejhorší na celé věci. Zrovna když policisté odešli, tak volal. Řekl, že chce ty peníze zpátky. Je to strašný člověk, pane Huntere, já se ho bojím. Potřebuji pomoc. Prosím vás, proboha! Nevím sice, jak vám budu moci zaplatit, ale…“

„Jen klid, děťátko. Pomohu vám, budu-li moci, ale vy se musíte uklidnit. Kdo je ten muž? Povězte mi všechno po pořádku.“

Eileen, stále ještě vzlykajíc, začala tím dnem, kdy přišli – ona a její bratr Jack Ford – do Brightonu. Jack byl předtím odsouzen, protože obral jakousi dámu ve Philadelphii o peníze – musel si odsedět pět let. Pak přišel sem do Brightonu, aby zkusil štěstí s malou tiskárnou.

Asi o měsíc později – pokračovala Eileen – se náhle objevil Jackův kamarád z vězení a přinesl balíček. Vysvětlil Jackovi, že jsou to „horké“ peníze – kradené – a že je třeba je schovat a nechat nějaký čas „vychladnout“. Jack je měl u sebe nechat tak dlouho, dokud se ten jeho kumpán opět neobjeví. Jack to přijal jen velmi nerad. A ty peníze u nich ležely nedotčené až donedávna. Protože obchody v tiskárně šly velmi špatně, Jack si „vypůjčil“ z balíčku pár bankovek, aby se udržel nad vodou.

„Kolik bylo v balíčku?“ zeptal jsem se.

„Nevím přesně, byly tam samé stovky. Asi – asi čtyři sta tisíc dolarů, myslím.“

Uniklo mi tiché zahvízdnutí – čtyři sta tisíc! Zakoulel jsem očima a zapálil si cigaretu.

„A kdo to byl, ten bývalý kumpán vašeho bratra?“

„Jmenuje se Joe Willard – strašné veliký a strašné ošklivý člověk. Řekl mi – no – takové hrozné věci do telefonu. Povídal taky, že bydlí v jednom motelu a že mu tam mám v pět hodin ten balíček přinést. Bojím se, že – že na mě nechce jenom peníze.“

„A když jste mu řekla o vašem bratrovi?“

Uhnula se mému pohledu.

„Byla jsem tak zoufalá, pane Huntere. Policie zrovna odešla z bytu a já nevěděla, co mám dělat. Já – měla jsem strach mu to říct.“

„Tak tedy – ten chlápek teď čeká na balíček se čtyřmi sty tisíci padělanými dolary. Inu, budeme si muset nejprve pohovořit s vaším bratrem. A vy – vy mi udělejte tu radost a přestaňte mi říkat, pane Huntere – říkejte mi jednoduše Jay.“

Cestou mi v autu vyprávěla, že její bratr je nepřetržitě vyslýchán. Ale přesto se jí prý podařilo pár minut s ním mluvit jen tak mezi čtyřma očima – bylo to samozřejmě ještě předtím, než přišla do mé kanceláře.

„Naše jediná naděje,“ řekla mi, „spočívá v tom, že z onoho Joea Willarda vylákáme nějak přiznání. V tom případě by policie musela pustit Jacka na svobodu, že?“

„Určitě,“ ubezpečil jsem ji. A pak jsem ironicky dodal: „Pojedem jednoduše do motelu a toho dobrého starého Joea poprosíme, aby se přiznal. To jistě rád učiní, zvlášť když se dozví, do jaké bryndy se kvůli němu dostal Jack.“

„Proboha – ale něco přece musíme podniknout. Nemohu jen tak přihlížet, jak se Jack znovu řítí do neštěstí. Oh, Jay, pomozte mi – prosím, prosím vás…“

„Ano, ano. Ale nejdřív bych rád slyšel, co nám Jack poví o tom starém kriminálníkovi Willardovi.“

To jsem se dozvěděl velmi brzy.

„Moc o něm nevím, jenom to, že není radno se s ním přátelit,“ sdělil nám Jack Frederik Ford skrz drátěnou mříž ve vězeňské hovorně. Byl to velmi urostlý chlapík s plavými vlasy. „Vzal jsem od něj ten balíček do úschovy jenom proto, že jsem se bál, aby mi něco neprovedl.“

„Eileen říkala, že ho znáte z věznice. Za co byl zavřen?“

„Přepadení ozbrojeného peněžního transportu. Došlo při tom k přestřelce mezi Willardovými kumpány a policií. Joe dostal deset let. Byl propuštěn asi dva měsíce přede mnou.“

„A jak vás našel?“ zeptal jsem se.

Jack pokrčil rameny.

„Už jsem měl dávno v plánu otevřít si matou tiskárnu. Myslím, že jsem se o tom párkrát zmínil. Takže věděl, kde mě má hledat. A teď je všechno pryč. Vůbec nevím, co bych měl dělat. Asi nic. Teď mě tam určité pořádně potopí. Ale – snad bych vás měl aspoň poprosit, abyste dal trochu pozor na Eileen, aby se aspoň jí nic nestalo.“

No – a to bylo v podstatě všechno. Slíbil jsem mu, že se vynasnažím. Pak jsem poodstoupil, abych se nemusel dívat, jak se ti dva loučí, a zakrátko nato jsem se vypravil za Medem Porterem. Je to můj starý přítel, který o sobě rád tvrdí, že byl policejním šéfem v Brightonu už za časů George Washingtona.

„Jsem zrovna na odchodu,“ řekl mi, když jsem vešel do jeho kanceláře. „Přišels prý s tou mladou dámou, Jayi. Radím ti, dej prsty pryč od celé té záležitosti. Bratr té krasavice nemá nejmenší naději.“

„Jak vypadá celý ten případ?“ zeptal jsem se.

Posadil se na skřípající židli, párkrát zatáhl ze svého vyhasínajícího doutníku a pak spustil.

„Volali nás ze samoobsluhy v Penn Street – byl tam Ford a platil stovkou. Poslal jsem tam dva muže a už za pět minut ho přivedli. Ano, byl to bratr té mladé slečny.“

„No a?“

„Další dvě stovky měl v tobolce a ukázalo se, že jednu stovku rozměnil taky v trafice. Nakoupil různé maličkosti, z čehož bylo zřejmé, že mu šlo jen a to, rozměnit stovku. Ani by mě moc nepřekvapilo, kdyby se padělky objevily i jinde, ačkoli on tvrdí, že žádné jiné nikde neměnil. Ta jeho sestra už ti nejspíš vyprávěla o balíčku, který jsme našli v jejich bytě. Pěkná kořist.“

„Nenašly se však žádné štočky, takže by všechno mohlo být přece jen tak, jak to oni tvrdí,“ namítl jsem.

„Nedám si hned tak něco namluvit, Jayi. Možná, že za tím vším vězí něco víc. Jenže pánům od FBI se to nezdá. Prý byly ty stovky tištěny ze štočků, které vyrobil amatér. Jenže u stovky je to vždycky trochu nebezpečná záležitost, protože drobní obchodníčkové nepřijdou se stovkou tak často do styku a pak jim ovšem falzifikát není vůbec nápadný – prostě, stovky dobře neznají.“

Přisvědčil jsem. „A co bude dál?“

„Státní návladní stanovil první pohovor na pondělí ve 14 hodin v Doylestownu. Což znamená, že Ford u nás zůstane přes neděli.

Poděkoval jsem mu za informace a vydal se za Eileen. Bylo čtvrt na pět a měla před sebou tu bláznivou schůzku s Willardem.

Eileen vlastně uhodila hřebík na hlavičku, když řekla, že od Joea Willarda potřebujeme doznání. Kdyby se nám podařilo na toho Willarda něco ušít, mohli bychom ho dostat za mříže a žádat zároveň o propuštění vězněného Jacka.

„Ale jak to udělat?“ ptala se Eileen na zpáteční cestě do mé kanceláře. A pak zamyšlené prohodila: „Mohla bych dělat vnadidlo.“

Přemýšlel jsem o tom.

„To by mohlo klapnout. Kdybych mohl k němu do pokoje namontovat mikrofon a sám pak čekat někde nablízku…“

Trochu jsme ten plán prodebatovali a já pak zatelefonoval do motelu, jestli nemají nějaké volné pokoje. Eileen přihlížela, když jsem skončil telefonát a pokusila se na mě usmát, jenže ten její úsměv nevypadal zrovna moc vesele.

„Začínám mít trochu strach, Jayi,“ řekla.

„To nic. Pojedete za mnou svým vozem, pár minut počkáte a pak vejdete za mnou do motelu. Uvidíte, že se to povede. Přesně pět minut po páté jsem byl s přípravami ve svém pokoji, který sousedil s Willardovým, úplně hotov. Musel jsem si zatraceně přichvátnout, abych to všechno skončil včas. Zrovna jsem znovu přezkušoval aparát, když malý mikrofon v Eileenině kabelce uvedl do činnosti zvukovou pásku. Musel jsem trochu pootočit zvukový regulátor, abych zřetelně slyšet slova.

„… pozdě. Říkal jsem v pět hodin.“

Willardův hlas mi připadat nějak známý, ovšem přenosem zvuku mohlo dojít ke zkreslení.

„Nejdříve jsem vůbec nechtěla přijít.“

„Kde jsou peníze?“

„Nemám je.“ Eileenina slova byla teď velmi jasně slyšet. „Pane Willarde, vy přece sám dobře víte, že jste dal Jackovi do úschovy padělané peníze. Proč jste mu to neřekl?“

„O copak jde, drahoušku? Chcete mi něco nabulíkovat? Mohla byste vědět, že se mnou není radno žertovat.“

„Můj bratr je ve vězení! A policie má vaše proklaté padělky. Přišla jsem jenom proto, abych vám to řekla. A teď mě pusťte ven, chci jít domů.“

Dovedl jsem si živě představit, jak asi na ní civěl.

„Vy jste – vy jste ty peníze dali policii?“

„Ne! Potřebovali jsme nutně peníze a tak si chtěl Jack něco z balíčku vypůjčit – a přistihli ho pak při tom, jak měnil padělanou stovku. Prosím vás, pane Willarde…“

„Ty – ty mrcho! Víš vůbec, jakou škodu jste mi udělali? Máš o tom vůbec představu?“

Slyšel jsem zvuky – zřejmé ji políčkoval.

Zdálo se mi, že vedle došlo k potyčce. Ještě jsem zaslechl Eileenin zoufalý výkřik, pak jsem vyrazil na chodbu a ještě jsem se hmatem přesvědčil, že mám revolver v kapse. Vší silou jsem vrazil ramenem do dveří, ty se rozlétly, já vpadl dovnitř a zoufale se snažil něčeho zachytit, abych neupadl, a současně jsem chtěl získat přehled o situaci v pokoji. Eileen seděla s vytřeštěnýma očima na posteli. Willard byl mým náhlým vpádem úplně dezorientován a civěl na mě jako na zjevení. Byl asi o čtyři palce větší než já. Zatímco jsem se na něj sápal, měl jsem zas takový neurčitý pocit, že toho chlapa odněkud znám.

Tím však skončil moment překvapení, chlápek se vzpamatoval, prudkým kopnutím mi vyrazil zbraň z ruky – revolver odlétl obloukem až ke stěně. Skočil ke mně a jeho ruce se sápaly na moje hrdlo.

Zaslechl jsem Eileenin výkřik, poslední silou jsem strhl obra k zemi a vtom jsem ucítil tvrdý úder do hlavy – to byla rána stolní lampičkou, kterou mi uštědřila Eileen. Ztratil jsem vědomí.

Když Esem se probral – nevím, za jak dlouho – aniž bych se rozhlédl, rozmáchl jsem se pravičkou. Jen o vlásek a byla by ten krásný hák chytila na bradu Eileen.

„Och – přestaňte! Jay!“

Teď teprve jsem zjistil, že má hlava spočívá v jejím klíně. Z očí jí už zase kanuly slzy a koulely se po růžových tvářičkách. Uklidnilo mě to a hned jsem se zeptal: „Kde je ten chlap?“

„Ten – och, vy myslíte Willarda? Když jsem vás uhodila, tak náhle zmizel. Tolik mě mrzí, že jsem zasáhla vás – nezlobíte se na mě? Já měla takový strach, že vás zabije.“

Vstal jsem a ona si hřbetem ruky utírala zaslzené oči. V zátylku jsem si nahmatal pořádnou bouli.

„Teda vám řeknu, děvenko, s tou lampičkou jste se jaksepatří rozmáchla!“

„Já byla bez sebe strachy, opravdu jsem myslela, že vás zabije. Vůbec nevím, jak se to mohlo stát, že jsem zasáhla nepravého.“

O deset minut později jsme seděli v Potterově kanceláři a o patnáct minut později jsem už pouštěl zvukový pásek. Potter dal ihned zahájit pátrání po Joe Willardovi a Jack Ford byl přiveden z cely. Padl své sestře kolem krku a mně tiskl silně pravici. Ned Potter ho ještě upozornil, že bude muset svědčit proti Willardovi, a pak ho propustil.

„Pořád je mi hádankou, jak jste mohli pana Pottera přesvědčit o mé nevině,“ řekl Jack na parkovišti. „Jak jste to dokázali?“

Eileen i já jsme mu vyprávěli, jak se všechno sběhlo, a já pak pozval oba k sobě na malou oslavu. Šlo mi taky o to, utlumit trochu bolesti hlavy, způsobené tím nešťastným úderem stolní lampičkou.

„Nebudete-li se zlobit, raději se té oslavy nezúčastním,“ řekl Jack. „Vím, co jste oba pro mě udělali, ale i pro mě to byl dnes hodně nepříjemný den. A proto mám teď jen jedno přání – jet domů a být hodně dlouho pod teplou sprchou.“

„A vy, Eileen?“ zeptal jsem se.

Chvilinku váhala a pak mě obdařila zářivým úsměvem.

„Pojedu s vámi, Jayi. Ale nejdřív se musím někde něčeho najíst, mám hrozný hlad. Opravdu nechceš jet s námi, Jacku?“

„Ne, děkuji. Když dovolíš, Elleen, vezmu si tvůj vůz a doma si pak udělám něco k jídlu. Hezky se pobavte – a na shledanou!

Byl to příjemný večer, ale nemohli jsme ho příliš protahovat. Oba jsme byli přece jen dost vyčerpáni z toho utkání v motelu, a mě kromě toho sužovali dvě věci: jednak ta zatracená boule, která nepřestávala bolet, a za druhé ten tajemný Joe Willard, který mi připadal nějak známý.

Zastavil jsem před tiskárnou – o čtyři minuty dřív, než jsme se včera domluvili. Šel jsem podél zeleného plotu a do zahrady jsem se dostat zadem, za budovou. Zastavil jsem se před zadním vchodem a stiskl zvonek.

„Haló, mladý muži!“ ozval se najednou pronikavý ženský hlas v okně prvního patra.

Podíval jsem se nahoru a poznal jsem obrýlenou tvář Eileeniny přísné hospodyně.

Prohlížela si mě.

„Jste pan Hunter?“ zeptala se po chvíli.

„Ano. Byli jsme dnes domluveni a…“

Okno najednou hlučně přibouchlo. A krátce nato se v chodbě ozvaly šoupavé kroky. Nejméně dvě těžké závory byly odšoupnuty, pak ještě řetízkový závěs a teprve potom byly odemčeny dveře a na prahu se objevila stará paní.

„Tady,“ řekla a podávala mi balíček zabalený do hnědého papíru. „To je pro vás. Slečna Fordová mi to dala včera večer, krátce před tím, než odcestovali, řekla jen, že prý je to váš honorář – nevím, co tím myslela.“

Důrazně kývla hlavou. „Prostě zapakovali a odjeli – všichni!“

„Všichni? Koho tím myslíte?“

„No přece – vždyť víte – slečna a její dva bratři. Je to opravdu k pláči, že ti dva, tak hodní lidé, mají v rodině takového ničemu.“

Povídala ještě něco, ale já neposlouchal. Tak Eileen zmizela. A Jack rovněž. Nemohl jsem stále ještě pochopit, že mě takhle doběhli. Moje další otázka byla vlastně už zbytečná, ale přece jen jsem ji položil.

„Je jeden z bratrů takový velký, silný chlapík s knírem?“

Stará paní přikývla.

„To je Willard Ford. Podobá se svému bratru Jackovi, ale je mnohem hodnější. Je to opravdu smůla, že Jack tak ztrpčuje život jí a svému bratru Willardovi…“

Hodně dlouho jsem dřepěl za volantem a stále myslel jen na to, jak mě Eileen doběhla. Teprve teď se mi vybavovalo v mysli všechno, jak mazané to narafičila. A tam v motelu samozřejmě nechtěla tou lampičkou trefit svého bratra, nýbrž mě!

Teprve teď jsem si vzpomněl na balíček.

Byl dost těžký a velmi pečlivě zavázán. Když jsem ho otevřel, ležel hned navrch lístek:

Malá odměna za Vaši námahu. S přáním všeho dobrého – Eileen.

V balíčku byly dvě zinkové desky – štočky, pomoct nichž se tisknou falešné stodolarovky.

35. Potíže s Ruth

Henry Slezar

Když Ralph vyšel, zvuk prudce zabouchnutých dveří byl pro Ruth jako rána. Rostla mezi nimi přehrada; oba to mrzelo, ale nemohli proti tomu nic dělat. Jejich rty byly chladné, když se s Ralphem na rozloučenou políbili.

Ruth si vzdychla a šla do kuchyně, nalila si malý šálek kávy, sedla si a čekala. Věděla, co přijde. Za půl hodiny dojde její muž do kanceláře. Za pět minut nato bude netaktně telefonovat její matce o včerejší příhodě, už třetí ve třech týdnech. Matčin hlas bude podivuhodně pevný, když mu bude odpovídat, ale jakmile začne vytáčet Ruthino číslo, začne vzlykat a první slova, která pronese, budou znít žalostně a zdrceně.

Ve tři čtvrti na deset zazvonil telefon. Ruth jej zvedla, skoro se usmívajíc přesností své předpovědi. „Haló?“

Samozřejmě, že to byla její matka a její hlas žaloval a naříkal.

„Prosím tě, mami!“ Ruth zavřela oči. „Už sis mohla zvyknout na to, že kradu, mami. Nemohu si pomoci. Zkus to pochopit, že…“

Matka mluvila o lékařích, o cestě do ciziny; všechno věci, které si Ruth a její manžel nemohli dovolit. „Vím, že to je nemoc,“ řekla. „Vím, že to není hezké. Dnes je lepší být vrahem nebo opilcem – člověku se dostane většího porozumění…“

Matka plakala.

„Prosím tě, mami! To není nic platné. Tím mi vůbec nepomůžeš.“ Po chvilce ticha, když se Ruth naskytla příležitost říci sbohem A zavěsit, se vrátila do obývacího pokoje a položila se na pohovku.

Zase se trápila těmi otázkami. Jak se to stalo? Jak taková věc začíná? Proč kradu? Může mi nějaký doktor pomoci! Zachvěla se. Byla docela normálním dítětem. Její rodina byla dost zámožná. Bydleli v jednopatrovém domě v San Francisku. A ve škole byla bystrá, jedna z prvních ve třídě. Byla také velmi oblíbená.

Ale kradla, už tehdy. Její první zločin – penál Fanny Ritterové, krásná věc, v modré kůži a s tajnými přihrádkami. Udělala chybu, že svůj nový majetek ukázala doma u tak se to dověděli. Každý to věděl. Byla zlodějkou!

Ruth Moodová, nyní osmadvacetiletá, plakala v obývacím pokojí nad potížemi třináctileté dívenky… Ale ta otázka zůstala nezodpovězena. Proč kradla? Proč vzala špulky nití v obchodě na Washingtonské Avenue? Laciné perleťové knoflíky vystavené na pultě? Proč odešla z obchodu s oděvy na Fourth Avenue s nezaplacenou večerní kabelkou?

Chápati ji. Všichni ji chápali. Zavolali Ralpha. Přišli na to, že není skutečnou krámskou zlodějkou, ale ženou s problémem. Všechno se odbylo celkem jednoduše. Ralph zaplatil a na uzmuté zboží byl vystaven normální prodejní blok. Její jméno a popis byl zanesen do příruční kartotéky pro případ, že by se to opakovalo…

V jedenáct hodin ji vyburcoval zvonek.

Muž u dveří zvedl klobouk, když se objevila, to však bylo jeho jediné zdvořilé gesto. Vešel dovnitř bez pozvání a zavřel za sebou dveře. Byl malý a jeho tvář vypadala jako narychlo opálená horským sluníčkem. Jeho husté vlasy se leskly jako naleštěné a jeho oblek byl příliš hranatý.

„Jste Ruth Moodová?“ zeptal se.

„Ano.“ Byla víc překvapena, než vystrašena.

Usmál se, odkrývaje tabákem zažloutlé zuby. „Musím si s vámi popovídat o malém obchůdku, paní Moodová.“ Pokynul směrem k obývacímu pokoji. „Můžeme jít dovnitř?“

„O jakém obchodě? Jestli něco prodáváte…“

„Kupuju, paní Moodová,“ zachechtal se. „Můžu si sednout?“ Seděl už na pohovce, povytáhnuv jako nůž ostré puky. „Myslím, že bude líp, když mě vyslechnete,“ řekl pomalu. „Je to o vašem manželovi.“

Sevřela ruce a posadila se na židli na druhém konci pokoje. „Co tím chcete říci?“

„Vím něco o vašem muži,“ řekl. „A vím toho víc o vás. Když to dáte dohromady – mohlo by to znamenat potíže.“ Položil klobouk na polštář vedle sebe. „Paní Moodová,“ pokračoval, „líbilo by se vám vydělat tisíc dolarů?“

„Cože?“ zeptala se udiveně Ruth.

„Slyšela jste dobře. Mám pro vás malý návrh. Budete-li souhlasit, dostanete poštou jeden tác. Nebudete-li, no pak bude mít váš manžel těžké chvíle. Rozumíte, co myslím?“

„Ne.“

„Tak vám to řeknu na rovinu. Kdybyste byla šéfem nějakého muže a dověděla se, že jeho žena je krámská zlodějka – Ruth si zakryla rukou ústa.

„No tak. Už chápete, co jsem myslel? To je rozdíl, že? Myslím, že v dnešní době je u zaměstnance důležitá i jeho rodina. Každá firma musí dbát na svou reputaci a tak dále. Víte, co myslím, že!“

„Jak to víte?“ řekla Ruth naříkavě. „Kdo vám to řekl?“

„Mám své prameny. Ale nerozčilujte se. Je to nemoc, rozumíte, jako zápal plic nebo rýma. Vy sama za to nemůžete.“

Ruth na něho tvrdě pohlédla. Pak řekla: „Kolik chcete.“

Mávl odmítavě rukou. „Nechci vaše centíky a dolárky, paní Moodová. Copak jsem vám to neřekl? Přišel jsem něco koupit.“

„Co koupit?“

„Vaši službu. Musíte jenom spolupracovat s námi a budete mít svou tisícovku. Mé slovo, že nemáte co ztratit.“

„Co chcete, abych udělala?“ řekla Ruth.

„Tady vám to nemůžu vyklopit. Ale mám přítele, víte? Ten vám řekne všechny detaily. Teď si jen vemte kabát a klobouk a pojďte se mnou. Kamarád s vámi projedná celou akci. Je to opravdu snadné, věřte mi. Nebudete toho ani chvíli litovat.“

Vstala. „Nepůjdu s vámi!“

„Uklidněte se.“ Zdálo se, že není vůbec znepokojen. „Když ale s námi nechcete spolupracovat, tím hůř.“

„To nemyslíte doopravdy.“

Usmál se a vyndal z kapsy malou obchodní navštívenku. Četl na ní tužkou napsanou poznámku. „Otto Mavius and Company, 420, Fifth Avenue. Tam váš manžel pracuje že?“

Chvíli na sebe hleděli. Pak se Ruth šla obléci.

* * *

Za půl hodiny nato seděli v taxíku a opálený muž řekl řidiči jméno předměstského hotelu.

Po krátké jízdě vešli zchátralým vchodem a u dveří pokoje 408 muž řekl: „Teď si oddechněte, paní Moodová. Můj přítel je gentleman.“

Gentleman měl na sobě brokátový domácí kabát a kouřil tureckou cigaretu. Seděl na opelichané pohovce a používal kulatého kávového stolku jako improvizovaného psacího stolu. Před ním byly nakupeny listy papíru a na jednom z nich něco čmáral. Byl bledý, mladistvé tváře a když vešla Ruth s opáleným mužem, zatvářil se náhle srdečně. Dokončil psaní, odložil pero a pozval je dál.

„Vy jste jistě Ruth Moodová,“ řekl přívětivě. „Posaďte se, prosím, na pohovku. Je to tady jediné pohodlné místo.“ Opře! se dozadu a sepnul ruce na kolenou. „Nuže, paní Moodová, řekl vám toho můj přítel hodně o našem plánu?“

„Ne.“

„To je zrovna dobře. Dovolte, abych vám to vysvětlil. Je to velmi jednoduché. Náhodou jsme se dověděli, že jste kleptomanka, paní Moodová. No tak, no tak. Nerozčilujte se nad tím. Můj přítel i já víme, že to neznamená, že byste byla zločincem. Respektujeme vaši nemoc. No ne?“ Opálený muž přikývl.

„Takže,“ řekl gentleman, „bychom vám rádi udělali malou nabídku. Doufám, že neodmítnete, protože jinak…“

„To jsem jí řekl, Harry.“

„Dobrá. Takže o tom už mluvit nemusím. Ale chci vám připomenout, paní Moodová, že ať se stane cokoliv, vy jste bezpečná. Rozumíte? Nemůžete být zatčena za to, co chceme, abyste udělala.“

Zarazila se. „Zatčena?“

„Ano. Víte, právně nejste za své malé krádeže odpovědna. Jistě jste to už zjistila. Kradete, protože musíte; z žádného jiného důvodu. Chytnou-li vás – nuže, vrátíte jenom to, co bylo ukradeno, a to je vše.“

„Nerozumím tomu,“ řekla pronikavým hlasem a bojovala, aby se ovládla.

„Prosím. Nechte mě to vysvětlit. Víme, že jste byla třikrát chycena. To znamená, že jste už známou kleptomankou, paní Moodová. Obchody a policie o vás vědí. I kdyby vás přistihli, že kradete něco jiného – něco, řekněme, cennějšího, než špulky nití…“

Oči se jí rozšířily a druhý muž se uchichtnul.

„Myslím, že teď už chápete náš záměr, paní Moodová. Dovolte tedy, abych vám náš plán vysvětlil podrobně. Vzal se stolku list papíru. „Tady je přesně, co máte udělat. Zítra v poledne ve 1215 vstoupíte do obchodu firmy Travell’s na 47. ulici. Možná, že ten obchod neznáte; je to velmi luxusní klenotnictví. Přistoupíte k určitému pultu, který vám označím na nákresu a zavoláte prodavače. Požádáte ho, aby vám předložil jistý podnos – také vám nakreslím, který – a potom, když si budete zboží na něm prohlížet, nastane v obchodě zmatek.“

Malý muž se velmi rozveseleně rozesmál.

Gentleman pokračoval: „Vsadím se, že vás prodavač nechá u pultu samotnou, protože ten rozruch nastane poblíž. Každopádně bude jeho pozornost od vás odvrácena dostatečně dlouho, takže budete moci vzít z pravého horního rohu diamantovou brož, aniž by si toho všiml. Pak vyjdete ven. Je to docela jednoduché.“

Na Ruth Moodové vyrazil studený pot.

„Utíkat nemusíte, chápete?‘ Jenom klidně vyjdete ze dveří. Až budete venku, uvidíte muže se žlutou kasičkou vybírat na děti. Pustíte tu diamantovou brož do pokladničky a půjdete na roh. Tam bude stát taxi; je to stanoviště taxikářů. Vstoupíte a dáte mu adresu svého bytu.“

Opřel se dozadu a usmál se. „A to je všechno.“

Nemohla promluvit. Hleděla tupě skrz okno. Pak zašeptala: „Nemohu to udělat. Takovou věc nemohu udělat.“

„Jak jsem řekl předtím,“ podotkl gentleman mírně, „jste bezpečná, nemůžete vůbec nic ztratit, paní Moodová. Kdyby vás zastavili, než dojdete k východu, nijak se nebraňte. Když se Travell’s dovědí o vašich – sklonech, nic se vám nestane. Bude to jen další – lékařský případ. A to je vše.“

„Nemohu! Neměla bych k tomu odvahu!“

Gentleman se usmál: „Odvahu, paní Moodová? Ale, ale!“ Pohlédl na malého muže: „Kde jsi říkal, že pan Mood pracuje?“ Malý muž sáhl s úšklebkem do kapsy.

Ruth řekla: „Dobře. Řekněte mi přesně, jak to mám udělat.“

* * *

Fasáda firmy Travell’s byla vkusně vyřešena, ne však procovsky. Nanejvýš jeden význačný klenot byl ve výloze, ale nebylo třeba odborného oka, aby se poznala jeho cena. Ruth Moodová, ve svém nejlepším obleku, v pěkném kabátě a nejnovějším klobouku, prošla vchodem a měla už pocit zlodějky, kterou se stane.

Okamžitě se v prodejně vyznala podle toho, jak ji den předtím gentleman načrtl. Snad patnáct nebo dvacet pultů, každý pod dozorem uhlazeného prodavače v tmavém oděvu a se stříbrošedou vázankou. Asi tucet lidí si prohlíželo klenoty vystavené ve vitrínách.

Ruth šla k pultu, který jí popsali. Prodavač se lehce uklonil, když se tázala, může-li ji obsloužit. Pomoz mi, panebože, šeptala si Ruth. „Tady tahle zásuvka, prosím,“ řekla tiše, opírajíc se oběma rukama o pult. „Ten druhý podnos, mohu jej vidět?“

„Zajisté, madam.“ Jednal, jako kdyby znal její vkus. Odklopil zadní část pultu a vysunul sametový podnos, který se před ní zajiskřil oslepujícími hvězdami.

„Je to několik nejhezčích kamenů z naší kolekce,“ řekl prodavač nadšeně. „Máte na mysli něco speciálního?“

„Ještě nevím.“ Pohlédla na nápadně velký kámen v horní řadě. Co se teď stane? ptala se v duchu.

Odpověď přišla skoro okamžitě. Ani ne deset stop od místa, kde stála, jakýsi pán v převlečníku se sametovým límcem a v plstěném klobouku s perlově šedou stuhou náhle vykřikl něco, co znělo jako Proboha! Ale jeho výkřik se ztratil ve zvuku, hrozném v tomto místě – v třeskotu rozbíjeného skla. Viděla, jak prodavačova tvář přitom zbledla.

Pán měl deštník s těžkou kovovou rukojetí. Pohnul s ním příliš neopatrně, takže rozbil sklo na pultě.

„Promiňte,“ prodavač se na okamžik zarazil, jako kdyby chtěl podnos vrátit zpátky pod pult, pak ale spěchal k místu nehody. Ruth vnímala rozruch, ale uplynulo pět drahocenných vteřin, než si uvědomila, co má dělat. Její ruka vylétla jako šíp a sevřela velikou diamantovou brož v horním pravém rohu podnosu. Vsunula klenot do kapsy kabátu a dala se na dlouhou cestu k východu.

Bylo to jen nějakých patnáct yardů, ale byla vyčerpána, než se za ní dveře zavřely. Ulice byla zalita sluncem a proudy lidí se valily kolem. Ozýval se smích a klapot podpatků a mnoho normálních všedních denních zvuků, které mohly znovu obnovit její jistotu. Byla však vystrašena. Byla opravdu vděčná, když spatřila známou opálenou tvář a slyšela cinkat peníze v kasičce.

„Přispějte na Dětský fond, madam!“ Zašklebil se na ni.

„Ano,“ řekla Ruth jako ve snách. „Ano, ovšem.“ Vhodila tam svůj podíl.

„Na rohu čeká vůz,“ řekl muž klidně, potřásaje kasičkou. „Jeďte domů, paní Moodová.“

„Ano,“ řekla Ruth.

Když se otočil a kráčel opačným směrem, spatřila starší dámu, která mu do kasičky hodila minci, a které se opálená tvář s díkem uklonila.

Vsedla do taxíku, ale nemohla si vzpomenout na vlastní adresu, dokud nebyli v polovině ulice.

* * *

Když se Ralph vrátit toho večera domů, našel manželku v slzách. „Miláčku! Co je? Co se stalo?“

„Ach, Ralphe!“

Jeho tvář se zachmuřila. „Stalo se to znovu? To je ono?“

Kývla žalostně hlavou.

„Co to bylo tentokrát?“ řekl, pokoušeje se, aby jeho hlas nezněl zlostně. „Co jsi vzala?“

„Travell’s,“ vzlykala.

„Co?“

„Travell’s. To klenotnictví.“

„Ne. Ruth! Klenoty – ne…“

„Ty mi nerozumíš. Nevzala jsem to. Ukradla jsem to, Ralphe. Nechápeš to! Ukradla jsem něco…“

Po chvíli, když jeho hněv zeslábl, jí jemně domlouval, až z ní dostal celý příběh.

„Byla jsem tak vystrašena,“ řekla. „Nevěděla jsem, co mám dělat.“ Chopila jej za rukáv. „Ralphe, udělám co navrhuješ ty i matka. Půjdu k lékaři.“

„Asi už je na léčení pozdě,“ odpověděl. „Tohle není špulka nití nebo kabelka, Ruth. To je něco cenného, Bůh sám ví, jak cenného.“

„Ale oni mne donutili, abych to udělala! Vydírali mne!“

„Tohle máme říci policii?“

„Policii?“

„Ovšem. Musíme to oznámit, Ruth. Což to nechápeš?“

„Proč? Proč musíme?“

„Protože by to bylo nebezpečné. Jestli jsi byla poznána – jestli tě prodavač může popsat – pak to bude zlé. Rozumíš? Musíme zavolat policii.“ Když vytáčel číslo, řekla Ruth: „Ale, Ralphe – co když mi nebudou věřit?“

* * *

Kapitán Samuel Wright, prošedivělý, inteligentní policista, nebyl nějak nedůvěřivý. Ale když Ruth dopověděla svůj příběh, nebyla jeho slova nijak povzbudivá.

„Poslyšte, paní Moodová. Neříkám, že váš příběh je vymyšlený. Můj vlastní skromný názor je, že to je až příliš vychytralé, než aby to mohla být smyšlenka. Ale mohu se mýlit, strašně mýlit. Nuže, jestliže můžete ty muže identifikovat.“

Ralph řekl hněvivě: „Proč by měla lhát? Co by tím získala?“

Kapitán potřásl hlavou. „Hm, hm. To není argument. Může na své výpovědi trvat, aby získala ten diamant, který má cenu třeba osm nebo deset tisíc. Mohla třeba podvést své spoluviníky. Může se třeba domnívat, že byla u Travell’s viděna a touto historkou se pojišťuje.“ Zvedl ruku. „Neříkám, že se to tak stalo. Ale nesedím na soudcovské lavici, pane Moode. Jsem policista.“

„Ale to je pravda,“ řekla Ruth plačky. „Pomozte mi tedy, to je pravda.“

„Přesto je to neobvyklý způsob, jak plánovat loupež. To musíte přiznat. Kolik lidí by vám něco takového uvěřilo?“

Pokrčil rameny. Chvílí hleděl k zemi. „Kdybyste mi aspoň mohla dát lepší popis. Kromě toho, že jeden byl opálený, nemáme čeho se chytit, opravdu ne. Říkáte, že vypadali obyčejně.“

„Ale pátrali jste v onom hotelu a víte, že byli v tom pokoji.“

„Víme jen, že si někdo ten pokoj najal, paní Moodová. Někdo, kdo se zapsal jako Fred Johnson z Clevelandu. Asi to bylo falešné jméno.“

„Ale což to nedokazuje?“

„Nedokazuje to nic. Mohli si obarvit vlasy, změnit vzezření. To opálení, například, to dlouho nevydrží.“ Kousal se do rtů.

Ralph luskl prsty. „Těch tisíc dolarů! Slíbili, že pošlou Ruth tisíc dolarů, když potáhne s nimi. Nedokáže to nakonec, že má žena je nevinná?“

„S tou tisícovkou nepočítejte, pane Moode! Jestli vaše žena mluvila pravdu, už o těch chlapech neuslyšíte.“ Kapitán se posadil a usilovně přemýšlel. „Oukej! Možná, že tedy máte pravdu. Možná, že to je nový podfuk. Možná, že ti chlapi budou zkoušet tyhle ‚bezpečné‘ lupy v celém městě. Možná, že některý z nich pracuje v některém obchodním domě a má přístup k jménům známých kleptomanů.“

„Nemůže se to v těch obchodech vyšetřit? Prověřit zaměstnance?“

„Víte kolik lidí v nich pracuje? Žádáte nemožnou práci, pane Moode.“

Opět se objevily slzy a Ruth sáhla po kabelce a kapesníku. Jeho cípem se dotýkala vlhkých očí.

Něco v kabelce upoutalo její pozornost, když se chystala ji zavřít. Vyndala ten předmět a pozorně si jej prohlížela. Když opět vzhlédla, její oči byly jasné a podivuhodně suché.

„Kapitáne!“

„Ano, paní Moodová?“

„Potřebujete lepší popis. Pomohlo by vám jméno toho muže z hotelu?“

„Jeho jméno?“ Kapitán si podepřel ruce v bok. „Děláte si legraci? Opravdu mi můžete říci jeho jméno?“

„Mohu. Mohu!“ řekla Ruth a pak se začala smát. Tento zvuk vylekal jejího muže, dokud nepoznal, že to je poctivá, opravdová veselost.

„Tady,“ řekla, podávajíc kapitánovi předmět z kabelky. „Nevím, jak se to stalo – ale udělala jsem to. Sebrala jsem to včera v tom hotelovém pokoji.“

Kapitán otáčel předmět v ruce. Bylo to luxusní plnicí pero, zlaté, s černou čepičkou. Podíval se zblízka na zlatá písmena vyrytá po straně: HARRISON V. MOYER.

Ušklíbl se na Ruth a šel k telefonu. Násadkou pera začal vytáčet číslo policejního ředitelství.

36. Pěkný pokojíček k pronajmutí

Roald Dahl

Billy strávil celé dopoledne ve vlaku, v Readingu přestoupil na autobus a teď večer dorazil do Bathu. Bylo asi devět hodin, na nebi svítily hvězdy a nad domy naproti nádraží právě vycházel měsíc. Byla taková protivná lezavá zima a ostrý vítr, který foukal, se zařezával do tváří jako ostré čepelky.

„Buďte tak laskav,“ oslovil železničáře, „nemohl byste mi doporučit nějaký dobrý hotel, ale aby nebyl moc drahý…“

„Přeptejte se u Zvonu a draka,“ odpověděl muž a ukázal směr, kudy má jít. „Snad budou mít něco volného. Je to odtud takových pět set metrů…“

Billy poděkoval, chopil se kufru a dal se naznačeným směrem.

Nikdy v tomhle městečku nebyl a nikoho tu neznal. Jenom pan Greenslade z ústřední správy v Londýně mu o něm mnoho vypravoval.

„Hned jak se ubytujete,“ mu řekl, „jděte se představit řediteli naší filiálky.“

Billymu bylo sedmnáct. Měl zbrusu nový tmavomodrý zimník, nový hnědý měkký plstěný klobouk a nové, rovněž hnědé šaty. Dodávalo mu to sebevědomí. Vykročil pevným energickým krokem. Snažil se v poslední době dělat všechno energicky. Objevil, že rozhodnost je typickou vlastností každého správného obchodníka. Všichni šéfové v ústřední správě projevovali vždycky velikou rozhodnost. Velmi se jim obdivoval. Byli skvělí.

V ulici, kterou šel, nebyl žádný obchod. Byla vroubena po obou stranách řadou dosti vysokých domů, které byly všechny stejné. Dveře všech měly po stranách sloupky, ke vchodu se stoupalo po třech nebo po čtyřech schodech. Domy vypadaly dost honosně a v minulosti byly asi svědky určitého blahobytu, teď však i přes tmu, která byla, Billy snadno rozpoznal, že lak dveřních a okenních rámů se odloupává a že fasády domů, teď značně omšelé, jaksi oplakávají svou ztracenou bělost.

Tu náhle v okně jednoho přízemí, které bylo jasně osvětleno pouliční lucernou, spatřil o sklo okna opřenou tabulku. Stálo tam: „Pokoj se snídaní k pronajmutí!“ Vedle cedule stála váza s krásnými žlutými chryzantémami. Zvědavě přistoupil. V okně byly zelené sametové záclony, od nichž se žluté květiny překrásně odrážely. Billy se snažil nahlédnout dovnitř a proto si stoupl na špičky. Nejdřív ho v místnosti upoutal krb, v kterém vesele plápolal oheň. Před krbem na koberci, stočen do klubíčka, spal malý německý jezevčík. Pokud mohl v tom šeru rozeznat, bylo zařízení pokoje vkusné. Bylo tam veliké křídlo, široká pohovka a několik pohodlných křesel. V jednom rohu zahlédl klec s papouškem.

„Mají-li rádi zvířata, je to dobré znamení,“ řekl si. A začal uvažovat, zda by takovéhle bezpečně vypadající obydlí nebylo pro něho lepší než neosobně zařízený hotelový pokoj.

Po jedné stránce bydlení v hotelu by bylo zajisté zábavnější. Byla tu možnost posedět večer dole v lokále, dát si pivo, bylo možné si tam i s někým zahrát. Hlavně tam jsou pořád lidé, s kterými může člověk promluvit. Bydlení v hotelu by bylo také asi lacinější. Jen jednou v životě bydlel po dva dny v hotelu a dosud na ten pobyt rád vzpomíná. O rodinných penziónech toho však moc nevěděl. Kdyby měl být upřímný, tak pomyšlení, že by měl v takovém penziónu bydlet, se mu moc nezamlouvalo. V představách se mu přitom spojovala postava hrabivé bytné, pach rozvařeného zelí mísící se s pachem uzeného slanečka.

Když takhle asi tři minuty uvažoval, jektaje přitom zuby, rozhodl, že se přece jen dřív podívá ke Zvonu a draku.

Vtom se přihodilo cosi divného. Nemohl pojednou odtrhnout zrak od té malé cedulky, která naléhavě hlásala

„Pokoj se snídaní k pronajmutí“…“Pokoj se snídaní k pronajmutí“…

Každé písmeno jako by se pojednou proměnilo ve veliké černé oko, které se na něho upíralo tak zvláštním způsobem a přitom tak velitelsky, že se nemohl najednou od toho čtverečku chodníku, na kterém stál, odlepit. Bylo mu jako by ho někdo hypnotizoval, udělal pár kroků a vystoupil po čtyřech schodech ke dveřím. Zvedl ruku a stiskl tlačítko zvonku. Slyšel, jak někde ve vzdálené místnosti zazvonilo. A potom, bezprostředně, muselo se to stát okamžitě, protože neměl ani čas, aby stáhl ruku z tlačítka, dveře se jako zázrakem otevřely a v nich stála žena.

Zpravidla, když u nějakých dveří zazvoníme, musíme čekat přinejmenším půl minuty, než někdo přijde otevřít.

Tahle dáma se však objevila jako když čertík vyskočí z krabičky. Bylo to neuvěřitelné.

Mohlo jí být tak pětačtyřicet až padesát. Usmívala se vřele a povzbudivě.

„Pojďte dál, prosím,“ řekla. Její hlas byl podivuhodně milý. Ustoupila, aby mohl vejít. A tu, jako by ho něco postrčilo, nějaká neznámá síla, anebo to bylo snad nepřekonatelné přání, aby už mohl do toho domu vstoupit?

„Viděl jsem v okně tu cedulku,“ řekl.

„Ano, vím.“

„Hledám pokoj.“

„Čeká tu na vás, milý pane,“ řekla dáma. Tvář měla kulaťoučkou a růžovou a něžně modré oči.

„Šel jsem ke Zvonu a draku, když v tom mne upoutala ta vaše cedulka,“ vysvětloval.

„Pročpak tu tak stojíme a pročpak nejdete dál, mé drahé dítě? Venku je taková zima,“ řekla dáma.

„Kolikpak stojí ten pokoj?“ zeptal se Billy.

„Pět šilinků šest pencí za den i se snídaní.“

Zdálo se mu, že špatně slyšel. Za tu cenu to bylo skoro zadarmo. Bylo to míň, než polovina toho, co byl ochoten platit.

Asi se domnívala, že se mu to zdá moc, když se rozmýšlí a proto rychle dodala

„Kdybyste nevyžadoval k snídani vejce, bylo by to bez vajec rovných pět šilinků. Vejce jsou totiž právě teď tak drahá.“

„Ne, budu vám platit pět šilinků šest pencí,“ rozhodl se. „Rád bych zde bydlel.“

„Věděla jsem to. A teď pojďte dál.“

Samou laskavostí se jen rozplývala. Připomínala Billymu matku jednoho jeho spolužáka, která ho takhle vždycky vítala, když k ním přijížděl na vánoční prázdniny.

Smekl klobouk a překročil práh.

„Pověste si ho sem,“ řekla. „Dovolíte, abych vám pomohla z pláště?“

Na věšáku u vchodu nebyl žádný jiný klobouk, žádný plášť, ba ani deštník, ani hůl. Nic.

„Jsme tu jen sami dva,“ pronesla s úsměvem.

Poté mu ukázala, kudy jít do hořeního patra.

„Nemám, jak vidíte, moc často potěšení přivítat ve svém hnízdečku hosta.“

Billy si v duchu říkal, že ta stará trochu moc žvaní. Ale při ceně, jakou mu udělala, jí to mohl odpustit.

„Myslel bych spíš, že budete mít velkou poptávku,“ prohodil zdvořile.

„Jsem vždycky ochotna vzít na byt kohokoli, jenomže, proč bych vám to tajila, jsem trochu podivínka. Rozumíte, jak to myslím?“

„Ach, ano…“

„Jsem však vždycky ochotna pokoj pronajmout. Všechno v tomto domě, třeba to bylo i v noci, je připraveno pro případ, kdy nějaký mladý muž, který se mi zamlouvá, sem šťastnou náhodou zabloudí. A ani nevíte, můj milý pane, jak jsem ráda, když někdo zazvoní a já najdu za dveřmi někoho, kdo se mi hodí…“

Byla asi uprostřed schodiště, když v tom se naklonila s rukou opřenou o zábradlí, usmála se na něho svými bledými rty a dodala:

„Tak jako vy dnes, pane.“

A přejela svým modrým zrakem Billovu postavu od hlavy až k patám a zase nazpátek.

Na chodbě v prvním patře mu řekla:

„V tomhle poschodí bydlím já.“

Vystoupili do druhého.

„A tady budete bydlet vy. Tu je váš pokoj. Doufám, že se vám bude líbit.“

Dovedla ho do malého, velice čisťounkého pokojíku, jehož okna vedla na ulici. Rozsvítila.

„Budete tady mít celé dopoledne slunce, pane Perkinsi. Jste pan Perkins, či ne?“

„Ne, paní, jmenuji se Weaver.“

„Promiňte, pane Weavere. Je to tu hezké, že? Dala jsem vám do postele gumovou láhev s horkou vodou, pane Weavere. Je příjemné uléhat do čistě povlečených peřin, které jsou pěkně vyhřáty, nemyslíte? A kdyby vám bylo i přesto zima, můžete si zapálit plynové topení.“

„Děkuji, jste velmi laskavá.“

Viděl, že postel je už odestlána, čerstvě povlečená péřová pokrývka byla odhrnuta, jen pod ni vklouznout.

„Ani nevíte, jak jsem šťastna, že jste přišel,“ svěřovala se pohlížejíc mu vážně do očí. „Už jsem se obávala.“

Billy však vesele odvětil:

„Nebylo třeba, jaképak obavy.“

Položil kufřík na židli a chystal se, že jej otevře.

„Promiňte, zapomněla jsem se vás zeptat zda chcete večeřet. Anebo jste už něco jedl?“

„Nemám velký hlad, děkuji,“ řekl.

„Myslím, že si půjdu co nejdřív lehnout. Musím zítra časně vstávat, musím se jít ohlásit do úřadu.“

„Dobrá, nechám vás teď, abyste si mohl v klidu rozbalit věci, ale dřív než půjdete spát, přijďte dolů a zapište se laskavě do knihy, ano? Musí to být, je na to zákon a musíme dbát, abychom takové předpisy dodržovali, nemám pravdu?“

Pokynula mu přátelsky rukou a spěšně odešla.

Billy si pomyslel, že to nemá v hlavě asi v pořádku, ale pranic ho to neznepokojovalo. Nevypadala nebezpečně. Byla to zřejmě laskavá a dobrá duše. Možná, že ji v životě potkalo nějaké nenapravitelné neštěstí, možná, že ztratila ve válce syna.

Vybalil kufr, umyl si ruce a sešel svižným krokem dolů, do salónu. Bytná tam nebyla, v krbu však plápolal oheň a jezevčík spal stále ve stejné poloze a na stejném místě. V místnosti bylo příjemné teplo, bylo tam útulno.

„Měl jsem to ale štěstí,“ pomyslel si a zamnul si ruce.

Na pianě ležela otevřená kniha hostí. Vytáhl plnicí pero a zapsal do knihy své jméno a adresu. Nad jeho podpisem byly jenom dva další. Nevědomky si je přečetl. První patřil jistému Christopheru Mulhollandovi z Cardiffu. Druhý nějakému W. Templeovi z Bristolu.

„To je mi divné,“ pomyslel si. Jméno Christopher Mulholland mu bylo nějak povědomé. Kde jenom tohle tak neobvyklé jméno už slyšel? Nejmenoval se tak nějaký jeho spolužák? Anebo některý z četných ctitelů jeho sestry? Nebo to snad bylo jméno některého otcova přítele? Vzpomínal. Ne, nic z toho. Počal si knihu prohlížet podrobněji.

Christopher Mulholland, 231, ulice u Katedrály, Cardiff.

Gregory W. Temple, 27, Sycomorova alej, Bristol.

A teď najednou i to druhé jméno se mu začalo zdát povědomé jako to první.

„Gregory Temple,“ pronesl nahlas pátraje ve své paměti. Potom „Christopher Mulholland?“

„Byli to oba dva velmi roztomilí mládenci,“ ozval se od dveří hlas bytné.

Otočil se a spatřil ji, jak vchází do pokoje s podnosem, na kterém byl stříbrný čajový příbor.

„Ta dvě jména mi něco připomínají,“ řekl Billy,

„Skutečně? To je zajímavé!“

„Mohl bych s určitostí tvrdit, že jsem je už někde slyšel. Není to zvláštní? Je také docela možné, že jsem je četl v novinách. Neproslavili se snad nějak? Nejsou to náhodou známí hráči kopané? Nebo nějací jiní slavní sportovci?“

„Slavní? To ne,“ řekla bytná a postavila podnos s čajem na nízký stolek u pohovky.

„Ne, nemyslím, že by se byli něčím proslavili, ale oba dva byli nadobyčej hezcí, mohlo by se říct, že krásní. Velcí, mladí, urostlí, opravdu krásní. Ostatně jako vy, pane.“

Billy nahlédl ještě jednou pozorně do knihy.

„I podívejme!“ řekl ukazuje na datum příchodu. „Poslední zápis je už téměř dva roky starý.“

„Opravdu?“

„Ano. A datum příchodu Christophera Mulhollanda dokonce o rok starší. Musel sem přijít tak před třemi lety!“

„Na mou věru,“ povzdechla si rozkošnicky bytná, „člověk by neřekl, jak ten čas rychle letí, že, pane Wilkinsi?“

„Weaver,“ opravil ji Billy, „Weaver.“

„Ach, promiňte, na co to jenom myslím?“ zvolala usedajíc na pohovku. „To jsem celá já, pane Weavere. Jedním uchem něco slyším a druhým mi to jde ven.“

„Víte, co mne na té celé věci nejvíc zaráží?“

„Ne. Jakpak bych to mohla vědět, drahý pane?“

„Tak já vám to tedy řeknu. Ta dvě jména, Mulholland a Temple, jsou mi nějak moc povědomá. Nejenom, že si na každé z nich vzpomínám zvlášť, ale je mi, jako bych je byl někde viděl pohromadě. Jako by ti dva byli oba pro jednu a tutéž věc proslulí… Nevím, rozumíte-li mí, co tím chci říct… Jako by… Třeba jako Churchill a Roosevelt.“

„Jste vy ale zábavný“, odvětila. „Teď ale pojďte si pěkně sednout tady vedle mne a vypijte si šálek čaje. Chcete? A snězte si před spaním nějakou zázvorku, ano?“

„Jsem opravdu v rozpacích, tolik se kvůli mně obtěžujete.“

Stál u piana a pozoroval, jak rozestavuje šálky a talířky. Měla malé bílé a velmi hbité ruce s červeně nalakovanými nehty.

„Vím skoro určitě, že jsem ta dvě jména četl někde v novinách. Ještě chvíli strpení a snad si vzpomenu!“

Není nic protivnějšího, než když si člověk ne a ne vzpomenout na něco, o čem ví, že to zná. Billy by se nerad přiznal k tomu, jak usilovně vzpomíná.

„Minutku,“ řekl. „Ještě minutku a budu to mít. „Mulholland, Christopher Mulholland, nebyl to ten student z Etonu, co dělal sám túru po Holandsku a potom náhle…“

„Přejete si s mlékem?“ zeptala se.

„A kolik cukru?“

„Ano Děkuji. A potom náhle…“

„Student z Etonu?“ prohodila, „ach ne, drahý pane, to asi ne. Můj pan Mulholland, když přišel ke mně, nebyl zcela určitě student z Etonu. Studoval v Cambridgi. Pojďte si však sednout sem ke mně na pohovku a ohřejte se trochu. Ten oheň je tak příjemný. Pojďte, tady máte čaj.“

Přešel pomalu místnost a posadil se na okraj pohovky. Podala mu šálek.

„Tak vidíte, jak je to tu příjemné a útulné, že?“

Popíjel čaj malými doušky stejně jako ona. Uběhlo několik okamžiků, v nichž nemluvili, Billy však cítil, jak na něm těžce ulpívá ženin pohled. Byla k němu natočena bokem a občas od ní zavanula taková podivná vůně. Ne vyloženě nepříjemná a něco mu připomínala. Ale co jen? Suché ořechy‘? Čerstvě vydělanou kůži? Nebo snad nemocniční chodbu?

Tu náhle žena mlčení přerušila.

„Pan Mulholland pil velice rád čaj. Neviděla jsem v životě nikoho, kdo by ho vypil víc, než ten drahý, ten okouzlující pan Mulholland.“

„Myslím, že se vystěhoval teprve nedávno, že?“ zeptal se Billy, který si pořád ještě lámal hlavu přemýšlením, kde se jen s těmi dvěma jmény setkal. Teď si byl najednou jist, že je viděl v novinách,a to dokonce na první stránce.

„Odstěhoval?“ pronesla žena a vytáhla přitom udiveně obočí. „Ale on se neodstěhoval, drahé dítě. Je tady pořád. A pan Temple rovněž. Jsou spolu ve třetím poschodí.“

Billy odložil šálek a zadíval se upřeně na bytnou. znovu se na něho usmála, potom vztáhla ruku a poklepala ho povzbudivě po koleně.

„Kolik je vám, milé dítě?“

„Sedmnáct.“

„Sedmnáct?“ zvolala, „ale to je právě ideální věk! Panu Mulhollandovi bylo také sedmnáct. Myslím však, že byl o něco menší než jste vy. A potom neměl tak nádherně bílé zuby, jak máte vy. Víte, že máte nejhezčí zuby, jaké jsem kdy viděla, pane Weavere? Víte o tom?“

„Nejsou tak báječné, jak by se zdálo. Mám vzadu už plombované stoličky.“

„Pan Temple, ten byl o něco starší,“ pokračovala nedbajíc jeho poznámky, „bylo mu osmnáct, ale kdyby mi to byl sám neřekl, byla bych mu je nikdy nehádala. Neměl na celém těle jediné chybičky.“

„Jediné chybičky?“

„Kůži měl jemňounkou jako nějaké děťátko…“

Rozhostilo se na okamžik ticho. Billy usrkával čaj čekaje na další sdělení, ale dáma najednou vyhlížela zasněně, byla duchem nepřítomná. Billy hleděl upřeně před sebe a kousal se do rtů.

„Ten papoušek,“ pronesl náhle, „když jsem ho uviděl poprvé, byl bych přísahal, že je živý.“

„Bohužel není, už není…“

„Je to neobyčejně obratně uděláno,“ řekl. „Nikdo by nehádal, že není živý. Mohla byste mi prozradit, kdo to dělal?“

„Já.“

„Vy?“

„Ovšem, já. A všiml jste si mého Basila?“ Ukázala pohybem hlavy na jezevčíka stočeného před krbem. Billy se podíval pozorněji a zjistil, že i toto zvíře je také tak podivné tiché a nehybné jako papoušek. Vztáhl ruku a dotkl se jezevčíkova hřbetu. Byl tvrdý a studený a když na něm rozhrnul chlupy, uviděl tvrdou a zašedlou, dokonale zpreparovanou kůži.

„Můj ty bože,“ vydechl, „ale to je úžasné!“

Odvrátil zrak od psa a zadíval se s obdivem na ženušku sedící vedle něho.

„Ale musí to být zatraceně těžké, co? Taková práce!“

„Vůbec ne,“ odpověděla. „Vycpávám si ty svoje drahoušky, když vypustí duši, úplně sama. Přejete si ještě šálek čaje?“

„Ne, děkuji.“ Čaj mu nechutnal. Měl slabou příchuť hořkých mandlí.

„Podepsal jste se do knihy?“

„Zajisté.“

„Výborně. Protože později, kdybych jednoho dne vaše jméno zapomněla, mohu vždycky sejít sem dolů a podívat se. Stejně jako to dělám skoro každý den když jde o pana Mulhollanda anebo o pana… pana…“

„Temple, Gregory Temple,“ doplnil Billy.

„Dovolte mi však jednu otázku. Cožpak jste neměla během posledních let jiných podnájemníků kromě těch dvou pánů?“

Držela šálek pěkně zvysoka, naklonila mírně hlavu; podívala se na něho po očku a malounko, půvabně se na něho pousmála:

„Ovšem, že ne, můj milý pane. Nikoho, kromě teď vás.“