Přeložili Oldřich Uličný, Jaroslav Veis, Pavel Weigel a Ivo Železný

V obsahu vyhledávat Ctrl+levá myš

SVOBODA

PRAHA

1981

Knock by Fredric Brown © Elizabeth C. Brown, 1973

Prawo do powrotu by Janusz A. Zajdel © Janusz A. Zajdel, 1975

Venus and the Seven Sexes by William Tenn © Avon Publishing Co., Inc., 1949

Styx by Jiří Netrval © Jiří Netrval, 1981

Inga hjältar här by Sam J. Lundwall © Sam J. Lundwall, Fakta & Fantasi AB, 1972

The Tunnel under the World by Frederik Pohl © Galaxy Publbhing Corporation, 1954

Vtoroje našestvije marsijan by Arkadij Strugackij and Boris Strugackij © Arkadij Strugackij and Boris Strugackij, 1968

Time to Rest by John Wyndham © Penguin Books in Associatíon with Michael Joseph, 1956, 1963

Translation © Oldřich Uličný, Jaroslav Veis, Pavel Weigel and Ivo Železný, 1981

Editor © Ivo Železný, 1981

OBSAH

Fredric Brown — Vtom někdo zaklepal na dveře Z amerického originálu Knock z knihy Paradox Lost, vydané nakladatelstvím Berkley Publishing Corporation, New York 1973. přeložil Jaroslav Veis.

Janusz A. Zajdel — Právo na návrat

Z polského originálu Prawo do powrotu, vydaného nakladatelstvím Nasza Ksiegarnia, Varšava 1975, přeložil Pavel Weigel.

William Tenn — Venuše a sedmero pohlaví Z amerického originálu Venus and the Seven Sexes z knihy The Seven Sexes, vydané nakladatelstvím Ballantine Books, New York 1968, přeložil Jaroslav Veis.

Jiří Netrval — Styx

Sam J. Lundwall — Nic pro hrdiny

Ze švédského originálu Inga hjältar här, vydaného nakladatelstvím Delta förlags ab, Stockholm 1972, přeložil Ivo Železný.

Frederik Pohl — Tunel pod světem

Z amerického originálu The Tunnel under the World z knihy The Penguin Science Fiction Omnibus — An anthology edited by Brian Aldiss, vydané nakladatelstvím Penguin Books, Harmondsworth 1973, přeložil Jaroslav Veis.

Arkadij Strugackij a Boris Strugackij — Druhá invaze Marťanů. Deník poctivě smýšlejícího občana

Z ruského originálu Vtoroje našestvije marsijan, vydaného nakladatelstvím Molodoja gvardija, Moskva 1968, přeložil Oldřich Uličný.

John Wyndham — Pak přijde čas a muž se musí usadit

Z anglického originálu Time to Rest z knihy The Seeds of Time, vydané nakladatelstvím Penguin Books, Harmondsworth 1963, přeložil Jaroslav Veis.

Fredric Brown

VTOM

NĚKDO

ZAKLEPAL

NA DVEŘE

Existuje jedna báječná historka, z které běhá mráz po zádech. Skládá se z pouhých dvou vět:

POSLEDNÍ ČLOVĚK NA ZEMI SEDĚL SÁM V MÍSTNOSTI. VTOM NĚKDO ZAKLEPAL NA DVEŘE…

Dvě věty a zámlka ze tří teček. V příběhu samém žádný děs samozřejmě není, je v tom, CO je zamlčeno, v náznaku CO zaklepalo na dveře. Tváří v tvář neznámu nám lidská mysl nabízí cosi nejasně hrozivého.

Ale tohle NEBYLO hrozivé, opravdu ne.

Poslední člověk na zemi – nebo ve vesmíru, přesně řečeno – seděl sám v místnosti. Byla to poněkud zvláštní místnost a on zrovna uvažoval o důvodech, proč je tak zvláštní. To, k čemu došel, ho nezděsilo, nýbrž znepokojilo.

Walter Phelan, ještě přede dvěma dny, dokud nepřestala Nathanská univerzita existovat, odborný asistent antropologie, nebyl člověk, který by se snadno vyděsil.

Ne že by byl nějaký hrdina, ani v těch nejdivočejších snech ne. Postavy byl nevelké a způsoby měl mírné. Pohled na něj nadšení nevzbuzoval a on to věděl.

Ale to, jak vypadá, ho ani teď neznepokojovalo. Teď, upřímně řečeno, měl pocity spíše nijaké. Věděl, že přede dvěma dny bylo během hodiny lidstvo zničeno, a zbyl jen on – a někde – jedna žena, což ovšem Waltra Phelana nezajímalo, ani co by se za nehet vešlo. Pravděpodobně ji nikdy neuvidí, a i kdyby, tak si kvůli ní nohu za krk nedá.

Ženy totiž nehrály ve Walterově životě od té doby, co Marta před rokem a půl zemřela, žádnou roli. Ne že by Marta nebyla dobrá žena – byť byla trochu panovačná. Miloval ji hluboce a tiše. Teď mu bylo teprve čtyřicet, a když zemřela, bylo mu třicet osm, ale – hm – prostě od té doby na ženy nemyslel. Jeho život tvořily jeho knihy, které četl a které psal. Psát knihy teď ztratilo smysl, ale zato měl čas strávit zbytek života jejich čtením.

Jistě, společnost by byla příjemná, ale mohl to bez ní vydržet. Možná že po čase na tom bude tak, že vychutná i příležitostnou společnost některého Zana, i když bylo poněkud obtížné si to představit. Jejich myšlení se od jeho natolik lišilo, že bylo dosti svízelné představit si nějaký společný základ pro diskusi. Byli jistým způsobem inteligentní, ale to jsou mravenci taky. Uvažoval o Zanech jako o supermravencích, i když jako mravenci nevypadali – a měl podezření, že Zanové pohlížejí na lidstvo jako lidstvo na obyčejné mravence. Alespoň to, co udělali Zemi, se nijak nelišilo od toho, co lidé dělávali s mraveništi; jen to provedli mnohem účinněji.

Ale dali mu spousty knih. Co se toho týče, byli laskaví, stačilo, aby řekl, co chce. A to jim řekl v okamžiku, kdy si uvědomil, že je odsouzen strávit zbytek života sám v této místnosti. Zbytek života, či jak to Zanové kuriózně vyjádřili, na vě ky.

Dokonce i vynikající mozky – a Zanové bezesporu vynikající mozky měli – mají svoje zvláštnosti. Zanové se naučili mluvit pozemskou angličtinou během pár hodin, ale slabiky oddělovat nepřestávali. A pak, že se nelišíme.

Vtom někdo zaklepal na dveře.

Tak, a máte to všechno, vyjma oněch tří teček, oné zámlky – a tu já teď doplním.

Uvidíte, že vůbec není tak děsivá.

Walter Phelan zvolal: »Vstupte« a dveře se otevřely. Samozřejmě, byl to jen Zan.

Vypadal přesně jako ostatní Zanové a jestli existoval způsob, jak je rozlišit, Walter na něj nepřišel. Byl asi metr dvacet vysoký a nebyl podobný ničemu na Zemi, tedy ničemu, co na Zemi existovalo, než se objevili Zanové.

»Ahoj, Georgi,« řekl Walter. Když zjistil, že ani jeden z nich nemá jméno, rozhodl se oslovovat je všechny Georgi a jak se zdálo, Zanům to bylo jedno.

Tenhle řekl: »A hoj, Wal tře.« Tohle byl rituál: zaklepání na dveře a pozdravy Walter čekal.

»Za pr vé,« řekl Zan. »Od to ho to o ka mži ku, pro sím, bu deš se dět tak, aby tvo je žid le smě řo va la ob rá ce ně.«

»Myslel jsem si to, Georgi,« řekl Walter. »Ta prázdná zeď je z druhé strany průhledná, ne?«

»Je prů hled ná.«

Walter zívl. »Věděl jsem to. Holá stěna bez jediného kousku nábytku před ní. A z něčeho jiného než všechny ostatní. Kdybych trval na tom, že k ní budu sedět zády, co potom? Zabijete mě? – Ptám se, protože v to doufám.«

»Vez me me ti tvo je kni hy.«

»Dostals mě, Georgi. Dobrá, až budu číst, posadím se obráceně. Kolik živočichů kromě mě v té vaší zoologické zahradě máte?«

»Dvě stě šest náct.«

Walter zavrtěl hlavou. »To není komplet, Georgi. V každém Buranově je na tom zoo líp – tedy byla by na tom líp, tedy, kdyby nějaký Buranov ještě zbyl. Sbírali jste nás náhodou?«

»A no, ná hod né vzor ky. Všech dru hů by by lo pří liš mno ho. Má me sam ce a sa mi ce asi stov ky dru hů.«

»Čím je krmíte? Tedy ty masožravé.«

»Dě lá me kr me ní. Syn te tic ky.«

»Mazané. A rostliny? Máte taky botanickou sbírku, ne?«

»Fló ra ne ní vib ra ce mi za sa že na. Po řád ro ste.«

»Tím líp pro ni. Tak na flóru jste nebyli tak přísní jako na faunu. No, Georgi, začal jsi slovy za prvé. Soudím, že někde ještě číhá i za druhé. O co jde?«

»Jed no mu ale ne ro zu mí me. Dva z ži vo či chů spí a ne pro bou ze jí se. A jsou stu de ní.«

»To se stává i v těch nejlíp vedených zoologických zahradách, Georgi.

Pravděpodobně jsou v pořádku, vyjma toho, že jsou mrtví.«

»Mr tví? To zna me ná za sta ve ní. A le nic je ne za sta vi lo. O ba by li sa mi.«

Walter zíral na Zana. »Chceš říct, Georgi. že nevíš, co je to přirozená smrt?«

»Smrt je, když je by tost za bi ta. Ko nec ži vo ta.«

Walter Phelan zamžikal. »Jak jsi starý, Georgi?« zeptal se.

»Šest náct – to slo vo ne znáš. Va še pla ne ta za tím o bě hla se dm ti síc krát va še slun ce. Jsem po řád mla dý.«

Walter tiše hvízdl. »Ozbrojené děcko,« řekl. Chvilku hluboce uvažoval. »Koukni, Georgi, musíš se něco dozvědět o planetě, na které jste se octli. Vyskytuje se tu osoba, která se tam, odkud jste přišli, nepotuluje. Stará baba s plachetkou, přesýpacími hodinami a kosou. Vaše vibrace ji nezabily.«

»Co je zač?«

»Říkej jí zubatá, Georgi. Tetka Smrtka. Zdejší lidé i zvířata žijou, dokud jejich chod nezastaví tetka Smrtka.«

»To o na za sta vi la o ba tvo ry? Za sta ví jich víc?«

Walter otevřel ústa, aby odpověděl, ale nic neřekl. Cosi v Zanově hlase naznačovalo, že kdyby měl obličej, který by se dal rozeznat, měl by se mu na něm objevit znepokojený výraz.

»Co takhle vzít mě k těm živočichům, kteří se nechtějí probudit?« zeptal se Walter. »Je to proti pravidlům?«

»Jde me.« řekl Zan.

To bylo odpoledne druhého dne. Nazítří ráno přišli Zanové znovu a hned několik najednou. Začali stěhovat Phelanovy knihy a nábytek. Když byli hotovi, přestěhovali i jeho. Octl se asi o sto metrů dál a v mnohem větší místnosti.

Taky teď se posadil a čekal. Když se ozvalo zaklepání na dveře, věděl, co přijde.

Zdvořile vstal a zvolal: »Vstupte.«

Zan otevřel dveře a ustoupil stranou. Vešla žena.

Walter se lehce uklonil. »Walter Phelan,« řekl, »jestli vám George neřekl, jak se jmenuju. George se snaží být zdvořilý, ale dokonalé způsoby zase nemá.«

Žena vypadala klidná a to rád viděl. »Jmenuju se Grace Evansová, pane Phelane,« řekla. »O co tu jde? Proč mě sem přivedli?«

Walter si ji prohlédl. Byla vysoká asi jako on a měla pěknou postavu. Vypadala, že je jí trochu přes třicet, zhruba tolik, jako bylo Martě. A měla tutéž klidnou sebedůvěru, která se mu u Marty vždycky líbila, i když byla pravým opakem jeho vlastní bezstarostné neformálnosti. Vlastně ho napadlo, že vypadá trochu jako Marta.

»Myslím, že na to, proč vás sem přivedli, byste mohla přijít sama, ale vraťme se trochu zpátky,« řekl. »Víte vůbec, co se přihodilo?«

»Chcete říct, že oni – všechny pozabíjeli?«

»Ano. Sedněte si, prosím. Víte, jak to provedli?«

Ponořila se do pohodlného křesla vedle. »Ne,« řekla. »Nevím. Ale na tom nezáleží, ne?«

»Moc ne. Jak k tomu došlo, jsem se dozvěděl od jednoho z nich, když jsem se s ním dal do řeči a dal si pak jedna a jedna dohromady. Není jich nijak moc – alespoň tady ne. Nevím, jak je tahle rasa početná tam, kde žije, a ani nevím, kde to je, ale řekl bych, že v naší sluneční soustavě ne. Viděla jste loď, v které přiletěli?«

»Ano. Je jak hora.«

»Skoro. A je v ní zařízení vyzařující určitý typ vibrací – v našem jazyce tomu říkají takhle, ale já si myslím, že je to spíše cosi jako rádiové vlny než zvukové vibrace – a zabíjí to živé tvory. Loď samotná je proti vibracím izolovaná. Nevím, jestli je dosah dostatečný, aby vybili celou planetu najednou nebo jestli kroužili kolem Země a vysílali vibrační vlnění dolů. Ale pobili všechny a jen doufám, že bezbolestně. My a dalších dvě stě náhodně sebraných živočichů v téhle zoo jsme nebyli zabiti jen proto, že jsme uvnitř lodi. Posbírali nás jako vzorky. Víte, že tohle je zoologická zahrada, ne?«

»Já – napadlo mě to.«

»Čelní stěny jsou z druhé strany průhledné. Zanové jsou zatraceně mazaní a uspořádali vnitřek každé buňky tak, aby odpovídal přirozeným zvykům tvora uvnitř. Všechny jsou stejně jako tahle z umělé hmoty. Mají zařízení, které vyrobí jednu za deset minut. Kdybychom tohle zařízení měli na Zemi, žádný bytový problém by neexistoval. Jenže teď tak jako tak žádný neexistuje. A umím si představit, že se lidstvo – tedy vy a já – může přestat bát vodíkové bomby a další války. Vůbec Zanové rozřešili řadu problémů za nás.«

Grace Evansová se nevýrazně usmála. »Další případ, kdy operace proběhla úspěšně, avšak pacient zemřel. Byl to hrozitánský zmatek. Vzpomínáte si, jak vás chytili? Já ne. Jednou večer jsem šla spát a probudila jsem se v kleci na téhle lodi.«

»Já si to taky nepamatuju,« řekl Walter. »Podle mého názoru nejdřív použili vlny nízké intenzity a jen nás všechny omráčili. Potom kroužili kolem a víceméně náhodně posbírali vzorky do své zoo. Když měli, kolik potřebovali nebo pro kolik měli v lodi místo, pustili tu šťávu všude a naplno. A bylo to. Do včerejška netušili, že udělali chybu a přecenili nás. Mysleli, že jsme jako oni nesmrtelní.«

»Že jsme – co?«

»Zabít je můžete – ale nevědí, co je přirozená smrt. Tedy nevěděli, do včerejška. Včera dva z nás zemřeli.«

»Dva z… Ne!«

»Ale ano, dva z živočichů v jejich zoo. Dva druhy jsou nenávratně pryč. A podle toho, co pro Zany znamená čas, zbývající zástupci každého druhu budou tak jako tak žít jen pár minut. Počítali, že mají trvalé vzorky.«

»Myslíte, že si neuvědomili, jak krátce žijeme?«

»No právě,« řekl Walter. »Jeden z nich je sedm tisíc let mladý, řekl mi to.

Mimochodem, jsou taky dvojího pohlaví, ale pravděpodobně se množí tak jednou za deset tisíc let. Když se včera dozvěděli, jak máme my pozemští živočichové směšně krátké životy, pravděpodobně to jimi až do hloubi duše otřáslo, jestli tedy nějakou mají. Každopádně se rozhodli svoji zoologickou zahradu přeorganizovat – dva a dva místo aby byl každý sám. Počítají, že déle vydržíme pohromadě než jednotlivě.«

»Cože!« Grace Evansová vyskočila a na obličeji se jí objevil slabý ruměnec. »Jestli si myslíte, jestli oni si myslí –« Otočila se ke dveřím.

»Bude zamčeno,« řekl Walter Phelan klidně. »Ale nebojte se. Oni si možná myslí, ale já ne. Nemusíte mi dokonce ani říkat, že byste mě nechtěla, i kdybych byl poslední chlap na Zemi – za těchto okolností by to bylo poněkud nevynalézavé.«

»Ale to nás budou oba držet pod zámkem v téhle malé místnosti?«

»Není tak malá, vejdeme se sem. Můžu docela dobře spát v jednom z těch přecpaných křesel. A nemyslete si, drahoušku, že s vámi do puntíku nesouhlasím. Veškeré osobní zřetele stranou, to nejmenší, co můžem pro lidstvo udělat, je nechat je s námi vyhynout a nikoli zachovat navěky pro vystavení v zoo.«

»Díky,« řekla téměř neslyšně a ruměnec jí zmizel z tváře. Oči jí blýskaly hněvem, ale Walter věděl, že na něj se nezlobí. Když jí takhle jiskří oči, vypadá úplně jako Marta, pomyslel si.

Usmál se na ni a řekl: »Kdybyste ale –«

Nadzvedla se z křesla a na okamžik si pomyslel, že vyskočí a udeří ho. Pak se znovu ponořila do polštářů. »Kdybyste byl chlap, přemýšlel byste o nějakém způsobu jak – Říkal jste přece, že se dají zabít?« Hlas jí zněl zahořkle.

»Zanové? Jo, jistě. Zkoumal jsem je. Napohled se od nás hrozně liší, ale myslím, že mají zhruba stejný metabolismus, stejný typ oběhového systému a pravděpodobně týž druh zažívacího ústrojí. Myslím, že to, co zabije někoho z nás, by zabilo i kohokoliv z nich.«

»Ale říkal jste –«

»Jistě, v mnohém se liší. Ať už to, že člověk stárne, způsobuje cokoli, oni to nemají. Nebo třeba mají nějakou žlázu, kterou nemá člověk, něco, co obnovuje buňky. Častěji než každých sedm let, tedy.«

Zapomněla, že se zlobí. Dychtivě se natáhla dopředu a řekla: »Myslím, že máte pravdu. A taky si myslím, že necítí bolest.«

V to doufal. »Proč si to myslíte, drahoušku?«

»Natáhla jsem ve dveřích do své místnosti kus drátu, který jsem našla ve stole, tak, aby přes něj Zan upadl. To se taky stalo a Zan si o drát pořezal nohu.«

»Krvácel červeně?«

»Ano, ale zdálo se, že mu to nevadí. Nehnulo to s ním, vůbec nic nedal najevo, jen odstranil drát. Když se o pár hodin později vrátil, bylo pořezání pryč. Vlastně skoro pryč. Zbyla sotva zřetelná jizva, ale já ho poznala a jsem si jistá, že to byl stejný Zan.«

Walter Phelan pomalu kývl. »Nerozzlobil se, samozřejmě. Jsou bez emocí. Možná že kdybychom jednoho zabili, nepotrestají nás. Jen nám budou dávat potravu vrátky v mříži a dají si na nás pozor, jako by zacházeli lidé v zoo se zvířetem, které zabilo ošetřovatele. Pravděpodobně by jen dohlédli, abychom neublížili dalším ošetřovatelům.«

»Kolik jich je?«

»Kolem dvou set,« řekl Walter, »tedy v téhle lodi. Ale nepochybně jich je tam, odkud pocházejí, mnohem víc. Mám dojem, že tohle je jen předsunutá hlídka, vyslaná, aby tuhle planetu vyčistila a zabezpečila pro zanskou okupaci.«

»Určitě udělali dobrou –«

Vtom někdo zaklepal a Walter Phelan zvolal: »Vstupte!«

Dveře se otevřely a stál v nich Zan.

»Ahoj, Georgi,« řekl Walter.

»A hoj, Wal tře.« Tentýž rituál. Tentýž Zan?

»Co máš na srdci?«

»Dal ší tvor spí a ne pro bou zí se. Ma lý chlu pa tý tvor, jme nu je se la sič ka.«

Walter pokrčil rameny. »To se stává, Georgi. Zubatá s kosou. Říkal jsem ti o ní.«

»A ně co hor ší ho. Je den Zan ze mřel. Dnes rá no.«

»To je horší, co?« díval se na něj Walter mírumilovně. »Jo, Georgi, jestli tu chcete zůstat, budete si na to muset zvyknout.« Zan nic neříkal a dál stál ve dveřích.

»Copak ještě?« řekl nakonec Walter.

»Ta la sič ka. Ra díš to sa mé?«

Walter znovu pokrčil rameny. »Nejspíš to nepomůže. Ale proč ne?« Zan odešel. Walter poslouchal, jak jeho kroky venku utichají. Zašklebil se. »To by mohlo fungovat, Marto,« řekl.

»Mar– jmenuju se Grace, pane Phelane. Co by mohlo fungovat?«

»Jmenuju se Walter, Grace. Taky si na to můžete zvyknout. Víte, Grace, moc mi připomínáte Martu. To byla moje žena. Před pár lety zemřela.«

»Promiňte. Ale co by mohlo fungovat? O čem jste to mluvil se Zanem?«

»Uvidíme zítra,« řekl Walter. Víc z něj dostat nedokázala.

To byl třetí den pobytu Zanů na Zemi. Následující byl poslední.

Bylo skoro poledne, když vešel jeden z nich. Po rituálu zůstal stát ve dveřích, ještě cizejší než jindy. Bylo by zajímavé ho popsat, ale chybějí slova. »Od chá zí me,« řekl. »Na se ra da se se šla a roz hod la to.«

»Další z vás umřel?«

»Vče ra v no či. Je to pla ne ta smr ti.«

Walter kývl. »Dostali jste svůj díl. Necháváte tu dvěstě a třináct živých, kromě nás, ale to je zbytek z několika miliard. Až se sem budete vracet, nepospíchejte.«

»Mů žem pro vás ně co udě lat?«

»Ano. Pospíchat pryč. A nechte nám otevřené dveře, ale jen nám. O ostatní se postaráme sami.«

Zan přikývl a odešel.

Grace Evansové zářily oči. »Jak –,« ptala se. »Co –?«

»Počkejte,« připomněl jí Walter. »Až uslyšíme, že odprejskli. Ten zvuk chci slyšet a chci si ho pamatovat.«

Zvuk k nim dolehl během několika minut a Walter Phelan, když si uvědomil, s jakým napětím ztuha stojí, klesl do křesla, aby si odpočinul.

»V zahradě Ráje byl taky had,« řekl měkce. »A ten nás dostal do nesnází, Grace. Ale tenhle nám z nich pomohl. Dokázal to. Myslím hada, který zbyl z páru. Ten první zašel předevčírem. Byli to chřestýši.«

»Chcete říct, že on zabil oba Zany, kteří zemřeli? Ale –«

Walter kývl. »Byli jak děti v lese. Když mě vyzvali, abych se podíval na první tvory, kteří »spali a neprobouzeli se«, viděl jsem, že jeden z nich je chřestýš, a něco mě napadlo, Grace. Snad, říkal jsem si, jsou jedovatí tvorové vývojovou zvláštností Země a Zanové o nich nevědí. A snad je jejich metabolismus dost podobný našemu, aby je jed zabil. Každopádně jsem neměl co ztratit tím, že to zkusím. A obě snad se potvrdila.«

»Jak jste dokázal živého chřestýše –«

Walter Phelan se ušklíbl. »Vysvětlil jsem jim, co je to náklonnost, cit, vztah. Nevěděli to. Ale stáli o to, jak jsem zjistil, uchránit zbývající exempláře, pokud to jen bude možné – aby je mohli natočit a popsat, než pojdou. Řekl jsem jim, že tihle živočichové, protože ztratili druha, okamžitě zemřou, pokud nenajdou vztah a stálou péči. Předvedl jsem jim, jak na to s kachnou, což byl další tvor, který ztratil druha. Naštěstí to byla domácí kachna a neměl jsem problém udržet ji na prsou a mazlit se s ní, aby viděli, jak se to dělá. Pak jsem je nechal, ať to zkusí sami – i s chřestýšem.«

Vstal, protáhl se a pak se znovu, ještě pohodlněji, usadil. »Jo, zbyl nám celý svět, a musíme se o něj postarat. Musíme vypustit zvířata z archy, a to chce trochu uvažování a rozhodování. Divoké býložravce můžeme pustit rovnou a nechat je, aby si sami poradili. Domácí zvířata bychom měli raději držet a starat se o ně, budem je potřebovat. Ale o masožravcích musíme ještě rozhodnout. Bojím se, že tady budu muset ukázat palcem dolů. Pokud tedy nenajdeme zařízení, které používali k výrobě syntetické potravy a nenaučíme se s ním zacházet.«

Podíval se na ni. »Zbývá lidstvo. Musíme rozhodnout taky o něm. To je zatraceně těžké rozhodování.«

Tvář znovu, jako včera, trochu zrůžověla. Seděla strnule v křesle a potom řekla: »Ne.«

Nezdálo se, že by ji slyšel. »Byl to pěkný druh, i když nikdo nevyhrál. Teď začne znovu a nějaký čas, než popadne dech, to s ním může jít z kopce. Ale můžeme pro něj schovat knihy a uchovat většinu znalostí nedotčenou, všechno, co je důležité. Můžeme –«

Když vstala a vykročila ke dveřím, zarazil se. Přesně tak by jednala Marta, pomyslel si. Tenkrát, když se o ni ucházel, ještě než se vzali.

»Rozmyslete si to, drahoušku,« řekl. »A neukvapujte se. Ale vraťte se.«

Dveře bouchly. Dál seděl a uvažoval o všem, co musí udělat, když už se rozhodl, že začne, a na co je ještě dost času.

Po nějaké chvíli zaslechl váhavé kroky. Vracely se.

Trošku se usmál. Vidíte? Není to vůbec strašidelné, že ne?

Poslední člověk na Zemi seděl sám v místnosti. Vtom někdo zaklepal na dveře…

Janusz A. Zajdel

PRÁVO

NA NÁVRAT

1

Toto vyprávění začíná i končí ve vesmíru. Není kronikou kosmické výpravy, jen její epizodou. Astrolet, hvězdy, planety i kosmická prázdnota tvoří jeviště, na kterém se odehrává příběh Rozumných bytostí – tvorů nepatrných a bezmocných, pokud je zkoumáme izolovaně, avšak velmi silných, jakmile se opírají o vědu, techniku a zkušenosti miliard příbuzných bytostí, i když jsou od nich vzdáleni v prostoru i v čase.

2

Měkké polštáře obklopily Kamila ze všech stran a zvolna ho vtiskly do křesla. To byl poslední přepych, kterým ho pozemská civilizace obdařila.

Reproduktory ohlásily začátek brždění. Obrazovku v kabině pro cestující zaplnila stříbrná hrouda, oslepivě se lesknoucí na pozadí černého nebe. V jejím středu stále rostla kulatá černá skvrna, až postupně zakryla celou obrazovku. Lehký náraz oznámil konec přistávacího manévru. Raketa, ve srovnání s ohromným astroletem nepatrná, vklouzla do čelisti doku.

Tento gigant se velice lišil od představ lidí, zvyklých na štíhlé tvary raket startujících ze Země. Neměl nic z jejich aerodynamické elegance, přizpůsobené k přemáhání odporu vzduchu. Astrolet, vybudovaný v kosmickém prostoru, byl odsouzen k tomu, aby v něm zůstal navždy. Jeho neohrabaný, zavalitý tvar komolého kužele neumožňoval pohyb v hustém plynném prostředí. Šestnáct motorů typu gama by nedokázalo vyrvat kolos z moci přitažlivosti Země a pouhé spuštění v její blízkostí by mělo zhoubné důsledky pro všechno živé v okruhu stovek kilometrů.

Kamil opustil luxusní raketu, která přivezla posádku na palubu astroletu, jako poslední z cestujících. Během závěrečných měsíců, kdy probíhala příprava k letu, tu byl již několikrát, avšak teprve dnes pro něj ten krátký, šestihodinový let z kosmodromu Arakabo znamenal první etapu cesty. Oficiální rozloučení, slavnostní nálada, projevy a stisky rukou – to vše naladilo melancholicky i obvykle věcného a chladného Kamila, kterému byla jakákoliv sentimentalita vzdálená.

Výtah vynesl příchozí k obytnému úseku. Díky rotaci astroletu kolem osy tu vznikla iluze normální pozemské gravitace. Za letu, až budou pracovat motory, nahradí gravitaci zrychlení.

Ve srovnání s ohromným astroletem byl obytný úsek malou buňkou, vmáčknutou doprostřed lodě mezi její obrovské sekce. Kde jsou vodotrysky a umělé zahrady, které se ještě nedávno pokládaly za nezbytné rekvizity, mající zajistit posádce během mezihvězdného letu příjemné prostředí? Kamil se usmál, protože právě dorazil do úzké, šedesát metrů dlouhé chodby, která tvořila osu obytného úseku. Bylo tu těsno. Patnáct kajut, příslušenství, místnosti pro operátory, pilotní kabina – a to bylo vše.

„Hotel třetího řádu,“ zabručel a otevřel dveře své kajuty. Trochu přeháněl, ostatně úmyslně. Místnosti vyhlížely docela přívětivě. Podařilo se tu docílit dojmu domova. Psychologové i architekti využili skrovný prostor tím nejlepším způsobem, který zajišťoval příznivé podmínky pro práci i odpočinek. Zbytek „skutečného světa“ měly nahradit náhražky – pásky fonovize, mikrofilmy a jiné „konzervované zábavy“, poskytované každému podle jeho osobních zálib.

Kamil odhodil na lůžko malý kufřík – jediné osobní zavazadlo, které si přivezl ze Země – a vydal se na svou první obchůzku po obytném úseku, který se měl stát jeho pracovištěm.

„Naštěstí odpovídám jen za tohle a ne za celý astrolet,“ povzbudil se ironicky. Uvědomoval si však, že na něm leží odpovědnost největší a nejdůležitější: bezpečnost lidí. Jemu, pouze jemu, byla svěřena péče o více než dvě stě účastníků výpravy.

Mohu být rád, že všichni až na těch pár, kteří budou řídit let, stráví většinu času v hibernátoru. Kdybych se měl starat o všechny, určitě bych brzy utekl, i kdyby to mělo být do kosmického prostoru, uvažoval cestou k hibernátoru.

Službu konající lékař končil vyšetření poslední skupiny. Oznámil, že za hodinu budou všichni v hibernátoru a bude možné zahájit předstartovní odpočítávání. Kamil prošel pracoviště posádky, pečlivě ověřil stav zařízení chránících před přetížením, zkontroloval klimatizaci, regeneraci a padesát dalších „maličkostí“, které sice podléhaly přímému dozoru specialistů, avšak – v souladu s instrukcí – jejich konečná kontrola náležela šéfovi bezpečnosti posádky.

Oficiální úkoly první etapy mám za sebou, pomyslel si Kamil, když po pěti hodinách kontroly všech zákoutí překročil práh velitelské kabiny a ohlásil, že posádka je připravena k odletu.

Po zápisu do příslušné rubriky knihy služeb si oddechl a vrátil se do své kajuty, aby se natáhl a konečně si trochu odpočinul. To je teprve začátek. Teď začne to nejdůležitější. Přemýšlel o dalších, méně oficiálních, spíše důvěrných povinnostech, které dostal za úkol. Připadalo mu, že jeho úloha v astroletu je nějakým směšným nedorozuměním. Pochyboval stále víc o tom, že právě on – v patřičné době; pokud vůbec nastane – zůstane na výši úkolu a vypořádá se s tím, co si dost dobře ani neuměl představit. Znalosti, kterým se dokázal naučit, mu připadaly zoufale nedostatečné. Ještě horší to bylo se zkušenostmi, protože jaké zkušenosti může mít v něčem, co se dosud nikdy nestalo?

Ještě že máš vysoký kvocient ve schopnosti logicky uvažovat a inteligenci, Kamile! řekl si v duchu a usnul.

Start astroletu není z hlediska člověka uvnitř ničím, co by stálo za popis. Tomu kdo neprožil změny přetížení, žádný popis tyto pocity nepřiblíží. Pohled na lidi lisované mnohonásobkem vlastní váhy, se znetvořenými rysy v tvářích měkkých jako těsto, není ostatně nic příjemného. Uvést motory typu gama do chodu trvá několik hodin. Pak se zrychlení ustálí na úrovni normální pozemské gravitace, a teprve potom začne opravdový život – dá-li se nazvat opravdovým život v ohromné kovové krabici, visící uprostřed kosmické prázdnoty.

Cestování ve vesmíru je při dnešní úrovni techniky, zejména automatizace a autokontroly, nesmírně nudnou nezbytností. Činnost lidí se omezuje jen na kontrolu samočinných zařízení, která jsou naprosto neomylná. Po dvou letech cesty začíná jejich neomylnost být odporná a každá drobná závada je vítána, protože umožňuje dělat něco jiného než obvykle, to znamená něco jiného než nicnedělání. Při nedostatku zajímavé práce má člověk sklon vymýšlet si nejroztodivnější zábavy a po vyčerpání i těchto možností se objeví u civilizovaných bytostí náchylnost k rozčilování z nejmalichernějších důvodů.

V rámci svých povinností Kamil mnohokrát řešil konflikty tohoto druhu a dospěl k závěru, že si nemůže dovolit příliš často využívat hibernátor. Ve skutečnosti mohl být v případě potřeby kdykoliv vitalizován, obával se však, že si na něj v případě potřeby nikdo nevzpomene. Ztotožnil se prostě s určenou rolí a chtěl náležitě plnit své povinnosti, mezi které patřila i role psychologa a sociologa astroletu.

Pilotující posádky se střídaly po třech měsících. Během prvních dvou let cesty se Kamil blíže seznámil téměř se všemi jejich členy. Byli to lidé vybraní velmi pečlivě, prošli síty nejrůznějších kontrol a testů, nejlepší odborníci ve svých oborech, lidé fyzicky zdraví a duševně odolní. Změněné podmínky a vědomí mimořádné situace, v níž se ocitli, je však mohly v krátké době změnit k nepoznání.

Kamil to dobře pociťoval sám na sobě. Třebaže si uvědomoval význam této cesty, začínal trpět depresemi. Stačilo si pomyslet: až se vrátím na Zemi, nezastihnu tam nikoho známého! Téměř sto let, to je – přes značné prodloužení průměrného věku – pořádný kus času. To ho však netížilo. V době odletu neměl žádné blízké příbuzné a se vzdálenými neudržoval už několik let styky, zaujat intenzívním studiem a prací v přípravném středisku.

Ani myšlenka, že se vrátí z cesty jako člověk pokročilého věku, ho nezneklidňovala. Čas se přece nedá zastavit, říkal si. Na Zemi člověk stárne stejně jako ve vesmíru, zbývá mu k prožití stejný počet let. Cestou ke hvězdám může část svého života přenést do budoucnosti. Kdo z nás není zvědav na budoucnost, které se za normálních okolností nemůže dočkat? A co bohaté zkušenosti, které taková cesta přináší? Účast při dobývání nových poznatků pro pokladnici lidských znalostí? Dají se tyto výhody srovnávat s obyčejnou prací na Zemi nebo na jiných planetách sluneční soustavy?

Když je člověku přes dvacet, prožívá léta bohatá na události, stále nové dojmy a zkušenosti, nemyslí na ohraničenost života a několik desítek let budoucího aktivního života mu připadá jako věčnost. Kamil se nebál ani návratu do světa, který se během století změní nepředvídatelným způsobem. Opět bude mít prostor pro poznávání, pozorování, studování něčeho nového! Ostatně jak on, tak jeho společníci přinesou do tohoto nového světa poznatky neznámé i lidem příštího století: všechny objevy jejich výpravy.

Jediná věc, která ho od počátku cesty trápila, bylo vědomí, že nebude mít komu podat zprávu o splnění úkolů – důvěrných úkolů, které mu byly svěřeny. Nevěděl, komu je vlastně odpovědný za splnění svého poslání, vyžadujícího tolik úsilí a bdělosti, spolehlivosti a odpovědnosti. Osoby, které mu svěřily tento obtížný úkol, po návratu už nezastihne a jejich nástupci se ještě nenarodili! „Odpovědnost vpřed celým lidstvem“ – to byl pro Kamila příliš mlhavý a abstraktní pojem. Jeho exaktní rozum vyžadoval jasno.

Jak je to tedy s tou odpovědností? tázal se sám sebe a docházel k závěru, že ve svém vědomí musí něco změnit.

Nebudu tomu říkat odpovědnost. Budu to prostě nazývat jednání ve prospěch celé výpravy, bez vymezování abstraktní odpovědnosti nebo ještě lépe – odpovědnost sobě samému. To bude nejlepší.

3

Pojmy ráno a večer, den a noc, včera a zítra nejsou v astroletu pouhými symboly. Denní rytmus spánku a bdění, jídla, práce a odpočinku se musí během cesty pečlivě dodržovat. Je to nutné k tomu, aby se všichni členové posádky cítili dobře. Kamil se vždy snažil přinutit sebe i jiné k přesnému dodržování denního rozvrhu, zvláště tehdy, kdy na něj připadlo velení.

Právě končil snídani, připravenou v automatickém bufetu, když nade dveřmi jídelny zablikalo žluté světlo, signalizující technickou závadu. Odložil nedojedený obložený chlebíček a rychlým krokem vyšel na chodbu. Z postranních místností se vykláněly hlavy dozorčích operátorů a pilotů.

„Co se děje?“ zeptal se Kamil:

U hlavního panelu seděl Brian. Neodtrhl oči od svítícího schématu astroletu, jen pokrčil rameny.

„Ještě nevím. Zdá se, že praskla trubka v chladicím systému. V každém případě najednou vzrostla teplota fotonového zrcadla.“

„Vypnul jsi šestý motor?“ otázal se Kamil pilota, který právě nahlédl do místnosti.

„Zatím ne… Není třeba pospíchat, teplota ještě nepřekročila přípustnou mez. Když vypnu motor, chladivo ztuhne a nenajdeme vadné místo. Dozorčí strojovny šel hledat místo závady. Musí každou chvíli zavolat.“

„Kdo tam má službu?“

„Petr. Před chvílí hlásil, že slyšel někde dole hluk. Poslal jsem ho zjistit, co se tam děje, a informoval dozorčí.“

Kamil stiskl tlačítko telefonu.

„Petře! Ohlas se!“

Chvíli čekali, nikdo však neodpovídal.

„Jdeme!“ Kamil vykročil ke dveřím. „Brian a Mufi se mnou. Piloti na svá místa.“

Běželi na konec chodby k úzkým schůdkům, vedoucím do dolní části astroletu, až se ocitli před ocelovými dveřmi strojovny. Kamil je otevřel. Obklopila je žlutá dusivá mlha, dráždící oči.

„Skafandry!“ vykřikl Kamil a dveře přibouchl.

Vrhli se ke skříním s ochrannými obleky. Během půl minuty byl Kamil připraven. Rozhlédl se po ostatních. Oblečený Mufi stál vedle něj. Brian zmizel. Že by šel napřed? Pohlédl do skříně. Chyběly jen dva obleky.

„Kde je Brian?“ vykřikl.

Mufi pokrčil rameny. Kamil ho vzal za ruku a vyrazil napřed.

Z pootevřených dveří strojovny se líně valily kotouče žlutého dýmu. Kamil se ponořil do husté mlhy, hmatal po zábradlí schůdků, až seběhl dolů do třetího podlaží, kde byl rozvod chladiva. Zapnul vnitřní mikrofon.

„Mufi! Slyšíš?“

„Ano.“

„Kde mohou být?“

„U výměníků šesté sekce. Ten žlutý dým jsou páry frigenitu sekundárního okruhu.“

Naslepo postupovali podél řady výměníků k místu, odkud se valily husté chumáče žluté mlhy.

„Frigenit není jedovatý,“ řekl Mufi. „Udusit ale dokáže rychle, zvlášť při takové koncentraci.“

„Tam jsou!“ Kamil zahlédl temnou siluetu, pohybující se v oblacích páry. Přiblížil se. Byl to Brian. Neměl skafandr, dokonce ani kyslíkovou masku. Kamil ho uchopil za rameno; on však ruku setřásl. Zahlédl jeho tvář: široce otevřené oči neslzely, tvář neprozrazovala žádné napětí. Nacvičenými pohyby zavíral hlavní ventil výměníku.

„Odejdi! Nahoru!“ vykřikl Kamil, který zapomněl, že má na tváři masku a že mu Brian nemůže rozumět.

„Tady leží Petr!“ vykřikl Mufi. „Má masku, ale je v bezvědomí. Odnesu ho nahoru!“

Mezitím Brian uzavřel ventil a vyběhl za Mufim. Kamil hleděl na řídnoucí páry a louže kapalného kovu, tuhnoucí na ocelových plátech podlahy. Ve stěně výměníku spatřil velký otvor. Praskl kolektor frigenitu a poškodil rozvod kapalného sodíku, zhodnotil v duchu situaci. Byla již zvládnuta, Bran udělal všechno, co bylo v takovém případě třeba.

Když Kamil vycházel ven, narazil na Mufiho, který na něj čekal u skříní na skafandry.

„Odnesl jsem Petra na ošetřovnu. Zřejmě to není nic vážného. Brian mu nasadil kyslíkovou masku a to ho zachránilo,“ vyprávěl Mufi Kamilovi, který svlékal skafandr.

„A Brian?“

„Zdá se, že mu nic není.“

„To je zvláštní. Byl tam nejméně pět minut bez masky.“

„Jak to – bez masky?“ podivil se Mufi. „Že by dal Petrovi svou? Myslel jsem si, že prostě popadl masku ze skříně, když jsme si oblékali skafandry.“

„Ve skříni žádná maska nechybí. Podívej se, jsou nepoužité, ještě v továrním balení. Ta, kterou Brian nasadil Petrovi, musela být z havarijního kompletu, který je dole.“

„To je opravdu divné. Nedovedu si představit, jak se tam mohl dostat bez masky.“

„Co dostat, ale vrátit se!“ dodal Kamil. „Kromě toho stačil uzavřít ventil a přepnout oběh chladiva na rezervní výměník.“

Kamil přibouchl skříň se skafandry a spolu s Mufim odešli na ošetřovnu. Petr ležel na lůžku a nad ním se skláněl lékař. Opodál stála Ida a hleděla na Petra. Kamil postřehl v její tváři starost a neklid.

„Nějaké komplikace?“ zeptal se Kamil. Lékař se ohlédl.

„Ne, všechno bude v pořádku. Jedná se o nedostatek kyslíku, způsobený křečí průdušek, podrážděných plynem.“

Petr se pohnul, zhluboka vydechl a otevřel oči. Mufi i Kamil opustili ošetřovnu. Ida šla za nimi.

Brian seděl u hlavního panelu.

„Jak se cítíš?“ oslovil ho vstupující Kamil.

„V pořádku, veliteli,“ odpověděl, aniž zvedl hlavu. „Poslal jsem Toma a Annu dolů, aby ten výměník dali do pořádku. Uniklo asi sto kilo kapalného sodíku, nechal jsem evakuovat celou strojovnu, aby neoxidoval.“

„Udílím ti důtku za nepoužívání ochranných pomůcek,“ řekl Kamil.

Brian na něj pohlédl, když však viděl ve tváři zástupce velitele vážný výraz, opět sklopil zrak.

„To nic není,“ zabručel: „Kdysi jsem se potápěl, vydržím dlouho bez dechu.“

„Nepokoušej se mi namluvit, že jsi celou dobu zadržoval dech. To ty jsi nasadil Petrovi masku?“

„Ano. Když jsem ho našel, potácel se. Vnější stěna výměníku povolila zřejmě až v jeho přítomnosti. Frigenit mu vytryskl přímo do tváře. Nasadil jsem mu masku, ale on přece jenom ztratil vědomí. Musel si toho prevítu pořádně loknout.“

„Mohls dopadnout stejně. A kdyby došlo k požáru, musel by se evakuovat celý prostor a co potom? Nikdo nesmí podstupovat zbytečné riziko!“

„Věděl jsem hned, že je to výměník! Nebyl čas, musel jsem jednat rychle, každá vteřina byla drahá,“ vysvětloval horlivě Brian. „Kdyby Petr upadl do louže kapalného sodíku, bylo by to s ním opravdu špatné!“

Kamil to nemohl popřít, stále však nechápal, jak se mohla Brianovi ta bláznivá akce podařit.

Druhého dne zašel za lékařem a zeptal se, co je vlastně ten frigenit zač.

„Není jedovatý, ale už při nízké koncentraci v ovzduší vyvolává křeče hrtanu i průdušek a tím ztěžuje dýchání. Kromě toho dráždí sliznice.“

„Oči také?“

„Samozřejmě. Vyvolává hojné slzení.“

„Vždycky?“ ujišťoval se Kamil. „Dráždí oko ve všech případech?“

„S výjimkou případu, kdy je umělé,“ zažertoval lékař.

Dva dny po havárii chladicího systému navštívil Kamil Petra v jeho kajutě. Petra na týden zprostili všech povinností. Důkladné lékařské vyšetření odhalilo několik poranění kovovými úlomky, sice ne vážných, ale bolestivých.

U Petra už seděli tři hosté, v malé kajutě bylo tedy dosti těsno. Kamil se zastavil v otevřených dveřích.

„Jak je nemocnému?“ zeptal se.

„Neříkej mi nemocný,“ ohradil se Petr. „Cítím se skvěle. Nařiď Bunnovi, aby mi povolil návrat do práce.“

„Nespěchej, Petře. Práce zbude dost i pro tebe, cesta teprve začíná,“ chlácholil ho Kamil. „Podruhé nezapomínej na bezpečnostní směrnice a používej příslušné ochranné pomůcky.“

Petr sklopil oči, jako by se přiznával k neopatrnosti.

„Zdá se mi,“ pokračoval Kamil, „že budu muset zahájit školení o bezpečnosti práce. Brian také postupoval nesprávně a jen náhodou se mu nic nestalo.“

„Když jsem na kontrolní obrazovce uviděl, co se děje, věděl jsem, že nesmím ztrácet čas,“ ospravedlňoval se Petr. „Chtěl jsem uzavřít poškozené potrubí a zapojit rezervní výměník. Nestihl jsem to, ochranný kryt povolil a frigenit unikl. Víš, co se mohlo stát, kdyby Brian to potrubí nezavřel? Měli bychom nejméně týdenní zpoždění!“

„A co by se stalo? Týden je téměř zanedbatelný ve srovnání s délkou naší cesty. Musíme tolik pospíchat? Život každého z nás je příliš cenný.“

„Nemám rád, když je v mém úseku závada. I kdyby to mělo být jen na týden…,“ bručel Petr.

Kamil se usmál. Věděl, že mezi odborníky vládne trvalé tiché soupeření. Byl s tím srozuměn. Pomáhalo mu to udržovat mezi posádkou dobrou náladu. Zaujetí a profesionální ctižádost měly svou cenu, nesměly však vést k porušování disciplíny a bezpečnostních pravidel.

Bunn vstal z křesla, přistoupil ke Kamilovi a uchopil ho pod paží.

„Pojď,“ řekl. „Necháme ho tu se dvěma milými dívkami, to mu určitě prospěje.“

„Počkej,“ broukl Kamil. „Ještě jsem se nedozvěděl, jak probíhá odstraňování následků havárie. Anno, kdy bude možné zapojit výměník?“

„Už jsme prakticky hotovi. Automatické sváření skončilo. Zbývá tlaková zkouška. Potom otevřeme oběh sodíku.“

„Dobře, děkuji…,“ řekl Kamil a nepřestával hledět na Annu.

Byla to drobná blondýna. Její pohyby byly vždy pomalé a slova rezolutní. Občas měl dojem, že Anna má trošku zpomalený reflex, že příliš dlouho uvažuje o odpovědi na položenou otázku. Byl to však zřejmě jen dojem. Psychologické testy to nepotvrzovaly a Kamil mohl oprávněně doufat, že první mechanik astroletu v žádné situaci neselže. Přesvědčil se o tom ostatně i teď, při první vážnější havárii. V obtížných podmínkách, bez zastavení strojů, si Anna skvěle a rychle poradila s vážnou závadou.

Přenesl zrak na druhou ženu v Petrově kajutě. Jejich pohledy se střetly a Kamil poněkud zrozpačitěl, což ho samotného překvapilo.

To děvče se mi moc líbí, pomyslel si.

„U tebe, Ido, je všechno v pořádku?“ zeptal se, aby uslyšel její hlas.

„Počítače většinou nevybuchují,“ odpověděla s vážnou tváří. Usmál se na ni a rychle vyšel ven za Bunnem.

„Petr je už úplně v pořádku,“ řekl Bunn. „Zpočátku jsem si myslel, že to bude horší. Byl v bezvědomí, a když jsem se ho pokoušel vzkřísit, projevoval příznaky nervového šoku. Neřekl jsem ti to, prostě jsem tomu nepřikládal větší význam, ale vypadalo to dost hrozivě…“

„To znamená…“

„Nu… prostě mě nepoznával, mluvil z cesty a vypadal zděšeně. Teprve po příchodu Idy se trochu vzpamatoval.“

„Idy? Ovšem, jistě. Byla na ošetřovně, když jsem tam s Mufim po havárii přišel.

„Nemyslím, že to mělo nějaký význam. Zřejmě by se vzpamatoval i bez jejího přispění…,“ Bunn naklonil hlavu a usmál se na Kamila.

„Nechápu, o čem mluvíš!“ Kamil hleděl Bunnovi do očí, špičky uší mu však trošku zrudly.

Že by… si toho všiml i Bunn? pomyslel si. I kdyby, tak ať… K čertu, copak se mi nesmí líbit taková dívka, jako je Ida?

„Ale chápeš… Kolik je ti vlastně let, zástupče velitele?“

„To s tím nijak nesouvisí!“ řekl Kamil suše. Takové otázky neměl rád.

„Jistě. A pokud jde o Petra, má volno ne kvůli těm drobným škrábnutím, ale prostě proto, aby se vzpamatoval. Chtěl jsem tě požádat, abys ho někdy později otestoval…“

4

S výjimkou drobných potíží, které přes nejpečlivější přípravu vždy provázejí složitý technický záměr, byla havárie ve strojovně během prvních dvaceti let cesty jedinou událostí hodnou zaznamenání.

Zní to možná trochu humorně – dvacet let drobných potyček s technikou… Ve srovnání s romantickými představami o povolání astronauta je však skutečnost velice prozaická. Ostatně stejně tomu bylo na plachetnicích v době velkých zámořských cest. Činnost posádky – mezi jedním a druhým přístavem – se omezovala na každodenní, opakující se práce, počínaje mytím paluby. To však nevylučovalo romantické události – boje s živly, s piráty, se vzbouřenými námořníky…

S rostoucí rychlostí kosmických lodí rostla lidská touha po návštěvě dalších nebeských těles. Nejtěžší bariérou na cestě ke hvězdám se stal čas.

Bylo sice možné věnovat celý život cestě ke hvězdě vzdálené několik desítek světelných let, nebylo to však žádné řešení. Posádka letící ke hvězdě Hares nebyla první, která jednoduchým a účinným způsobem oklamala čas. Metoda obměny posádky byla vyzkoušena už mnohokrát a její přednosti byly očividné: K běžné kontrole letu stačila za normálních okolností směna složená ze čtyř osob: Posádku proto tvořilo patnáct až dvacet kosmonautů, kteří se ve službě postupně střídali. Aby však nemuseli strávit na výpravě celý život, bylo členů posádky mnohem více. Sto let cesty tam a zpět se rozdělilo mezi posádku tak, aby každý byl obtížen břemenem plynoucího času jen zčásti… To umožňovalo snášet období jednotvárné práce – pokud byla dávkována v rozumně odměřených porcích, oddělovaných obdobími spánku v anabióze, který hraničil s neexistencí a zajišťoval téměř naprosté zastavení biologického času, a tedy i stárnutí organismu.

Kappa je jednou ze dvou planet Tamiry. Není tak zvláštní, aby se stala cílem samostatné kosmické výpravy, ukázalo se však, že je vhodná jako mezistanice pro výpravu mířící ke vzdálenějšímu a zajímavějšímu objektu. Tímto objektem byla hvězda Hares, záhadná Studená hvězda – jak se jí všeobecně říkalo – či Osamělá planeta, jak ji nazývali sentimentální lidé a básníci.

Hares je mezi hvězdami nezvyklým úkazem: její přítomnost prozrazuje jen slabé infračervené záření, svědčící o nepříliš vysoké teplotě, odhadované na několik set stupňů Kelvina.

Snad si ani název Studená hvězda nezasloužila, je však třeba vzít v úvahu, že pro astrofyziky je studené všechno, co nedosahuje teplot statisíců stupňů…

Zato definice Osamělá planeta je výstižnější, pokud si dokážeme představit planetu bez vlastního slunce, planetu ohřívanou zevnitř, putující osamělé vesmírem…

Kappa v soustavě Tamiry byla zastávkou na daleké cestě ke Studené hvězdě. Byla známa jen ze zběžných průzkumů nepilotovaných raketových sond.

Výprava na Hares se stala příležitostí k podrobnějšímu průzkumu této planety.

Před vstupem na oběžnou dráhu kolem planety začalo být v astroletu těsno. Kromě posádky se objevilo množství dlouho neviděných tváří a Kamil si musel stále připomínat, kdo je kdo. Protože odpovídal za bezpečnost všech účastníků výpravy, asistoval při jejich vitalizaci, kontroloval údaje o tělesném stavu a podroboval je psychologickým testům. Všichni prokázali plnou výkonnost, což bylo pro Kamila nesmírně důležité. Dvacet let trvající hibernace neměla na lidské organismy negativní vliv. Byla tedy naděje, že tento stav ani v následujícím, podstatně delším období nikomu neublíží.

Členové posádky, střídající se ve čtvrtletních cyklech, přivedli astrolet do mezistanice, na planetu Kappa v soustavě Tamiry. Nyní probíhaly přípravy ke krátké návštěvě planety. Kromě tak prozaické činnosti, jakou je odložení odpadů a věcí přebytečných, poškozených nebo opotřebovaných (jejichž zanechání v prostoru je zakázáno) a obnovení zásob vody, předpokládal program sice namátkový, přesto však dosti všestranný průzkum planety.

Mezi vitalizovanými bylo mnoho vynikajících vědců – odborníků v rozličných oborech. Neobyčejně vysoké kvalifikaci těchto vědců – jak zlomyslně poznamenal Kamil – nasvědčovalo i to, že všichni hovořili současně, aniž věnovali pozornost tomu, co říkají ostatní.

Členové posádky byli zkušenými astronauty s praxí získanou ještě před odletem ze sluneční soustavy. Proto jim byla svěřena i péče o skupiny výzkumníků, přistávající na Kappě.

Pilot Steve měl na starosti skupinu šesti geologů. Pomáhalo mu šest členů posádky. Z astroletu, který kroužil kolem planety na vysoké parkovací dráze, odletěli planetární raketou. Hodlali přistát na úpatí jednoho z nevysokých horských pásem, rozkládajících se kolem rovníku.

Obtížný zvlněný terén a dosti hustá atmosféra poskytly Stevovi možnost prokázat při přistání celé své umění. Cestující to však dostatečně neocenili, především geologové div nevyskočili z kůže v očekávání přemíry vědeckých zážitků. Když Steve viděl jejich zanícení, apeloval ještě jednou na umírněnost a opatrnost. Odpovídal za celou skupinu, a aby alespoň část této odpovědnosti rozložil na ostatní, přidělil každému z šesti členů posádky jednoho geologa s jasným příkazem, aby se v terénu pohybovali výhradně společně.

V atmosféře Kappy bylo dost kyslíku, lidé se tedy mohli obejít bez těžkých bomb a dokonale izolujících skafandrů. Postačil lehký skafandr z tenké a elastické, avšak neobyčejně odolné silikonové blány, propouštějící kyslík dovnitř a kysličník uhličitý ven. Atmosféra planety neobsahovala jedovaté plyny a tlak, poněkud vyšší než na Zemi, umožňoval volné dýchání.

Třetí navigátor Mufi Alnor společně s geologem Enricem Pollinim vyrazili malým terénním vozem ke skalnímu hřbetu, rýsujícímu se na pozadí tmavomodré oblohy uprostřed horského řetězu. Ostatní vozy se rozjely na všechny strany a za chvíli zmizely. Terén byl nerovný. Dosti tvrdý povrch umožňoval vozidlu, řízenému Mufim, volný pohyb.

Enrico se pozorně rozhlížel a občas nechal zastavit. Vystupoval z vozu, prohlížel půdu a sbíral drobné úlomky skal.“

Jak se vůz blížil k horskému hřbetu, terén se stále zvedal a ztěžoval jízdu, až se jim nakonec postavila do cesty strmá skalní stěna. Mufi zatočil nalevo. Jel podél skály a hledal nějakou skulinu nebo žleb, kterým by se dalo vyjet nahoru. Míjeli úzké kolmé pukliny, příliš těsné pro případné proniknutí vzhůru do svahu. Po několika kilometrech Enrico další jízdu odvolal. Vůz ponechali u ústí uzoučkého žlebu; uvázali se na lano a vyrazili vzhůru po kamenitém náspu mezi dvěma mohutnými skalními bloky. O sto metrů výš začal být terén schůdnější. Svah se zmírnil, mohli se odvázat. Enrico sbíral svoje vzorky, na různých místech navrtával skálu, něco si rychle kreslil a psal. Mufi si zatím se zájmem prohlížel krajinu.

Malý a pohyblivý Enrico, zkušený geolog, každou chvíli mizel za výběžky skal a opět se objevoval. Mufi byl jeho opakem. Velký mladík, poněkud připomínající medvěda, mu nestačil a nakonec neustálé sledování geologa vzdal. Usedl na kámen a hleděl na pahorkatinu, rozprostírající se pod ním. V dálce viděl štíhlou siluetu rakety a na obzoru v řídké mlze druhou, jejíž posádka měla nalézt zdroj použitelné vody. Krajina, třebaže málo rozmanitá a bez rostlinstva, natolik připomínala Zemi – snad díky podobnému zabarvení oblohy – že si Mufi teprve po delší době uvědomil, kde ve skutečnosti je. Rozhlédl se kolem, Enrica však nespatřil. Chvíli čekal a doufal, že ho zahlédne za nějakým balvanem, geolog se však stále neobjevoval.

Mufi sáhl po radiotelefonu a Enrica zavolal. Nikdo neodpovídal. Ohmatal přes blánu skafandru mikrosluchátko umístěné v pravém uchu, upravil polohu laryngofonu na krku a opět zavolal. Sluchátko mlčelo, Mufi tedy poplašeně klopýtal vzhůru k místu, kde viděl geologa naposledy.

Za čtvrt hodiny ustal v bezvýsledném hledání. Vytáhl z batohu zaměřovač, zamířil na obě rakety stojící na planině a určil svoji polohu. Zapojil radiotelefon a vyslal poplašný signál.

Enrico nevěnoval svému ochránci pozornost. Zcela pohlcen hledáním zajímavých minerálů kroužil mezi skalními bloky nejrůznější velikostí, které tvořily opravdový labyrint. Ověšen brašnami a přístroji se každou chvíli sehnul nebo vyšplhal na skálu, vrtal malou ruční vrtačkou a sbíral odštěpky.

Když vkládal do brašny další vzorek, pohlédl náhodou na radiometr. Údaj ho zaujal. Ionizující záření bylo sice stále hluboko pod nebezpečnou hranicí, Enrica však zajímalo výrazné zvýšení ve srovnání s hodnotou naměřenou předtím dole na rovině.

Některé horniny, obsahující přirozené radioaktivní izotopy, vyvolávají dosti často výrazné zvýšení přirozeného záření pozadí. Například na Zemi má tuto vlastnost žula a monazit. Geolog pozorně sledoval přístroj, ověřil dokonce měřicí rozsah – omyl byl vyloučen. Přístroj byl v pořádku. Skály, tvořící jádro horského pásma, ve kterém se nalézali, radioaktivní nebyly. Že by v hlubších vrstvách byly žíly uranu nebo thoria? V tom případě by musely mít značně vysoký obsah příslušných prvků. Tuto hypotézu však nepotvrzovalo ani složení skal, ani geologická skladba terénu. Enrico chvíli rozvažoval nad radiometrem, potom prohlédl přístroj ještě jednou, a teprve teď postřehl, že ukazatel druhu měřeného záření je v poloze „n“.

„Neutrony!“ Enrico nadskočil. „Je-li tu neutronové záření, pak…“

Ani v duchu se neodvážil formulovat závěr. To by byl objev! Senzace století!

Enrico zapomněl na varování a připomínky velitele výpravy a s radiometrem v ruce se vydal vzhůru do svahu. Růst záření byl výrazný, avšak jen na prostoru několika desítek metrů. Potom záření výrazně sláblo. Enrico se vrátil a vyhledal místo, kde byly údaje přístroje nejvyšší, a začal kolem tohoto bodu pátrat.

Přírodní jaderný reaktor v činnosti! – to bylo jediné vysvětlení existence neutronového záření na této planetě. Možnost náhodného vzniku takového systému je však malá; takový činný reaktor nebyl dosud ani na Zemi, ani na známých planetách nalezen, pouze na dvou či třech místech byly objeveny stopy, že v daleké minulosti něco takového existovalo. Zde však všechno nasvědčovalo existenci takového úkazu. Neutronové záření může vznikat jen v důsledku jaderné reakce; přesněji řečeno při štěpení atomových jader.

Úkaz měl lokální charakter, změny intenzity záření byly značné na poměrně krátkých úsecích, které Enrico prošel.

Geolog Pollini, fascinován blízkostí tak významného objevu, úplně zapomněl na svého společníka. Podle údajů radiometru urazil během několika minut téměř kilometr, aniž na to upozornil Mufiho.

Když obloukem obcházel skálu, která mu bránila v cestě, zpozoroval v jednom okamžiku v její stěně podivně pravoúhlý, téměř obdélníkový otvor. Přiběhl blíž a se zájmem pohlédl dovnitř.

Vyňal z batohu baterku, rozsvítil ji a postupoval skalní chodbou, která se stáčela mírně doleva. Enrico zahlédl vpředu odraz světla a pomyslel si, že je tam druhý východ. Přidal do kroku a za chvíli se ocitl ve velké jeskyni. Ve světle přicházejícím shora viděl, že stěny jeskyně jsou hladké a kovově lesklé. Geolog učinil několik kroků do nitra místnosti.

U protější stěny spatřil řadu lesklých krychlí a za nimi nevelké dveře, vedoucí do další osvětlené místnosti. Enrico pohlédl vzhůru. Vysoko u stropu jeskyně svítila mléčně bílá koule. Ve dveřích druhé místnosti se objevila postava – Enricovi se zdálo, že připomíná člověka –, avšak okamžitě zmizela. Za okamžik světlo zhaslo. Posledním Enricovým pocitem bylo, že ho někdo silně uchopil za krk.

První se objevil Steve. Přiletěl od rakety viroletem a zastavil se ve vzduchu několik metrů nad Mufiho hlavou.

„Kterým směrem se vydal?“ zeptal se Steve radiotelefonem.

Mufi rukou nerozhodně naznačil možný směr. Steve vedl virolet nízko nad svahem a pozorně ho prohlížel.

„Nikde ho nevidím,“ opakoval čas od času. Potom zahlédl několik osob, spěchajících z různých stran na Mufiho výzvu. Řídil shora jejich pohyb, až nakonec zorganizoval rojnici, která pročesávala svah v šířce několika set metrů.

První zpozorovala zmizelého Anna. Ležel nedaleko místa, kde na něho čekal Mufi. Steve ho shora nemohl vidět, protože skála tvořila na tomto místě převis a zakrývala část svahu.

Nebyl potlučen, skafandr měl nepoškozený, byl však v bezvědomí. Steve přistál opodál na nerovné plošince. Petr a Mufi odnesli Enrica do kabiny viroletu.

„Žije,“ zjistil Steve. „Dýchá pravidelně, tep je normální. Odvezu ho do rakety.“

Geologická skupina se vrátila ke své práci a Mufi sešel k vozu, který nechali stát dole. Než stačil spustit motor, ozval se mu v uchu radiotelefon. Petr oznamoval, že zmizel člověk, na kterého dozíral.

Kamil měl vztek. Následující den svolal posádku, nejdřív vynadal provinilcům a potom zahájil vyšetřování.

„Dvě osoby potkala stejná nehoda, spočívající v trvalé ztrátě vědomí. Chemická otrava organismu je vyloučena. Chybějí rovněž stopy po vnějších zraněních a pozorovatelné změny vnitřních orgánů,“ informoval shromáždění Bunn.

„Přesto se ani jednu oběť nepodařilo přivést k vědomí. Zdá se, že jejich život nic neohrožuje, vyčerpali jsme však všechny dostupné prostředky, jak je vzbudit. Velmi závažné je zjištění okolností obou nehod. Může pomoct při objasnění podstaty a příčiny jejich stavu.“

Na Kamilovu výzvu popsal Mufi ještě jednou přesný průběh událostí. Potom hovořil Petr:

„Na Mufiho výzvu jsme spěchali s Tedem v určeném směru. Po několika minutách jsme spatřili virolet a uslyšeli Stevův příkaz, abychom cestou prohledávali terén. Určitou dobu jsme šli s Tedem souběžně a vyměňovali si radiotelefonem názory. Když Anna nalezla Enrica, rojnice se rozpadla a všichni spěchali nejkratší cestou. k místu nehody. Při přenesení Enrica do viroletu a jeho odletu se všichni začali rozcházet. Vtom jsem zjistil, že Ted zmizel. Několikrát jsem ho zavolal radiotelefonem a potom jsem přivolal pomoc. Nalezli jsme ho na nejméně očekávaném místě, dvě stě metrů níže na svahu směrem k našemu vozu. Zřejmě se pro něco vracel.“

Jednotliví účastníci nevydařené geologické výpravy diskutovali hodně dlouho, každý z nich měl vlastní názor, žádný však události nevysvětloval.

„Jedno je jisté,“ shrnul Kamil. „K oběma případům ztráty vědomí došlo v okamžiku, kdy jejich oběti byly samotné. Přikázal jsem jasně: pohybovat se v terénu ve dvojicích. Upozorňuji na nutnost přesně dodržovat rozkazy. Doktore, zvážil jsi možnost virové nákazy?“

„Ovšem, dosud jsme však v organismech nemocných neobjevili žádné neznámé viry. V atmosféře nebo v půdě planety jsme také nenašli ani jedinou stopu po nějakých živých organismech,“ odpověděl Bunn.

„Jaký další činitel může přicházet v úvahu?“

Bunn rozhodil ruce.

„Nevím. Vitalizoval jsem několik odborníků, kteří prohlédli Teda i Enrica. Nezjistili také nic. Rozhodli jsme se, že je umístíme do hibernátoru, to jim nemůže uškodit. Snad se podaří udělat něco později, v nejhorším případě po návratu na Zemi.“

„Nevidím to rád,“ poznamenal Kamil nespokojeně. „Budou-li se případy té podivné spavé nemoci opakovat častěji, doletíme k cíli bez posádky.“

Poprvé se ozvala slova „spavá nemoc“, která byla později přijata jako pojmenování stavu, v němž se ocitli dva účastníci výpravy ke Studené hvězdě.

Kamil pro jistotu nařídil, aby při práci na planetě používali skafandry, které dokonale izolují organismus od okolí.

Horská výprava Roastrona IV nezvykle vyčerpávala. Nebyl přizpůsoben pro takové výpravy, vyžadující napjatou pozornost a koordinaci pohybů. Mimo astrolet se cítil velice špatně.

K dovršení všeho zlého nasadil geolog, kterého provázel, tak ostré pochodové tempo, že mu Roastron IV sotva stačil a každou chvíli klopýtl, protože strmý svah byl poset úlomky skal. Cítil v pravé noze nějakou závadu, neměl však ani chvilku čas, aby zjistil, co se stalo. Když se geolog konečně zastavil a zajímal se o další nález, Roastron IV proklouzl mezi dvěma velkými balvany. Kličkoval ve skalním labyrintu tak dlouho, dokud se neubezpečil, že ho geolog náhodou nenajde. Teprve potom se mohl zabývat svou nohou. Moc toho však nedokázal, chyběly mu totiž některé informace, uložené v paměti počítače.

Po několika minutách, popoháněn geologovými rádiovými výzvami, se spěšně obul a dál se vlekl vzhůru. Na pravou nohu mírně kulhal. Celou cestu se pokoušel vymyslet něco, co by mu umožnilo zanechat další cesty, věděl však, že to nesmí učinit. Musel hrát svoji úlohu tak, jak mu bylo přikázáno. V žádném případě nesměl svoji bezradnost prozradit. Věděl, že v každé situaci si musí vystačit sám, nemohl spoléhat na nikoho a na nic. Během několikahodinového putování ještě mnohokrát pocítil neobratnost pravé nohy, snažil se to však utajit. Nesměl připustit zásah lékaře a tím spíš rentgenování poškozené nohy. Rentgenový snímek by ho okamžitě prozradil. Roastron IV věděl, kdy a před kým jedině smí odhalit svoji totožnost. Klopýtal tedy pokud možno nenápadně a usmíval se, když na něj společník hleděl. Uvědomoval si, že cesta nepotrvá dlouho, a odhadl, že má dost energie, aby vydržel do konce…

Nyní, kdy se ocitl opět v astroletu, rozhodl se nenápadně uskutečnit několik úprav, které by mu v budoucnosti umožnily lépe plnit svěřený úkol. Vyňal z úkrytu nástroje, vložil do brašnu klubko tenkého kabelu a vydal se směrem k aparaturám vnitřního spojení.

Podrobný průzkum prostředí planety Kappa, uskutečněný po nehodách geologů, neprokázal přítomnost žádných činitelů, které by bylo možno podezřívat z vyvolání tajemné „spavé nemoci“. Těžko posoudit, do jaké míry to byl důsledek ochranných opatření, která nařídil Kamil, nikomu se však už na planetě nepřihodila žádná nebezpečná příhoda. Oběžnou dráhu Kappy opustil astrolet se všemi cestujícími, třebaže dva z nich žili – podle vyjádření doktora Bunna – jen teoreticky. Oběti „spavé nemoci“ uložili do hibernátoru s nadějí, že je brzy vrátí do normálního stavu, třebaže zatím nikdo nedokázal navrhnout jak.

Osoby, jejichž přítomnost během letu nebyla nutná, se rovněž vrátily do hibernátoru. Posádku, která měla službu, čekaly do vystřídání ještě necelé tři měsíce práce. Před odletem nařídil Kamil důkladnou vnější prohlídku astroletu, nechal přezkoušet všechna navigační zařízení a bezpečnostní systémy, a teprve po převzetí podrobných hlášení specialistů vydal rozkaz ke startu.

Odletem ze systému Tamiry vstoupil astrolet do panenské oblasti vesmíru: znalosti o prostoru, rozkládajícím se ve směru další cesty, byly nepatrné a pocházely především z radioastronomických pozorování. Výzkumné sondy ze Země za Tamiru prakticky nepronikly. Dvě, které byly vyslány na Hares před startem výpravy, nevyslaly vůbec žádné informace a do sluneční soustavy se nevrátily.

Právě pro nedostatek údajů o vlastnostech prostoru před astroletem přikázal Kamil tak pečlivou a důkladnou přípravu na další cestu. Nehody geologů mu poprvé připomenuly bezmocnost člověka vůči neznámým nebezpečím, třebaže dosud pohlížel na možnost neobvyklých událostí na mrtvých planetách, a tím spíše ve vesmírném prostoru, dost skepticky.

Zavřel palubní deník, do kterého stručně zaznamenal průběh posledních událostí na Kappě, a vytáhl z kapsy blůzy svůj soukromý zápisník. Používal ho k zaznamenání postřehů a vlastních domněnek týkajících se každodenních drobných událostí, všeho, co nemuselo být zaznamenáno v oficiálních dokumentech výpravy a co se mohlo Kamilovi hodit v souvislosti s pověřením, které v astroletu plnil.

Byly tam pokusy o zhodnocení jednotlivých členů posádky, jejich charakterové vlastnosti, náčrty osobních vztahů, sympatií i vzájemných antipatií. Byly tam i Kamilovy soukromé názory a pozorování, která nebyla vždy zcela výstižná. Kamil však byl přesvědčen, že s tužkou v ruce lépe usuzuje, a vždy si raději svoje myšlenky zapsal, než namluvil na záznam.

Otevřel zápisník na nové stránce a snažil se utřídit a zaznamenat všechno, co věděl o okolnostech souvisejících s případy tajemné „spavé nemoci“. Před posádkou se Kamil snažil – pokud to bylo možné – tuto záležitost trochu zlehčovat. Věděl, jak snadno vzniká psychóza strachu před neznámým nebezpečím, která nevyhnutelně vede k uvolnění nezbytné disciplíny a ke snížení účinnosti v práci posádky. Sám však pokládal tento problém za velice vážný. Od okamžiku nehody geologů věnoval této záležitosti spoustu času. Vyžádal si názory odborníků a v paměti počítače ověřoval každý detail. Nechal důkladně prozkoumat i vzorky skal, nalezené u postižených, aby vyloučil možnost jejich škodlivého působení na lidský organismus.

Při průzkumu osobních dozimetrů, registrujících dávky ionizujícího záření které použili účastníci geologické výpravy, zjistil u Enricova dozimetru nevelké ozáření neutrony. Podstatně nižší ozáření téhož druhu ukázal i Mufiho dozimetr. U ostatních nezjistil Kamil nic podobného, pro zkoumanou záležitost to tedy nemělo význam, avšak samotný fakt, že se takové záření na planetě Kappa vyskytuje, byl zajímavý, a Kamil si jej proto zaznamenal také.

5

Kamilovo přemítání nad otevřeným zápisníkem přerušil zvonek telefonu. Volal druhý navigátor astroletu Ervin.

„Chtěl bych ti něco ukázat. Jsi sám?“

„Sám. Odkud voláš?“

„Jsem u počítače. Ale nechoď sem. Počkej na mě ve své kajutě, přijdu hned.“

„Stalo se něco?“

Kamil zavřel zápisník a schoval ho do vnitřní kapsy blůzy.

„Chci ti ukázat… něco podivného. Přijdu za pár minut.“

Kamil odložil sluchátko. Přisunul ke stolu druhé křeslo a zapnul kávovar. Připravil dva šálky a cukr. Pohlédl na hodinky. Ervin tu už měl být. Snad se cestou u někoho zastavil. Kamil nalil do šálků kávu, otevřel dveře a vyhlédl ven. Chodba byla prázdná. Vrátil se do kajuty a zatelefonoval k počítači, nikdo tam však nebyl. V navigační kabině se ohlásila Kristina, která tam měla službu. Řekla, že Ervin odešel už dosti dávno, před více než půlhodinou.

Kamil se nerozhodně zastavil uprostřed své těsné kajuty. Sáhl po šálku a vypil několik doušků kávy.

Něco podivného…, napadlo ho. Něco, o čem Ervin nechtěl hovořit do telefonu…

Odložil šálek a vyšel z kajuty, ani nezavřel dveře. Spěchal chodbou k počítači. Minul dveře pilotní kabiny, kde přes sklo zahlédl dozorčího Grega. Nahlédl do energetické rozvodny a ptal se po Ervinovi, nikdo ho tam však neviděl.

U počítače seděla Ida a prohlížela svitek potištěné pásky. Byla tak zaujatá, že ani nezvedla hlavu. Přišla sem před minutou, Ervina však neviděla…

Kamil se vracel do své kajuty.

„Není přece možné, aby na několika desítkách metrů chodby znenadání zmizel člověk.“

Nahlížel systematicky do všech místností v této části chodby. Část astroletu, vyčleněná pro posádku, nebyla příliš veliká a prohledání všech místností nemohlo zabrat moc času. Kamil věděl, že by mohl Ervina vyvolat centrální sítí reproduktorů, neučinil to však. V tomto okamžiku by ani nedokázal vysvětlit, proč nevyužil této nejjednodušší možnosti. Tušil snad, že to nepomůže? Že by… někoho podvědomě podezříval? Těžko říct, proč se vlastně rozhodl sám osobně hledat Ervina. Jako druhý zástupce velitele astroletu to mohl přikázat někomu z posádky.

Ervina nalezl na podlaze v umývárně. Byl v bezvědomí, dýchal však normálně, i tep měl v normě. V zátylku mu Kamil nahmatal velkou bouli. Podlaha byla mokrá. Snadno si mohl představit, co se stalo. Ervin při odchodu z umývárny uklouzl a upadl naznak. Ležel nohama ke dveřím. Křísící pokusy byly bezúspěšné, Kamil tedy vstoupil do sousední místnosti – byla to kajuta jednoho z pilotů, v této chvíli prázdná. Spojil se se službu konajícím lékařem a potom se vrátil zpět k Ervinovi, který stále ležel v bezvědomí. Za okamžik se objevil lékař. Za sebou táhl vozík na převážení nemocných. Společně na něj položili bezvědomého navigátora. Když vozík vyjel na chodbu, Kamil se náhle zastavil.

Chtěl mi něco říct! uvědomil si teprve teď.

„Počkej!“ řekl lékaři a prohledal Ervinovi kapsy. Potom se vrátil do umývárny a rozhlédl se po podlaze.

„Odvez ho a pokus se ho vzkřísit,“ řekl lékaři. „Nikomu o té nehodě nic neříkej! Jakmile nabude vědomí, informuj mě!“

Lékař přikývl a táhl vozík k ošetřovně. Kamil zůstal na prahu umývárny.

Myšlenka na to, co mu chtěl Ervin říct, ho znepokojovala. Zastavil se uprostřed malé místnosti se třemi umývadly a sprchou. Vyzkoušel podrážkou podlahu.

Ne! Na tom mohl těžko uklouznout! pomyslel si. Odpovědnost za Ervinovu nehodu ležela částečně i na Kamilovi, který odpovídal za bezpečnost posádky.

Ne! řekl si. To nemohlo být obyčejné uklouznutí na mokré podlaze. Poklesl a prohlížel hladké dlaždice. Od místa, kde měl Ervín nohy, táhly se ke vchodu dvě stěží viditelné rovnoběžná čáry .

Kamil už nepochyboval. To nebyla nehoda! Ervín ztratil vědomí po úderu do hlavy už na chodbě, možná ještě u počítače… Ne, spíš tady nedaleko, vléct ho celou chodbou by bylo obtížné… Ano, byl vlečen za ruce, protože v tom případě podpatky dělají rovnoběžné čáry, které zpozoroval tady na podlaze.

Kamil už věděl, že nedostane onu věc, kterou mu Ervin nesl. Neznámý útočník mu ji vzal. Zaútočil zezadu a zbavil navigátora vědomí…

Cestou do své kajuty si Kamil vytvořil přesný názor na celou událost. Zavřel dveře a těžce usedl do křesla. Sáhl po šálku s vychladlou kávou a přiblížil jej k ústům. Ještě než vypil první doušek, náhle šálek, odtáhl a pozorně se zadíval na hladinu hnědé kapaliny. Plaval po ní nějaký lesklý úlomek, připomínající kousek skla. Sklo to samozřejmě být nemohlo. Vylovil ho koncem lžičky. Připomínal malý útržek celofánu. Kamil rychle otevřel příruční lékárničku. V přihrádce, kde měly být ještě čtyři tabletky na spaní, nalezl jen zbytky celofánového obalu.

Rychle vylil oba šálky do výlevky. Poprvé od odletu ze sluneční soustavy zamkl dveře kajuty. Zazvonil telefon. Lékař, pečující o Ervina, hlásil, že pacient nenabyl vědomí.

„Nejsem si jist, ale zdá se mi, že máme další případ toho, co potkalo ty dva na Kappě,“ řekl lékař. „Zdánlivě je všechno v pořádku, jen encefalogram ukazuje na hluboké bezvědomí.“

„Počkej, hned přijdu!“ Kamil odložil sluchátko, vytáhl ze skrýše pistoli s omamujícími střelami a strčil ji do kapsy kalhot. Za chvíli už byl na ošetřovně.

„Připrav dva hibernátory.“

„Dva?“ pohlédl tázavě lékař na Kamila.

„Ano. Pro něj a pro tebe.“

„Jak to? Mám mít ještě dva měsíce službu.“

„Nic ti nebudu vysvětlovat. Je to rozkaz.“

„Rozkaz je rozkaz,“ zabručel lékař.

Byl mnohem starší než Kamil. Ostatně málokdo v astroletu byl mladší než Kamil. Dalo se bez přehánění tvrdit, že všichni členové posádky, když jim před startem představovali druhého zástupce velitele, byli přinejmenším udiveni jeho mládím a ještě více jeho specializací.

„Poslyš, Bunne,“ hleděl Kamil lékaři do očí. „Jedná se o vážnou věc. Nic víc ti nemohu říct. Jsme ve výjimečné situaci a využívám své pravomoci v souladu s instrukcemi.“

„Ano, rozumím. Výjimečný stav?“

„Dejme tomu. Nemusí to však všichni vědět. Proto se musíš… trošku prospat.“

„V pořádku. Kterého lékaře mám vitalizovat?“

„To je jedno. Udělám to ostatně sám, ty se postarej o sebe a o Ervina. Myslíš, že může v takovém stavu do hibernátoru?“

„Může. Fyzicky je v pořádku, pochopitelně s výjimkou té boule na hlavě, ale to je maličkost. Jeho stav se nijak neliší od stavu Enrica a Teda.“

Za několik minut zmizeli Ervin a Bunn v nitru hibernátoru. Kamil zapnul vitalizující automat a vybral z registru číslo kóje, v níž spočíval Adam, další lékař výpravy. Teď se mohl vrátit do své kajuty a klidně uvážit situaci. Sáhl po peru.

Dnes jsem byl krok od porážky. Kdybych vypil ten šálek kávy, asi bych se ocitl v hibernátoru jako čtvrtý vedle Enrica, Teda a Ervína. Tajemná „kosmická“ nemoc nebo vědomá činnost? Dosud nikdo nebral druhou možnost v úvahu. Lékaři se přikláněli spíše k první, i když vlastně nedokázali o příčinách zvláštního stavu Enrica a Teda nic říci.

Kdybych vypil tu kávu. Že by onen „někdo“ věděl nebo podezříval, že tu nejsem jen sociologem – specialistou na mezilidské vztahy v minispolečnostech? Nebo jsem prostě měl být další náhodnou obětí šílence? Ano, to je jediné, co mě v této chvíli napadá. Jen šílenec může jednat proti členům výpravy, které se sám účastní. Podřezává větev, na které sedí společně s námi. Každý z nás tu má přece svoje místo, svoji úlohu. Bez součinnosti celé posádky nedorazíme k cíle a nemáme naději na návrat do sluneční soustavy.

A možná… Možná že někdo chce, aby se výprava vrátila už teď, z poloviny cesty. Z událostí dnešního dne jsem vyvodil dva závěry. Za prvé – je tu někdo, kdo nám chce škodit. Je to hrozné, fakta však nevyvratitelně dokazují, že je tomu opravdu tak. Omezuje se snad činnost toho člověka na zneškodňování jednotlivých členů posádky? Nebo dělá něco víc? O čem chtěl Ervin mluvit? Co mi chtěl ukázat? Že by našel důkaz o činnosti toho šílence? (Stále uvažuji o onom člověku jako o šílenci, protože těžko nalézám jiný motiv jeho jednání!)

Druhý závěr: je nemožné, aby ti, kteří mi svěřili můj úkol, nepředvídali takové situace, jako byla ta dnešní s kávou – včetně celé řady jiných možností dosažení stejného cíle.

Je tu tedy kromě mne ještě někdo, kdo o všech věcech ví. Je možné, že podobně jako já o něm – neví on o mně. Určitě tu však někdo je. Snad je o tom něco v tajných instrukcích, zatím však nejsou důvody k mimořádnému postupu, tajné instrukce musí tedy zůstat tam, kam je moji nadřízení uložili. Myslím, že jsem ještě nebyl odhalen. Jediný způsob, jak toho dosáhnout, by byla krádež mého zápisníku na delší dobu. Byl to docela dobrý nápad psát v mateřském jazyce. Nikdo kromě mne ho tady nezná a překlad počítačem by vyžadoval zvláštní program a trval by dost dlouho. Jestliže Ervin objevil něco závažného, tak dnešní pokus o moje uspání byl nejspíše projevem protivníkovy opatrnosti. Kdo je to? Jaké jsou motivy jeho jednání? Jaký má cíl?

Kdybych si jen o tom mohl s někým pohovořit! Ale s kým, když každý z bdících členů posádky může byt oním podezřelým? Uložit je do hibernátoru? Na jak dlouho? Dříve či později bude třeba každého z nich vitalizovat… V této chvíli bdí čtrnáct osob, odečtu-li Ervina a Bunna, které jsem hibernoval, a přičtu-li Adama, který se právě probouzí. S výjimkou jeho a samozřejmě mne může být útočníkem, který zbavil Ervina vědomí, prakticky kdokoliv z ostatních… Jak to ale udělal? Snad ne pouhým úderem do zátylku?! V těchto věcech se vyznám jen velmi málo, ale zdá se mi, že uvést člověka do takového stavu, v jakém se ocitl Ervín a ti dva před ním, není jednoduché. Žádný z našich lékařů a psychologů nedokázal říci, jak se to mohlo stát!

Jedno je jisté: nesmím od této chvíle vzbuzovat protivníkovu pozornost. Nevyhlásím stav ohrožení. Musím jednat sám. Vyloučit z dvanácti osob ty, které to nemohly udělat.

Další vážná věc je informace, kterou mi chtěl předat Ervin. Čeho se mohla týkat? Ervin je navigátorem. Telefonoval mi od počítače. Něco přepočítával, něco mu nesouhlasilo. Chtěl mi to jako zástupci velitele ohlásit.

Nemám probudit velitele? Jemu bych asi mohl říci všechno. Mám? Ne, raději nebudu narušovat pořádek. V astroletu musí všechno probíhat normálně. Jinak nedojdu k ničemu. Musím tedy jednat normálně v nenormální situaci. Samozřejmě! Proto tu přece jsem…

Kamil si v duchu opakoval příslušné části instrukce pro mimořádné události. Během školení na Zemi se všechno zdálo jasné. Mluvilo se o psychickém zatížení, stresu, obtížných podmínkách adaptace. O předpokládaném selhání slabších jedinců. O strachu, o stesku po rodné planetě…

O úderech tupým předmětem do zátylku nikdo neuvažoval. Kamil v duchu usilovně hledal nějaký praktický návod, recept na podobnou situaci, jaká vznikla v astroletu. Bohužel. Ani v oceánu informací, které mu hypnopedicky napumpovali do hlavy ve spánku po praktické výuce, ani během výuky se nezabývali otázkami fyzického násilí. Nikdo zřejmě vážně neuvažoval o možnosti, že jeden astronaut praští druhého do hlavy. To bylo prostě mimo hranice soudobého pojetí o morálních vlastnostech těchto vyvolenců, těchto nádherných polobohů epochy mezihvězdných cest. Hodně se ovšem mluvilo – i když spíše teoreticky – o možnosti setkání s živými a dokonce rozumnými bytostmi. Připouštěla se i možnost ohrožení z jejich strany. Vždy se však mluvilo o konkrétním protivníkovi. A tady – tumáš… Někdo se zblázní, a neví se kdo. Někdo přepadne navigátora ve službě a zbaví ho vědomí tak účinně, že ho prakticky vyloučí z účasti na výpravě. Přitom se ani neví, jak to dělá. Nejlepší odborníci nedovedou probudit tři sice živé, ale vědomí zcela zbavené členy posádky.

Hypotéza „kosmické“ nemoci, vytvořená po záhadné události na planetě Kappa, byla nyní zpochybněna či přesněji – rozplynula se docela. To není nemoc. Kamil spojil dvě fakta: nehodu na Kappě a dnešní událost s Ervinem. Tam i tady byl výsledný efekt stejný. Pouze způsob, jakým neznámý pachatel uvedl svoje oběti do stavu psychické letargie, zůstával nevysvětlen. Existuje snad chemická látka vyvolávající takový stav? Nebo se jedná o nějakou hypnotickou metodu? Lidé, kteří onemocněli spavou nemocí, nenesli žádné stopy násilí, samozřejmě s výjimkou Ervínovy boule. V jejich organismech nenašly žádné cizí chemické látky…

Kamilovi zbývaly jen klasické školské metody, kterým se naučil při výuce bezpečnosti. Vyňal ze zásuvky osobní kartotéku posádky a sáhl po zápisníku.

Pokusil jsem se připravit podklady pro počítač. Začal jsem matematickou formalizací problému.

Množina K – to jsou osoby, které se zúčastnily geologicky výpravy na Kappě. Po vyloučení postižených obsahuje množina 11 osob.

Množina L – to jsou osoby, které byly v astroletu v bdělém stavu v době Ervínovy nehody. Samozřejmě bez něho a beze mne. Takových osob bylo patnáct.

Hledaný prvek patří do obou těchto množin, náleží tedy do množiny tvořící jejich průnik. Průnik těchto množin zahrnuje sedm osob. A tak dále a tak dále.

Nechme toho. Všechno vypadá jinak v teorii a jinak v životě…

V životě se nemohu vyhnout samostatnému uvažování, zkusím to tedy.

To jsou tedy oni, všech sedm.

Steve. Pilot astroletu. Na Kappě velitel geologické skupiny. Průzkumnou raketu opustil teprve po první nehodě na Mufiho signál. Odvezl viroletem bezvědomého Enrica a potom Teda. Měli už tehdy spavou nemoc? Snad jen ztratili vědomí po pádu? Teď to vypadá nepravděpodobně, že by dva zkušení geologové měli nehodu v tak snadném terénu! Avšak tam na Kappě to všichni pokládali za normální a nikdo se nedivil… Jestliže stav obou geologů v době jejich nalezení ještě nebyl spavou nemocí – nelze Steva vyloučit z okruhu podezřelých.

Mufi. Třetí navigátor. Enricův společník při horské výpravě. Kdyby šlo jen o Enrica, byl by Mufi nejpodezřelejší. Byli přece sami. Mohl však udělat totéž Tedovi? Ovšemže, mohl! Když se po odletu Steva s omdlelým Enricem všichni rozešli, Mufi zůstal sám. Cestou ke svému vozu mohl Teda potkat!

Petr. Hlavní inženýr strojovny. Na Kappě Tedův společník. Pracovali nedaleko Mufiho a Enrica. Nelze vyloučit, že Enrico při své honbě za vzorky zabloudil na území, které zkoumali. Petra nelze škrtnout.

Anna. První mechanička astroletu. To ona našla Enrica a potom i Teda. Shoda okolností? Náhoda? Nebo postřeh a horolezecké zkušenosti? Anna je výborná horolezkyně. Situace podobná jako u Steva: Anna měla kontakt s oběma oběťmi v nepřítomnosti jiných osob!

Ida. Kybernetička. Ona a geolog, jenž ji doprovázel, pobývali sice poblíž Mufiho a Enrica, po nálezu první oběti se však oba vzdálili vzhůru po svahu, tedy opačným směrem od místa, kde posléze našli Teda. Je málo pravděpodobné, že by to Ida mohla udělat.

Kristina. Elektronička. Byla od místa obou nehod velice daleko, na pravém křídle skupiny. Chybí podklad pro podezření i možnost její účasti na rcelzodách.

Brian. Technik automatických zařízení. Geolog, který ho doprovázel, mi později řekl, že Brian zůstával často pozadu. Několikrát mu zmizel, vždycky však jen na malou chvilku. Těžko říci, zda ano nebo ne.

Přehled mi moc nepomohl. Snad by se daly na jeho základě dvě osoby zprostit podezření. Proč jsem se tak upnul na tuto metodu? Že by opravdu někdo z nás zešílel?

Naučili mě, že v případě, kdy se děje něco podivného na neobydlené planetě nebo v astroletu, je třeba v první řadě hledat pachatele mezi posádkou, a teprve potom vymýšlet hypotézy o působení cizích činitelů. A to i v případě, že by se děly věci hraničící s nemožností. Musím proto, i když s těžkým srdcem, podezřívat všechny bez výjimky. Toužím snad po tom, aby se ukázalo, že jsou všichni v pořádku, že nikdo z nás nejedná proti nám? Nemohu tvrdit, že bych si to přál. Kdyby tomu tak bylo, musel bych předpokládat zásah cizí vědomé síly…

6

Kamil ohmatal pistoli, kterou měl v kapse, a vydal se k navigační kabině. Tiše vstoupil a postavil se za záda Mufiho, který po Ervinově nehodě převzal službu.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

Mufi zvolna odvrátil tvář od panelu. „Celkem ano,“ řekl. „Jenom…“

„Jaké ‚jenom‘?“

„Ervin mi včera říkal, že musí něco ověřit. Objevil určitou odchylku směru letu, snad nějaký omyl počítače.“

„Říkal ti to?“

„Jen se zmínil. Kde vlastně je? Prý onemocněl…“

„Kdo to říkal?“

Mufi pohlédl na Kamila. Mhouřil oči a polovinou tváře se usmíval.

„Ano… myslím, že jsem něco slyšel od doktora Adama.“

„Ervin je v hibernátoru.“

„Kdo přijde místo něj?“

„Nevím. Máme ještě několik navigátorů… A pokud jde o ten směr, prověř všechno sám. Ervin se mi také zmiňoval o nějaké chybě. Udělej to hned, ale nikomu to neříkej. Až budeš hotov, informuj mě.“

„Rozumím. Něco se stalo?“

„Nic se nestalo!“ zabručel Kamil podrážděně. „A můj příkaz považuj za rozkaz velitele.“

„Provedu!“

Mufi se nadzvedl v křesle a jeho tvář zvážněla. Kamil šel směrem k hibernátoru. Neměl tuto část astroletu rád. I když opominul nepříjemný chlad, který odtud vanul, řady kójí mu připomínaly několik věcí, na které nechtěl myslet. Tady trvali – protože těžko mohl říci „spali“, „žili“ nebo „bydleli“ – ti členové výpravy, jejichž přítomnost nebyla v dané chvíli nutná. Odtud bylo možné vzít jako z police v knihovně potřebného člověka, oživit ho, položit mu otázku a opět odložit do police. Celý obrovský úsek astroletu byl zastavěn těmito „lidskými konzervami“. Nejvýš byli ti, kteří nebyli během první etapy cesty potřební. Byli tam tedy výzkumníci, odborníci na hvězdy a planety, obsluhy planetárních strojů, pomocný laboratorní personál. Níž, na snadno přístupných místech byli ti, kteří vedli astrolet k cíli: navigátoři, piloti, velitelé, kybernetici, spojaři.

V anabióze, prakticky bez potřeby potravy, vody a kyslíku, v péči několika členů posádky, kteří měli právě službu, putoval ten živý náklad vědy, znalostí a zkušeností prostorem a časem k cíli, vzdálenému desítky světelných let. Každý z členů posádky zde strávil větší část cesty, přičemž biologicky stárnul mnohem pomaleji, než kdyby si odbýval cestu v „normálním“ stavu. Jestliže bylo „v zásobě“ například deset prvních navigátorů, pak každý z nich strávil aktivně jen desetinu cesty.

Kamil byl zbaven dobrodiní anabiózy. Teoreticky ji ovšem mohl využít. Ale v praxi… Kamil prostě odpovídal za všechny. Šéf bezpečnosti posádky neměl náhradníky. Jako druhý zástupce velitele představoval kontinuitu uprostřed neustálé výměny: musel postupně poznat všechny při jejich práci v astroletu. Proto musel být mladý, přinejmenším při startu výpravy.

Z dvaceti let dosavadní cesty strávil Kamil v hibernátoru jen několik let. Přidáme-li k tomu „úsporu“ způsobenou relativistickou kontrakcí času při urychlování lodě na subsvětelnou rychlost, z oněch dvaceti let se mu podařilo uspořit vůči svým pozemským vrstevníkům nejvýše deset let. Jeho pracovní doba nebyla teoreticky stanovena. Mohl se dát kdykoliv hibernovat a předat svoje povinnosti dalšímu ze zástupců velitele. Kamil to však nehodlal učinit – alespoň ne teď, dokud byl mladý a plný zápalu. Navíc pociťoval odpovědnost, která na něm spočívala.

Při zvláštním studiu, které připravovalo kandidáty na funkci šéfa bezpečnosti posádky, je stále upozorňovali, že existují dva důvody, proč musí být v astroletu bystrý pozorovatel, kosmonaut a detektiv, sociolog a diplomat v jedné osobě. První důvod – možnost vnitřních střetů a konfliktů mezi členy posádky. Druhý – možnost setkání. Setkání, toho s velkým S, o jakém v duchu sní nejváženější veteráni hvězdných letů, kteří by se ke svým snům veřejně určitě nepřiznali. A tady, místo setkání s Cizími bytostmi, mlátí kolega kolegu do hlavy…, pomyslel si Kamil hořce. Otevřel dveře ošetřovny. Adam, dozorčí lékař, vstal od stolu. Uvítal Kamila zvednutím ruky a přisunul mu křeslo.

„Co se stalo, veliteli?“ zeptal se a otáčel v ruce nějaký nástroj. „Můj kolega onemocněl?“

„Ne. Mohu mluvit bez obav, že nás někdo uslyší?“

Kamil se rozhlédl po kabině a zkontroloval vypínač telefonu.

„Myslím, že ano. Oni moc neslyší.“ Adam mávl rukou směrem k hibernátoru a přisunul svoje křeslo ke Kamilovi.

„Co si myslíš o té… kosmické letargii?“

Signál telefonu zazněl dřív, než stačil Adam odpovědět. Volal pilot Steve.

„Adam? Přijď okamžitě k počítači,“ řekl. „Navigátor onemocněl.“

Před programátorským pultem ležel Mufi. Ještě než lékař skončil prohlídku, Kamil už všechno věděl. Byla to další oběť šílence. Opravdu šílence? uvažoval a prohlížel papíry a pásky na pultu. Steve se k němu přiblížil a uchopil ho nenápadně za loket. Odešli spolu na opačný konec místnosti.

„Před několika minutami mi Mufi volal do pilotní kabiny. Říkal, že přepočítal souřadnice lodi. Pochyboval o výsledku. Zdálo se mu, že objevil odchylku mezi systémem optické lokalizace a gravimetry. Chtěl říci ještě něco, právě o tom začal mluvit – a v půli slova přestal. Myslel jsem si, že se pokazil telefon, ale rezervní kabel byl bez spojení také. Přišel jsem zjistit, co se stalo. Nalezl jsem ho na zemi.“

„Byl s ním někdo?“

„Myslím, že mluvil o Idě. Pomáhala mu při programování.“

„Kde je Ida?“

„Když jsem přišel, nebyl tu nikdo kromě Mufiho.“

Kamil hleděl za Adamem, který odvážel pacienta k ošetřovně. „Jdi s ním,“ řekl Stevovi, „a probuďte jednoho navigátora, nebo zabloudíme.“

Idu našel v její kajutě. Když vstoupil, usmála se. Byla to hezká, štíhlá hnědovláska s dlouhými vlasy. Kamil se na ni rád díval, když skloněna nad klávesnicí obratně vyťukávala programy svých testů. Automatická zařízení lodě, všechny počítače, obrovská změť počítacích systémů – to vše před ní nemělo tajemství.

„Posaď se,“ řekla a dotkla se jeho ruky. „Udělám ti kávu.“

Poděkoval a usedl přímo před ni. Vstala, obešla ho a za jeho zády připravovala šálky. Vedle Kamilovy tváře se ocitl pramen dlouhých vlasů, až prudce vydechl. Rozesmála se, shrnula si vlasy a uvázala si uzel. Za chvíli před něj postavila šálek kávy.

„Jsem unaven, Ido. Kromě toho mám starosti.“

„Co se stalo?“ zeptala se a hleděla mu přitom do očí.

„Dnes se toho stalo příliš mnoho. Kdy jsi viděla naposledy Mufiho?“

„Něco… s ním je?“ zneklidněla. „Viděla jsem ho asi před hodinou. Přišel k počítači, právě když jsem vyměňovala hlavu v šesté paměťové sekci. Začal něco počítat, vypadalo to na opravu směru letu. Hodně se s tím trápil, chtěla jsem mu pomoct, ale nechtěl. Poněvadž stroje byly v pořádku, neměla jsem tam už nic na práci a šla jsem si sednout domů.“

„Domů… Hezky jsi to řekla,“ usmál se Kamil. „Opravdu se tu cítíš jako doma?“

„Žena dokáže vytvořit domov všude. Napij se kávy, nebo ti vystydne.“

„Děkuji.“ Kamil uchopil prsty ucho šálku, ale ještě si na něco vzpomenul. „Aha, řekni mi, jsi si naprosto jistá, že je počítač v dokonalém pořádku?“

„Podle mě ano. Testy poskytují správné výsledky. Za elektroniku však může ručit jen Kristina. Nemám přístup k hardwaru.“

„Věřím tvým testům,“ řekl Kamil a stále hleděl na Idu s těžko skrývaným okouzlením, „ty geniální kybernetiku!“

„Víš,“ rozesmála se, „že do čtrnácti let jsem byla v exaktních vědách neuvěřitelně hloupá?“

„Vím. Vím všechno,“ řekl Kamil. „Všechno s výjimkou toho, co bych se chtěl dozvědět.“

„Co to je?“

„Nemluvme o tom. Řeknu ti to později.“

„Nenapil ses kávy.“

„Kávy? Ano, ovšem…“

Kamil hleděl zamyšleně do šálku. Náhle se ho zmocnilo vnitřní napětí. Pohlédl kradmo na Idu. Její oči s výrazem napětí a očekávání sledovaly jeho ruku, kterou sahal po šálku. Uchopil ucho šálku do prstů, a když jej zvedal k ústům, vylil si celý obsah na kolena. Naštěstí byl studený.

„Promiň! Polil jsem ti křeslo. Jsem unaven. Vlastně už dnes kávu ani nesmím pít. Odpusť, Ido. Už půjdu. Dobrou noc!“ Zanechal ji překvapenou, s nevyřčenými slovy na rtech.

V kajutě rychle sundal kalhoty a z mokré kávové skvrny vyždímal několik kapek do skleněné zkumavky.

Ona. Neuvěřitelné, ale ona. Proč? Opakoval si v duchu, když se vracel z analytické laboratoře. Tehdy i teď stejný uspávací prostředek.

Konečně získal něco, nač myslel celý den – nějakou stopu, výchozí bod. Přesto však pochyboval. Musí mít dvojí pokus Idy o jeho uspání spojitost s Ervinovou a Mufiho nehodou? Copak ta milá, rozvážná dívka může být šílencem, který chce odstranit posádku astroletu?

Kamil byl ospalý. Hodiny beze spánku se hlásily. Teď si však nemohl dovolit slabou chvíli. Vyňal z kapsy dvě tabletky agenu a polkl je. Sáhl pro zápisník, prolistoval několik posledních stránek a s hlavou opřenou do dlaní snoval dál řetěz domněnek, čas od času zaznamenával útržky myšlenek…

A přece se všechno začíná skládat do logického celku. Připusťme, že někdo (ne šílenec, ale prostě „někdo“) chce narušit průběh cesty astroletu. Nejdřív falšuje směrové údaje. Jak to dělá, promyslím později. Určitě to jde. Astrolet se tedy odchýlí ze směru, samozřejmě až po startu z Kappy.

Ervin je dobrý navigátor. Nevěří jednostranným náměrům. Ověřuje směr různými metodami. Objeví nepřesnost. V okamžiku, kdy si je jist chybou a chce mi to ohlásit, je zneškodněn. To je logické.

Potom – Mufi. Ervin se mu zmínil o svém podezření. Mufi nestačí předat pilotovi výpočty. Je překvapen u počítače. Jeho výpočty jsou vymazány a on sám upadá do spavé nemoci.

Ida – z titulu své funkce se obvykle vyskytuje v okolí počítače. Je nepochybné, že se mě dvakrát pokusila uspat, protože si uvědomila, že se ke mně musely dostat dílčí informace o falešném směru. Tedy Ida. Pouze ona. Fakta souhlasí. Ale způsob? Jak dostává lidi do toho stavu, z kterého je naši lékaři nedokáží probudit? A cíl, motiv?

Jaký motiv může mít účastník mezihvězdné výpravy, který způsobí odchylku směru od plánované trasy? Jestliže není šílený, pak… Ne, to je naprostý nesmysl! Co mám udělat? Především se dozvědět, jak to vypadá s tou odchylkou. Udělat opravu a vrátit se do správného směru. K tomu potřebuji navigátory a piloty, k nimž mohu mít důvěru.

Steve? Nemám důvod mu nevěřit, ale byl také na Kappě. Stejně jako Ida. Okamžik, okamžik. A ti dva, uspaní na Kappě? Proč je zneškodnili? Ke změně směru došlo později, nemohli nic vědět.

Že by všechno začalo dřív? Oni něco viděli! Dověděli se to právě tam, na planetě soustavy Tamiry. Kdo ještě zbývá z těch sedmi, které jsem si vytipoval jako podezřelé? Ida, Anna, Petr, Kristina, Brian. Případné i Steve, i když toho mohu nejspíš vyloučit. Musím si zítra se Stevem promluvit…

Kamil pociťoval úpornou ospalost. Tabletky přestávaly působit. Věděl, že musí ještě něco udělat, něco rozhodnout. Jestliže usne, jestliže si dovolí chvíli nečinnosti, může se stát něco nenapravitelného.

Vyšel z kajuty a pečlivě zamkl dveře. Systematicky obešel všechna pracoviště. Odborníci byli na svých místech. Střídali odpočívali v obytných kajutách. Loď žila normálně.

Nakonec zaklepal na dveře Idiny kajuty. Nikdo neodpovídal, strčil tedy do dveří. Nebylo zamčeno, Ida však nebyla uvnitř. Chvíli stál nerozhodně na prahu a nakonec ustoupil do chodby.

Spatřil ji, jak se vrací z koupelny. Měla vlhké vlasy a byla těsně zahalena do koupacího pláště.

„Nespíš?“ zeptala se vesele, přistoupila blíž a pohlédla mu do očí.

„Nevypil jsem přece tu kávu!“ řekl drsně a v téže chvíli postřehl, jak její nazelenalé oči uhnuly stranou. „Nevypil jsem tvoji kávu,“ opakoval.

„Promiň!“ řekla lísavě a uchopila jej za ruku. „Už jsem se na to nemohla dívat, jak si ničíš organismus. Chtěla jsem ti pomoct. Musíš si konečně odpočinout!“

Kamil hleděl do jejích nádherných očí a váhal. Chvíli mlčel, jeho přesvědčení bylo otřeseno. Že by jí šlo jen o to? Úskokem mu chtěla pomoci usnout? A ti druzí? Pravda, je neuspaly tabletky, ale prostě…

„Ne, Ido,“ řekl, když se ovládl, „teď už je pozdě na pátrání. Prosím tě, vrať se do své kajuty a nevycházej, dokud ti to nedovolím.“

Lehce do ní strčil. Vešla bez protestu. Kamil zašifroval zámek podle vlastního kódu a zabouchl za ní dveře.

Přesvědčíme se, pomyslel si a vrátil se do své kajuty.

7

Vzbudil se po osmi hodinách tvrdého spánku. Zavolal pilotní kabinu a vyslechl hlášení službu konajícího pilota. Směr letu odpovídal stanovenému, astrolet zvyšoval rychlost se zrychlením půldruhého g. Kamil se dotázal na Steva. Pilot odpověděl, že odpočívá, za půl hodiny však má nastoupit do služby.

Když Kamil vstoupil do Stevovy kajuty, pilot už nespal a počítal něco na kapesní počítačce. Tvářil se rozpačitě.

„Víš,“ řekl, aniž zvedl hlavu od stolu a poznamenal si něco na kousek papíru, „oba zřejmě měli pravdu. Je tu nějaká nepřesnost…“

„Snad mi konečně vysvětlíš, oč vlastně jde?“ začal být Kamil netrpělivý. „Od včerejška všichni mumlají něco o nepřesném směru, a loď přesto letí dál. Vysvětli mi, proč odchylku neopravíte, dokud je malá?“

„Poslouchej,“ řekl Steve a přitáhl Kamila ke křeslu. „Sedni si a poslouchej. Určitě znáš princip kosmické navigace?“

„To si snad ještě pamatuji. Směr pohybu se určuje měřením úhlů mezi osou astroletu a směry nejméně tří dostatečně jasných vzdálených hvězd nebo galaxií.“

„Jednoduše řečeno, na směrové obrazovce musí tyto tři srovnávací objekty zaujímat stále stejné postavení,“ dokončil Steve. „Tato podmínka je trvale zachována od startu z Kappy. Všechny odchylky od správného směru jsou automaticky korigovány soustavou ovládacích trysek. Ostatně hvězda, která je cílem naší výpravy, třebaže je velice slabá, může sloužit k orientaci automatického řízení, protože je na obrazovkách dobře viditelná díky silnému infračervenému záření. Dokud zachováváme správný směr, nalézá se tato hvězda přesně uprostřed obrazovky, v průsečíku její svislé a vodorovné osy.“

„Kde se tedy k čertu vzala odchylka, o které mluvíš?“

„Nesouhlasí výpočet polohy Tamiry. Odstartovali jsme z její soustavy po tečně k oběžné dráze Kappy a Tamiru jsme měli na boku. Postupně se měla posunovat dozadu a po jisté době se měla ocitnout téměř přesně za zádí. Podle gravimetrů se však úhel, který tvoří osa rakety a azimut na Tamiru, zmenšuje příliš pomalu.“

„Není chybný výpočet rychlosti lodě?“

„Vyloučeno. Zkontroloval jsem všechny záznamy o rychlosti a zrychlování.“

Kamil zavřel oči a pokusil se představit si prostor kolem astroletu i s okolními nebeskými tělesy.

„Říkáš…, že směr letu souhlasí s optickým náměrem…,“ pronesl.

„Těžko nevěřit vlastním očím!“

„Očím… Hm. Na obrazovce vidíme hvězdy pomocí několika zařízení, která mohou správný obraz zkreslit. Světlo hvězdy, ke které míříme, padá na parabolické zrcadlo teleskopu, umístěné na trupu lodi. Optická osa teleskopu musí být rovnoběžná s osou astroletu.“

„To je podmínka pro přesné navedení lodi na správný kurs. Konstrukce teleskopu je proto pevně spojena s trupem.“

„Předpokládejme, že tomu tak je.“

„Pochopitelně že tomu tak je!“ trhl Steve netrpělivě rameny. „Kam míříš?“

„Paprsek světla hvězdy se odráží od zrcadla teleskopu do objektivu televizní kamery,“ pokračoval Kamil. „Je kamera upevněna v optické ose teleskopu?“

„Je nastavena velice přesně.“

„A zajištěna v určené poloze? Nemohla by se uvolnit a odchýlit od správného směru?“

„Připusťme, že ano. Například po úderu meteoritu. To je však velice nepravděpodobné. Optická náměrná soustava se ostatně skládá ze čtyř teleskopů, a teprve identický obraz na čtyřech obrazovkách je podmínkou pro uznání správného směru. Těžko se dá předpokládat, že by se všechny kamery současně odchýlily od správného směru a navíc naprosto stejně!“

„A co když tomu tak opravdu je?“ Kamil pozorně sledoval Stevovu tvář.

„Nesmysl! Taková náhoda je naprosto nepravděpodobná! Copak to nechápeš? Nepravděpodobná!“

„A co když to není náhoda,“ namítl Kamil.

„Cože?“

Steve vytřeštil oči, smysl těchto slov ho vyděsil. Teprve teď pochopil, kam Kamil směřuje.

„Myslíš, že… někdo… záměrně… Ne, to je nemožné! Ale jestliže si to myslíš, máš k tomu zřejmě důvod. Dobrá, půjdeme. Vyjdeme ven a ověříme si to na vlastní oči!“

Táhl Kamila ke dveřím. Kamil zaváhal a zastavil se. „Ne, to není třeba. Ověříme si to jiným způsobem.“

„Jakým?“

„Rotací. Otočíme loď kolem podélné osy. Pokud osy čtyř kamer jsou přesně rovnoběžné s osou rakety, cílová hvězda na obrazovkách nesmí změnit polohu. Nejsou-li rovnoběžné, obraz hvězdy opíše kroužek. Tím větší, čím větší je odchylka od správného směru.“

„Kamile!“ Ve Stevově hlasu zněl upřímný obdiv. „Bravo! Vždycky jsem tě považoval za…“

„Za technického ignoranta, navíc bez prostorové představivosti,“ dokončil Kamil.

„Ne, ne!“ odporoval ohnivě Steve. „Prostě jsem tě pokládal za vyhraněného humanistu! Pojďme do pilotní kabiny. Vyzkoušíme to.“

Všechny čtyři teleskopické systémy jsou rozladěny identickým. způsobem. Úhlová odchylka činí přes čtvrt radiánu. Nemohu ani uvěřit, že navigátoři zpozorovali takovou chybu teprve teď, tři týdny po startu od Kappy. Je ovšem pravda, že nikdo neuvažoval o možnosti úmyslné sabotáže. Zpočátku se navigace opírala o jiné přístroje a měření, kamery hvězdných teleskopů byly vypnuty, aby je nepoškodilo světlo Tamiry. Teprve potom, když se loď vymanila z dosahu gravitačního pole, byly zapnuty a loď se podle nich zorientovala v prostoru. Potom přestaly mít gravimetry o radary význam a nebýt Ervinovy „horlivosti“, letěli bychom nesprávným směrem ještě dlouho. Ten, komu záleželo na změně směru letu, dokonale znal postup navádění na hvězdnou trasu. Jeho šílenství je příliš metodické, než aby mohlo být skutečným šílenstvím!

Co tedy zbývá? Kdo je oním nedostižným pachatelem tolika událostí? Je jím nějaká neviditelná osoba, která vnikla do astroletu při opuštění Kappy? Nebo někdo z nás? Má s tím Ida něco společného? Mám ji pod zámkem, a stále nevím, co dělat dál.

Naštěstí není absolutní odchylka od směru zatím příliš velká. Nechal jsem zjistit, kam nesprávný směr vede. Ukázalo se, že nikam. Do vzdálenosti dvou set světelných let neleží tímto směrem žádná hvězda. Snad to nebyl definitivní směr, kterým se chtěl pachatel vydat.

Kdo je to? Neviditelný nezvaný host z vesmíru? Nesmysl. Tedy někdo z nás. Ale – proč by člověk chtěl odvést kosmickou loď z plánovaného směru?

Že by někdo z nás nebyl člověkem? Snad je to nesmysl, chybí-li však jistota, musím brát v úvahu i takovou možnost…

Kamil otevřel těžké dvojité dveře a zahleděl se do šera úzké chodby, vedoucí ke strojovně. Kráčel podél mnohobarevných svazků trubek a kabelů, až dorazil k malému výklenku s kontrolním stanovištěm gamatronů. Křeslo před kontrolním panelem bylo prázdné. Kamil pohlédl do slabě osvětleného průchodu, vedoucího do haly s fotonovými motory, která byla ve spodní části astroletu. Jednotlivá patra měla průsvitné podlahy, takže viděl až dolů, kde ležela matná šedá deska – poslední vrstva ochrany fotoreaktoru.

Kamil neviděl nikoho poblíž, sestoupil tedy do nižšího patra a prohlížel zákoutí mezi ocelovými nádržemi. V chladném a suchém vzduchu šuměly elektrické kabely a pulsoval rytmus čerpadel, čerpajících kapalné hélium. Dole za šedou deskou a několika ochrannými vrstvami dřímala veškerá síla astroletu: obrovská zásoba energie v malé, nenápadné nádrži. Kdykoliv se Kamil ocitl v blízkostí tohoto místa, pociťoval mimovolně strach. Proces anihilace hmoty se v myslích lidí pojil s poměrně nedávnou minulostí lidské civilizace. Strašlivá zbraň D, kterou předvídali pesimisté, naštěstí nikdy nevznikla. Stabilizovaná reakce přeměny hmoty v energii sloužila už jen jako nejvydatnější zdroj energie pro pohon mezihvězdných lodí.

Až dole, u paty žebříku, spojujícího jednotlivá patra strojovnu, se zablýskla žlutá kombinéza. Kamil hlasitě zavolal, aby překřičel šum. Pod ochrannou přilbou se zaleskla jasná skvrna zvednuté tváře. Dole stojící člověk zvedl ruce a vystupoval po příčkách.

Kamil poznal Petra, který pomalu stoupal, občas se zastavil a prohlížel jednotlivá patra.

Kamil měl hlavního inženýra strojovny rád. Měl ho rád pro jeho zdrženlivost, hraničící s nesmělostí, i pro mírnou povahu. Petr měl na své okolí velmi dobrý vliv. Nikdy nebyl příčinou konfliktů, nikdy nepůsobil vedení nebo spolupracovníkům potíže. Pro Kamila byl takový člen posádky ideální.

„To je inspekce bezpečnosti práce?“ zažertoval Petr, lehce udýchaný po výstupu. „Hlásím, že je všechno v pořádku: přilba na hlavě, kyslíková maska u boku.“

Poklepal si na přilbu a obal masky, zavěšené u pasu.

„Je tu horko,“ řekl Kamil a otřel si čelo.

„Stojíš u potrubí teplé vody. Pojďme do velínu, tam je lepší klimatizace.“

Petr sundal přilbu a přihladil si dlouhé černé vlasy. Pohlédl na Kamila velkýma černýma očima, vždy trošku udivenýma, a usmál se.

„Nemohu to slíbit naprosto určitě, ale postarám se, aby s mým úsekem nebyly potíže,“ řekl, uchopil Kamila pod paží a vedl ho nahoru do velínu.

„O to nejde, Petře. Přišel jsem kvůli něčemu jinému.“

Usedli ke kontrolnímu panelu, Petr zapnul ventilátor a podal Kamilovi sklenici chladného nápoje. Mlčel a čekal na objasnění příčiny návštěvy.

„Máme určité obtíže,“ začal Kamil.

„Slyšel jsem. Nové případy spavé nemoci?“

„Právě. To ale není všechno. Někdo rozladil navigační systém…“

„Tedy přece ‚někdo‘… Myslel jsem, že je to náhoda.“

„Vyloučeno. Byl to úmysl, provedený velice přesně.“

„Nemohu tomu uvěřit.“ Petr zavrtěl hlavou, jako by se nemohl s Kamilovým prohlášením smířit. „Dokážeš to nějak vysvětlit? Kdo to mohl udělat?“

Kamil rozhodil ruce.

„Nemám ponětí. Mohl to udělat kdokoliv z nás. Vyjít ven z astroletu není tak obtížné. A potom stačí jen francouzský klíč a velký šroubovák.“

„Zámečnické nářadí mám ve skladu, ale použít je může prakticky kdokoliv,“ řekl Petr.

„Postarej se, aby je nikdo nepoužíval bez tvého souhlasu.“

Kamil vstal. Petr pohlédl na hodinky.

„Končí mi služba,“ řekl. „Buď tak laskav a vzbuď cestou Luise, určitě ještě spí. Už tu měl být.“

Kamil přikývl a pomalu odcházel.

„Chtěl jsem se ještě zeptat…,“ řekl Petr váhavě, „chtěl jsem se ještě zeptat na Idu. Proč jsi ji uvěznil?“

„Uložil jsem jí domácí vězení. Drobný disciplinární přestupek. Nestojí to ani za řeč. To je záležitost mezi mnou a Idou.“

„Myslel jsem si, že to nějak souvisí s nesprávným směrem.“

„Ne. Luise ti hned pošlu.“

Kamil rychle vyšel ze strojovny. Když procházel kolem dveří Luisovy kajuty, zaklepal a vstoupil. Druhý inženýr strojovny ležel na gauči. Kamil s ním zatřepal. Rozsvítil a ještě jednou zatřásl spícím, který měl uvolněnou tvář a ochablé svaly. Kamil mu změřil tep a poslechl si slabý, ale rovnoměrný rytmus dechu.

Zřejmě opět totéž, pomyslel si a zatelefonoval pro lékaře. Potom rychle zaběhl k Idině kajutě. Dveře byly zamčeny tak, jak je před hodinou zanechal poté, co zanesl svému vězni oběd. S úlevou zaklepal a otevřel dveře. Ida si četla. Pohlédl na titul knihy. Byl to nějaký starý sentimentální román.

„Omlouvám se, Ido,“ řekl tlumeným hlasem. „Jsi volná. Musel jsem to udělat, promiň.“

Usmála se bez stínu ironie.

„Milý Kamile, nemusíš se omlouvat. Vím, že jsi to neudělal proto, abys mi dělal nepříjemnosti. Zřejmě to bylo nutné. Ve dveřích našich kajut jsou instalovány číselné zámky s možností uzavření zvenčí – je to tedy zřejmě občas zapotřebí. Kajuta, kde bydlí velitel a jeho zástupci, takový zámek nemá. Z toho vyplývá, že jsi měl právo mě zamknout.“

„Víš…“ Kamil byl v Idině přítomnosti vždy trochu rozpačitý. „To všechno kvůli té spavé nemoci… A teď zase Luis… a ty jsi byla celou dobu tady.“

„Jedním slovem mám ‚betonové alibi‘, jak se to nazývá v detektivkách.“

„Čteš ráda detektivky?“

„Ne. Mám raději pohádky.“

Kamil si pomyslel, že Ida žertuje, ona to však mínila zcela vážně.

„Pohádky mám ráda odjakživa. Už od té doby, kdy jsem byla docela malá…“

„To je opravdu dávno!“ rozesmál se Kamil upřímně, „protože teď už jsi hrozně veliká.“

Ida trošku zrozpačitěla, usmála se však a řekla:

„Opravdu už nevím, kolik je mi let. To všechno kvůli hibernátorům, subsvětelným rychlostem a zrychlenému učení…“

Kamil chvíli nehnutě stál s pocitem viny. Uvědomoval si, že další vysvětlování z jeho strany nemá smysl. Řekl tedy pouze: „Těší mě, opravdu mě velice těší, že nemáš nic společného s uspáním těch pěti osob.“

„Mě také těší, že jsi dospěl k tomuto přesvědčení,“ odpověděla, když už stál ve dveřích.

Obrátil se, aby na ni ještě jednou pohlédl. Zdálo se mu, že má na tváři trošku melancholický, snad i smutný výraz. Hleděla k němu, ne však na něj, ale přes něj někam dál.

Zřejmě jsem udělal hloupost. Osobní hloupost, samozřejmě. Protože služebně jsem postupoval logicky, napadlo ho.

V duchu ještě jednou uvážil svoje dosavadní hypotézy. Vytáhl zápisník a ze seznamu podezřelých vyškrtl Idu. U Petrova jména se zarazil, ale nakonec je ponechal v seznamu. Neodhodlal se ani škrtnout Steva. Zavřel zápisník a začal se procházet po chodbě. Stále častěji se přistihoval při tom, že při každém šelestu pociťuje napětí a sahá po rukojeti pistole, kterou stále nosil s sebou.

8

Když umístili do hibernátoru další oběť spavé nemoci, Kamil ještě jednou promyslil správnost svých závěrů. Nemohl se zbavit dojmu, že při svých úvahách dělá stále nějakou chybu. Je správné, že spojuje spavou nemoc s falešným směrem astroletu? O co opírá svoje přesvědčení, že spavá nemoc je výsledkem úmyslného zásahu někoho z posádky? Může mít člověk vůbec takové hypnotické schopnosti, aby vyvolal u jiného člověka tak hlubokou ztrátu vědomí a současně zachoval řádnou funkci celého organismu? Kdyby tuto možnost připustil, mohl by všechny dosavadní tajemné události připsat činnosti maniaka.

Jedno však Kamila potěšilo: přesvědčil se, že Ida nemá se spavou nemocí nic společného. Příběh s prášky na spaní byl po Idině vysvětlení a v porovnání s ostatními událostmi bezvýznamný. Používání farmakologických prostředků nepatřilo mezi zvyky hypotetického maniaka. Zřejmě je k dosažení svých cílů nepotřeboval.

Existuje vůbec někdo, kdo je posedlý touhou odvést astrolet bůhvíkam…?

Spavá nemoc nemohla být nákazou, kterou sem zanesli z planety Kappa. Tuto myšlenku Kamil rozhodně zamítl, třebaže zpočátku o ní uvažoval. Příliš výrazně totiž souvisela s nesprávným směrem. Spavou nemocí onemocněli totiž lidé, kteří se první dozvěděli o chybném směru letu. Když se o tom dozvěděly další osoby, hypotetický šílenec ustal na určitou dobu ve své činnosti. Kamil však cítil, že se schyluje k dalším událostem.

Nehoda druhého inženýra Luise vypadala jako počátek realizace nového plánu. Bylo třeba očekávat další potíže – snad právě ve strojovně, u hlavních motorů… Že by se Luis něco dozvěděl nebo měl nějaké podezření?

Kamil cítil, že se dostává na vyšlapanou cestu svého rutinního uvažování, hledá analogie a zákonitosti v jednání neznámého protivníka. Když se při tom přistihl, nechal dalších úvah a rozhodl se počkat na nová fakta. Zatím se nic rušivého neobjevovalo. Let pokračoval bez závad a dvojitá kontrola zaručovala, že každá odchylka – úmyslná nebo náhodná – bude okamžitě odhalena.

Odstranění Luise z posádky nemělo prakticky žádné důsledky – pomineme-li uvolnění Idy z domácího vězení, to však Kamilovi spíš ulevilo. V souladu se svým záměrem nevitalizoval Luisova náhradníka a práci ve strojovně zajišťovaly dvě osoby ve dvou směnách. Chtěl tak omezit na minimum počet členů posádky, aby mohl všechno a všechny nenápadně pozorovat.

Velice rychle se přesvědčil, že jeho obavy ze zhoršení dobrých vztahů mezi ním a Idou byly bezdůvodné. Dívka skutečně chápala Kamilův postup. Zdalo se, že sdílí jeho názory na spavou nemoc a další mimořádné události. Kamil se s ní o svoje poznatky nedělil – prostě z principu, rozhodl se totiž, že nikoho nebude informovat víc, než je nutné. Ida však zřejmě sama dokázala sledovat tok jeho myšlenek a vyjadřovala názory, s nimiž musel v duchu souhlasit.

Když mívala Ida službu u počítače, Kamil tam chodil často a na dlouhou dobu. Dokonce už přestal bojovat sám se sebou a se svou touhou být v její blízkosti. Měl ji stále raději, snad ještě o něco víc… Ačkoliv byl stále opatrný a střízlivý, v tomto případě chvílemi ztrácel svůj skepticismus a každý její delší pohled si vysvětloval jako důkaz vzájemných sympatií.

Otřáslo jím zjištění, že na ni žárlí. Zpočátku to byla žárlivost neosobní, týkající se absolutně všech, k nimž byla lda v souladu se svou povahou srdečná a milá. Teprve později – naprosto nevědomky – soustředil svoji žárlivost na Petra. Zdálo se mu, že ty dva něco zvláštního spojuje, ačkoliv tuto domněnku nemohl nijak dokázat. Dráždila ho jejich letmá setkání, krátké výměny zcela lhostejných slov nebo služební hovory, dokonce i Idiny zmínky o Petrovi.

Kamil s tímto hloupým pocitem bezdůvodné žárlivosti bojoval ze všech sil, příliš se mu to však nedařilo. Cítil, že mu v této oblasti chybí psychická odolnost. Dosud – v době předcházející startu výpravy – byly ženy na vedlejší koleji jeho zájmů. Neviděl Idu, Kristinu či Annu, ale především kybernetičku, elektroničku, mechaničku…

Během jeho studií a příprav byli jeho kolegy výhradně muži. Vyžadoval to zvláštní charakter funkce šéfa bezpečnosti posádky astroletu a snad ještě víc charakter oné druhé odbornosti, o které se nemluvilo nahlas: odborníka pro záležitosti Kontaktu.

Když Kamil poznal Idu, ještě před startem výpravy na Hares, byl o dva roky mladší než ona. Pokládal ji hned za výjimečnou osobu, v prvních dnech cesty však neměl čas poznat ji blíž. Později se vídali během tříměsíčních období její služby, oddělovaných dlouhými roky anabiózy. Při startu ze soustavy Tamiry byl už Kamil o několik let starší než Ida, přesto však byl vůči ní stále trošku nesmělý. Teď, kdy ji propustil z několikadenního domácího vězení a zprostil podezření, snažil se ze všech sil zahladit nemilý dojem. Pokud to bylo možné, trávil každou volnou chvíli v její blízkostí a hledal záminky k delším rozhovorům.

„Zdá se mi,“ řekl Kamil po příchodu k počítači, „že se konečně všechno vrátilo do normálních kolejí. Pustím se teď do problému uspaných členů posádky. Snad se nám podaří nalézt způsob, jak jim vrátit vědomí. Probudím několik vědců, snad něco dokáží. Času máme dost.“

„Jsi optimista, Kamile!“ Ida to vyslovila se stěží postřehnutelným úsměvem. Seděla u pultu počítače, po modré tkanině kombinézy jí splývaly dlouhé vlasy. Vypadala zvlášť hezky a Kamil zapomněl na záminku svého příchodu.

„Optimista! Samozřejmě!“ ozval se a pohlížel na ni. „Pesimisté se nemají vydávat na daleké cesty. Osobně věřím, že naše výprava bude úspěšná. Copak bych se jí bez takového přesvědčení mohl zúčastnit?“

„Vesmíru nezáleží na tom, čemu věříme nebo nevěříme,“ řekla Ida tiše. „To, co nás v něm očekává, nejsou překvapení a pasti nastražené na nás. Vesmír je prostě takový, jaký je, je v něm plno věcí a úkazů, jejichž existenci člověk nedokáže odkrýt, dokud se s nimi na své pouti nesetká.“

„Proti tomu není léku. Jen fantazie spisovatele si může dovolit předvídat to, co je vzdáleno desítky světelných let.“

„Chceš-li, povím ti, jak vypadá Studená hvězda,“ řekla Ida náhle.

Kamil na ni udiveně pohlédl.

„Ach, pravda,“ usmál se. „Říkala jsi mi, že máš ráda pohádky. O Studené hvězdě vzniklo mnoho vědeckofantastických a fantasticko-pohádkových povídek.“

„Tuhle určitě neznáš.“

„Vyprávěj. Třeba ji neznám,“ řekl a usedl vedle ní. Bylo mu lhostejné, o čem bude vyprávět, jen když může poslouchat její hlas a zblízka se na ni dívat.

„Stalo se to v sedmnáctém období devátého cyklu, čtyři rotace po návratu Velké výpravy…“

„Co je to za podivnou míru času?“ rozesmál se Kamil. „Kdy to vlastně bylo?“

„Hned se pozná, že tě vědeckofantastická literatura příliš. nezajímala,“ pokývala Ida s politováním hlavou. „To je úmyslně, aby se nevědělo, kdy se to stalo. Poslouchej dál.“

Mohutný gravistat ostře brzdil a zatáčel širokou smyčku kolem studené hvězdy třídy Ro-a, kterou by vzhledem k malým rozměrům a nízké teplotě povrchu bylo třeba řadit spíše mezi planety, nebýt jedné maličkostí: tento objekt byl osamělým tělesem, nekroužil kolem žádné „opravdové“ hvězdy.

Byla to však hvězda, přestože v rozsahu teplot zaujímala krajní polohu třídy Ro-a. Na jejím povrchu existovala dokonce i voda v kapalném a plynném stavu. Právě tato voda, která vytvářela kolem hvězdy hustý závoj mlhy, znemožňovala nahlédnout na její povrch. Posádka gravistatu, pozorující oblaka mlhy v infračerveném světle, se snažila uvést svůj gravistat na nízkou oběžnou dráhu – ne však na tak nízkou, aby zasahovala do řídkých horních vrstev atmosféry.

Automatické sondy nevystřelili. Bylo pravděpodobné, že se nevrátí, stejně jako několik předchozích, vyslaných ještě za letu.

Proud tepelného záření, tryskající od hvězdy, nasvědčoval tomu, že v jejím nitru dohořívá – nebo se možná teprve rozhořívá – exotermická reakce, jejíž podstatu vědci, kteří přiletěli ve vitálních komorách gravistatu, dosud neznali.

Teď, kdy kroužili kolem studené hvězdy, vlnové lokátory ohmatávaly její povrch pod vrstvou neprůhledné atmosféry. Výsledky průzkumu, které analyzovaly počítače i nejlepší specialisté, nebyly příliš jasné ani úplné. Vyplývaly z nich rozporné teorie a názory.

Povrch hvězdy byl zřejmě tuhý, měl zrnitou strukturu a skalnaté podloží. Na tomto povrchu se však neustále děla něco blíže nevysvětlitelného, co stále měnilo obrazy vlnogramů.

Emisní spektrum světla studené hvězdy končilo infračervenou. Na kratších vlnách už nebylo nic vidět. Hvězda tvořila infračervenou skvrnu na pozadí černého prostoru, který ji obklopoval. Pro výpravu byla černým kroužkem, který zastiňoval část hvězdnatého nebe. Ožívala teprve při pozorování v infračerveni, kdy se výrazně odlišovala od pozadí.

„Pokusíme se sestoupit malým přistávacím modulem pod mraky, a pokud budou sahat až k povrchu – přistaneme,“ rozhodl velitel gravistatu. „Dva z nás musí přejít do modulu. Akce je riskantní, i když modul je opancéřován a opatřen reflektory. Nechci určovat posádku, prosím, aby se přihlásili dobrovolníci.“

Dobrovolníků bylo několik. Velitel vybral O‘erla a U-miiho, kteří ihned přešli do přistávacího modulu.

Gravistat sestoupil po spirále tak nízko, že vnější detektory varovným bzučením signalizovaly přítomnost zředěného plynu. Teplota na povrchu trupu prudce vzrostla.

Přistávací modul se pomalu odpoutal od gravistatu, nabíral rychlost a klouzal do hustých vrstev atmosféry. Gravistat se vrátil na původní oběžnou dráhu, nasměroval antény na příjem a lokalizátory do směru, v němž měl na povrchu planety přistát modul. Spojení s jeho posádkou, ze začátku docela dobré, začalo rychle slábnout, jak se malá raketka ponořovala do oblaků syté vodní páry.

„Tlumení rádiových vln je typické,“ vysvětlil radiooperátor. „Bude-li všechno probíhat stejně jako u automatických sond, bude spojení přerušeno ještě před přistáním.“

„S tím si neporadíme,“ řekl velitel. „V případě nebezpečí jim zůstává jen možnost vystřelit bóji s poplachovým vysílačem. Je druhý modul připraven'?“

„Je ve startovní komoře,“ ohlásil pilot. „Jaké bude složení druhé posádky, kdyby jim bylo třeba poskytnout pomoc?“

„Ht’’-f a já,“ řekl velitel.

Přistávací modul prorážel husté chomáče páry, která se srážela na jeho pancíři. Cestou k povrchu planety oblaka řídla a měnila se v mlhavý opar.

„Přistáváme,“ řekl O’erl a začal brzdit.

Z údajů echolotu vyplývalo, že dole se rozprostírá velká, hladká a dosti tvrdá rovina. Raketa zvolna sestupovala, na chvíli zůstala viset nad povrchem a potom pomalu dosedla na amortizátory.

„Vnější reflektory jsou k ničemu,“ poznamenal U-mii. „Kamery vidí samou mlhu. Přejdu na mikrovlny.“

O'erl začal odebírat vzorky. Z dolní části rakety se vysunul tenký vrták, zavrtal se do půdy a odebral vzorek.

„Podle předpokladu: silná vrstva vlhkého písku.“

U-mii sledoval obrazovku radiolokátoru, jehož anténa se zvolna otáčela.

Kolem místa přistání byl povrch půdy hladký a rovný. Dál, v různých vzdálenostech, byla ojedinělá návrší a pahorky příliš vzdálené, než aby mohli přesněji určit jejich tvary. Náhle celou plochu obrazovky zaplnilo něco blízkého. U-mii zastavil rotaci radiolokátoru a upozornil O‘erla na nový objekt.

„Vypadá to jako strom,“ poznamenal O‘erl. „Jako velký rozsochatý strom se silnými propletenými větvemi.“

„Spíš jako trs stromů.“

U-mii zvětšil obraz. Z jednoho bodu vyrůstal svazek několika samostatných silných kmenů, propletených a zkroucených jako úponky břečťanu.

„Přece tedy něco na tom jalovém písku roste.“

O’erl pozorně sledoval obrazovku.

„Ne.“ U-mii zkontroloval anemometr, nezaznamenal však ani nejmenší vánek. „Naprostý klid. Vnější odposlech vykazuje jen slabý šum v pásmu infrazvuků.“

„A přece jsem si jist, že se větve toho stromovitého keře pohybují, stěží postřehnutelně se vlní. Dá se obraz zvětšit?“

„Ne, už je na maximu.“

„Hledejme bližší objekt.“

Anténa lokátoru se zvolna otočila a našla další dosti blízký strom. Byl však trochu menší než předchozí. Jeho větve, spletené do těsných spirál a závitů, visely jako obrovské klubko nízko nad povrchem a opíraly se o svazek silných kmenů.

O’erlovi připomenul tento obraz stokrát zvětšený obraz mozku jistého druhu rozumných bytostí, obývajících třetí planetu soustavy neveliké hvězdy ležící v blízkém sektoru Galaxie.

Oba průzkumníci teď viděli zřetelně, jak se hadovité větve vlní a pulsují, jak neustále, třebaže pomalu, mění tvar. U-mii přepojil lokátor na panoramatický záběr. Teď už viděli oba blízké stromy a dál, v dosahu lokátoru, další, s řídkou korunou, ale podobné konstrukce.

„Přece jsou tu živé rostlinné formy,“ řekl U-mii. „Profesor A’’-x bude velice spokojen, že se jeho teorie potvrdily.“

Propletené koruny obrovských stromů ožily. Chapadlovité větve se narovnávaly a opět svíjely v různých směrech s lenivým kolébáním. Teprve teď bylo vidět, jak jsou dlouhé a rozeklané. Ty, které se natahovaly k raketě, se jí mohly bez námahy dotknout.

„Intenzita infrazvuků vzrostla,“ poznamenal O‘erl při regulaci akustického přijímače. „Ano, vydávají je ony. Zajímavé. Vysílají je střídavě. Jednou zleva, potom zprava. Výměna zvuků je stále prudší, jako by se chtěly překřičet!“

Menší strom, pohybující větvemi stále prudčeji, je natáhl v celé délce. Dvě z nich, svíjející se nad povrchem, přiblížily prstovité, rozvětvené konce k raketě O‘erla a U-miiho, stojící na písku.

Opatrně se jí dotkly. Potom se osmělily a začaly se ovíjet kolem ní. Průzkumníci pocítili, jak se raketa zachvěla.

„Neuvěřitelná síla!“ řekl U-mii s údivem.

„Neměli bychom se z toho stisku uvolnit?“ uvažoval O‘erl, zatímco větve pomalu vlekly raketu po písku směrem ke stromu.

„Vyčkejme. Může to být zajímavé. Nemyslím, že by nám v našem pancíři něco hrozilo.“

„Intenzita infrazvuků stále roste. Druhý strom je vysílá velice prudce. Začíná se k nám natahovat také.“

Větve druhého stromu se však nedotkly rakety, ale omotaly větve prvního, které držely raketu, a odtrhly je od ní. Nato se větve obou stromů propletly v mocném sevření.

Navzájem sebou zmítaly, sahaly po sobě stále novými větvemi a nakonec se dvě mohutné rostliny sevřely v groteskním souboji za doprovodu infrazvukového řevu. Nesahaly na hlavní kmeny protivníka, ale natahovaly po sobě všechny větve, až se nakonec spojily do kypícího klubka. Vnější mikrofon nyní zaznamenával kromě infrazvukového jekotu i zvuk trhaných tkání a praskot větví. Náhle jedna z větví menšího stromu, urvaná silnou větví druhého, s lomozem praskla. Uši rvoucí řev přehlušil triumfální ryk silnějšího protivníka. Vítězná větev se bleskově svinula a vlekla s sebou utrženou soupeřovu větev. Zatímco se další větve pokoušely sevřít hbité a obratné soupeřovy větve, tato si přitáhla zmítající se kořist ke svému kmeni a pomocí krátkých, mladých výhonků, které se boje nezúčastnily, ji roztrhala na kousky a zahrabala do písku. Mezitím zbývající větve většího stromu železným sevřením přemohly zmítající se větve protivníka. Bylo vidět, jak se větve menšího stromu, sevřené do jednoho klubka, napínají a pokoušejí se vyklouznout ze svírajících pout. Marně. Větší strom triumfoval. Praskot lámaných větví se mísil s bolestným infrařevem. Náhle se větve menšího stromu uvolnily a ztratily pružnost jako železná tyč při překročení bodu pružnosti. Vítěz krátce zařval a škubl protivníkem. Zkroucené, silné kořeny menšího stromu vylétly vzhůru s fontánou vlhkého písku. Průzkumníci si povšimli, že pod povrchem půdy se všechny kmeny a kořeny spojují v obrovskou kulatou bulou. Teď se celé to bezvládné klubko, vlečené větším stromem, sunulo k němu v tisícerých křečích, v posledním infrakřiku agónie.

„Úžasné…,“ vydechl O’erl, který pozorně sledoval závěrečnou fázi úsilí dvou gigantických rostlin. „Úžasné i úděsné zároveň. Jaká síla! Teď už chápu, proč se odtud naše automatické sondy nevrátily.“

„Chceme-li se vrátit my, musíme okamžitě. Zaznamenal jsem celý průběh boje. To je snad napoprvé dostatečný materiál.“

Bylo však už pozdě. Mocný, skvělý Grrrh, nedělitelně vládnoucí celému území v dosahu své nejdelší větve, nezapomněl na příčinu sporu s nenáviděným sousedem Mrrrfem, který se osmělil sáhnout pro kořist, která patřila Grrrhovi podle jím stanovených zákonů. Dobře že se zbavil bezohledného souseda dřív, než vyrostl natolik, aby se mohl Grrrhovi účinně postavit. Teď leží před ním a brzy pohnojí jalový písek a umožní Grrrhovi další růst a ovládnutí stále rozsáhlejších území, na nichž se dá sbírat všechno, co padá z nebe na tuto planetu, chudou na nerostné suroviny.

Grrrh bleskovým mávnutím čtyř haluzí zachytil v poslední chvíli podlouhlé kovové těleso, které se chystalo odtrhnout od povrchu půdy a uletět zpátky tam, odkud přilétlo.

Podivné, pomyslel si Grrrh. V poslední době se takové objevují stále častěji. Dřív tomu tak nebývalo. Co spadlo, zůstalo ležet.

Bez zvláštní námahy přivlekl raketu blíž ke kmeni a pokoušel se ji rozervat na kousky, podobně jako to již mnohokrát učinil s různými meteority. Nedařilo se mu to. Pomyslel si tedy, že je unaven bojem, vyhrabal proto v písku velkou jámu, kořist do ní ukryl, zasypal a pevně udusal, aby mu nemohla utéci.

O’erl stačil v posledním okamžiku vypustit havarijní bójku. Maličká raketa s vysílačem vylétla kolmo vzhůru, pronikla atmosférou a přešla na stabilní dráhu. Radista na gravistatu okamžitě zachytil její signály. Po chvíli se v oblacích mlhy obklopujících studenou hvězdu vznášel druhý přistávací modul.

Ht‘‘-f přepočítal parametry letu havarijní bóje a zamířil modul přesně k místu, odkud byla vystřelena.

„Zde je to, veliteli.“

Přistávací modul visel nad bojištěm. Pozorovali je shora radiolokátorem. Vítězný Grrrh byl právě zaměstnán lámáním větví přemoženého protivníka na kousky, když nad sebou uslyšel rachot. Napjal receptory infrazvuků a znehybněl.

Mám štěstí, pomyslel si Grrrh s uspokojením a napřímil větve. Jeho chtivost byla neukojitelná.

„Znamenitá povídka. Opravdu jsem ji neznal,“ řekl Kamil se smíchem. „Jaký je to originální nápad: bojující rostliny! Myslím si ale, že na Haresu nás velké atrakce nečekají. Skutečnost není tak fantastická!“

„Skutečný vesmír si rád tropí žerty z příliš samolibých objevitelů…,“ zašeptala Ida.

Kamilovi se opět zdálo, že dívčin pohled proniká jím i stěnami lodě.

9

Z neplánované dřímoty vytrhl Kamila zvonek telefonu. Než se stačil vzpamatovat a uchopit sluchátko, bušil už někdo do dveří kajuty.

Vstal, rozsvítil a otevřel.

„Veliteli, přijď ihned do pilotní kabiny. Na souběžném kursu je neidentifikovaný objekt,“ ohlásil službu konající navigátor.

„Hned jsem tam,“ řekl Kamil ospale a zapínal si kombinézu. Obsah zprávy dospěl do jeho vědomí se zpožděním. Neidentifikovaný objekt? Na souběžném kursu, tedy pohyblivý? Asteroid? Kvůli obyčejnému asteroidu se nedělá takový poplach. To musí být něco neobvyklého, zvláštního.

Rychle dopnul kombinézu, obul se a v plné služební výstroji se vydal do pilotní kabiny. Ve dveřích se zastavil. Za křeslem prvního pilota stálo několik osob, které hleděly na hlavní obrazovku.

„Co to má znamenat?“ houkl na shromážděné. „Na svá místa! Takhle daleko nedoletíme! Kde je navigátor? Ido, proč nespíš? Tvoje služba začíná za čtyři hodiny. Chci mít odpočatou posádku!“

Pomalu se rozešli na svá místa. Steve vstal a uvolnil Kamilovi křeslo. Kamil usedl před obrazovku.

Na pozadí černé prázdnoty, poseté hvězdami, byla zřetelně patrná slabě svítící skvrnka. která určitě nebyla hvězdou.

„Je viditelná jen v infračerveni,“ vysvětlil Steve.

„Radar?“ zeptal se Kamil.

„Ukazuje, že se vzdálenost zmenšuje.“

„Co to může být? Teplý asteroid?“

„Nikdy jsem o něčem takovém neslyšel,“ zavrtěl Steve hlavou.

„Zjistili jste tvar dráhy?“

„Zatím je to nesnadné. Objekt se pohybuje naším směrem, téměř kolmo k dráze astroletu. Musíme vyčkat a ještě několikrát ho zaměřit v přesných časových intervalech. Údaje z radaru jdou přímo do počítače. Za několik minut budeme znát odpověď.“

Kamil seděl před obrazovkou a pozoroval světélkující skvrnku, která pomalu měnila polohu na pozadí hvězd.

„Výsledek výpočtů,“ oznámila Ida telefonem. „Předávám obraz na váš monitor.“

Na malé obrazovce, spojené s počítačem, se objevila kresba: dráha astroletu, vyznačená přímkou s označením jeho současné polohy, a křivka s vyznačenou polohou pohyblivého objektu.

„K čertu!“ zaklel Steve. „To je přece stíhací křivka!“

Kamil na něho tázavě pohlédl.

„Podívej! Obě čáry leží v jedné rovině. Dráha toho objektu se mění způsobem, který nasvědčuje tomu, že v každém okamžiku směřuje přímo k nám!“

„Je to tedy objekt řízený a poháněný!“ zašeptal Kamil a pocítil na zádech potůček potu.

„Vypadá to tak! Kupodivu se však jedná o takzvanou hloupou stíhací křivku. Tak honí zajíce hloupý pes: vždy nosem obráceným k prchajícímu.“

„A jak vypadá ‚chytrá‘ křivka?“

„Jednoduše. Geniální pes, který zná základy matematiky, dokáže – zná-li svoji i zajícovu rychlost a zrychlení – určit takovou přímku, která protne dráhu prchajícího v průsečíku obou drah.“

„Pod podmínkou, že zajíc nezmění směr.“

„Samozřejmě. Řekl jsem to zjednodušeně. Při změně rychlosti nebo směru prchajícího vypočte pronásledovatel okamžitě novou přímku a rovněž změní svůj směr. My však celou dobu letíme přímo a s konstantním zrychlením. Kdyby se například jednalo o kosmickou raketu s posádkou, která se chce s námi setkat, určitě by letěla po přímé dráze. Přinejmenším do té doby, než by zjistili, že se pokoušíme uniknout.“

„Myslíš si tedy…, že to není raketa,“ pronesl Kamil s jistou úlevou, vstal z křesla a pomalu zamířil ke dveřím.

Steve spěchal za ním.

„To jsem neřekl.“

Kamil se zastavil a pohlédl na pilota.

„Může to být automatická raketa, vybavená takovým algoritmem stíhání. Jakási ‚antiraketa‘, jaké se kdysi používaly na Zemi k ničení vojenských útočných raket. Ty totiž mívaly velmi důmyslné programy a nebylo možné předvídat jejich manévry před dosažením cíle. Totéž se ostatně týkalo pilotovaných letadel.“

„Kdyby však ‚to‘ letělo po přímce, určitě bychom neměli žádné podezření. Považovali bychom objekt za neživý kus ohřáté hmoty,“ poznamenal Kamil.

„Protože z výpočtů drah vyplývá možnost kolize, musíme změnit směr nebo rychlost letu.“

„A nemůžeme se pokusit o nějaký manévr?“

„Můžeme. Například snížit zrychlení. Nebo je zdvojnásobit.“

„…a přesvědčit se, co učiní náš objekt,“ dodal Kamil.

Kamil stiskl tlačítko. Ve všech kajutách vzplanulo světlo a rozlehl se signál oznamující manévrování. Po několika vteřinách celá posádka postupně ohlásila pohotovost. Ti, které signál probudil, se připoutali k lůžkům. Ostatní se připoutali v křeslech. Steve pohlédl na řadu světel pohotovosti jednotlivých osob.

„Posaď se!“ řekl Kamilovi a ukázal na křeslo druhého pilota.

Oba usedli a připoutali se. Steve stiskl na panelu několik přepínačů. Neznámý objekt na obrazovce rostl, přestával být skvrnou a získával určitý tvar. Kamilovi se zdálo, že poněkud připomíná houbovitý tvar medúzy při pohledá z profilu.

„Trojnásobné přetížení po dobu šesti minut,“ ohlásil Steve a zatáhl za páku.

„Zapni zaměřovač!“ připomenul Kamil hlasem, který se mu jen s námahou prodíral z hrdla.

Steve nepatrně přikývl. Přetížení po dobu několika vteřin rostlo a pak se ustálilo na konstantní úrovni, dokud ručička chronometru neodměřila stanovenou dobu.

Přetížení se opět normalizovalo. Kamil několikrát s úlevou vydechl a uvolnil pásy.

„Uvádím výsledky!“ oznámila Ida. Na obrazovce se opět objevila kresba.

„Změnil směr! Evidentně reagoval na náš manévr. Dokonce zvýšil rychlost!“ zhodnotil Steve a ukázal na mírný ohyb v dráze neznámého objektu. „Nepochybně nás pronásleduje!“ .

Skvrna na obrazovce zřetelně rostla. Kamil znepokojeně pozoroval její tvar. Byl dosti pravidelný…

„Vzdálenost?“ zeptal se s pohledem upřeným na Steva.

„Sto třicet tisíc osm set.“

„Kdy nás dohoní?“

„Za několik desítek minut. Pokud nezapneme plný tah.“

„Může disponovat ještě větším. Nebyly zaznamenány nějaké signály?“

Kamil vstal a přešel do radiostanice. Kristina se sluchátky na uších přebíhala prsty po klávesnicích přístrojů.

„Nic,“ řekla. „Nic kromě obvyklého šumu, který občas trochu vzrůstá v pásmu dlouhých vln. To je všechno.“

Kamil se vrátil do pilotní kabiny. Nalezl tam Petra, který si pozorně prohlížel obraz na hlavní obrazovce. Kamil, který na něj hleděl ze strany, zpozoroval v jeho tváři podivný, neznámý výraz. Byl to strach? Oči měl Petr široce rozevřené, nervózně svíral ruce. Pohlédl letmo na Kamila a opět se zahleděl na obrazovku.

„Padlo nějaké rozhodnutí?“ zeptal se náhle.

„Zatím nevíme, co to je.“

„Vždyť nás honí! Viděl jsem výsledky výpočtů. Musíme se připravit…“

„Na co?“ Kamil hleděl znepokojeně na Petra. Hlavní inženýr strojovny zřejmě ztrácel nervy. „Co je s tebou, Petře? Bojíš se?“

„A ty? Ty se toho nebojíš?“ Petr se narovnal a stanul před Kamilem. „Vždyť to vypadá jako útok!“

„Zatím ještě ne.“

„Předej údaje počítači! Udělej to! Vzal bych jed na to, že…“

„Nemůžeme si být jistí ničím, Petře. Neboj se, něco s tím uděláme, ale zatím ještě počkáme.“

„Později už může být pozdě.“

Petr usedl do pilotova křesla a složil hlavu do dlaní.

Kamil pohlédl na Steva. Pilot se tvářil bezvýrazně.

„Vyslat sérii podle vzoru sedm A na všech pásmech,“ přikázal Kamil Kristině.

Když znovu pohlédl na Petra, který stále seděl před pultem, spatřil vedla něj Idu, která stejně jako Petr pozorovala obrazovku. Steve chodil po pilotní kajutě sem tam s rukama za zády.

„Bez odpovědi,“ ohlásila Kristina.

„Vyšli sérii devět,“ řekl Kamil.

Pohlédl na Idu a zpozoroval, že její ruka svírá Petrovo rameno. „Petře, vrať se na své místo,“ řekl a snažil se, aby to vyznělo jako příkaz. Petr se nehýbal, jako by ho tvar na obrazovce hypnotizoval. Ida vyšla ven.

„Petře…,“ Kamil uchopil inženýra za rameno.

„Už jdu!“ Petr vstal a kráčel ke dveřím. „Doporučuji analýzu na počítači.“

Vyšel se sklopenou hlavou. Kamil pohlédl tázavě na Steva.

„Asi má pravdu,“ řekl Steve tiše. „Je-li to pilotovaná kosmická loď, která neodpovídá na signály a míří k nám, nesmíme riskovat.“

„Chceš, abych vydal příkaz ke zničení?“

„Odpovídáš za bezpečnost posádky. Nechci napovídat, doporučuji však prověrku počítačem. Ten nestranně posoudí celý problém.“

„Dobrá!“ sáhl Kamil po mikrofonu. „Vyvolejte program setkání v prostoru a uveďte všechny údaje, které máme k dispozici. Výsledek analýzy předat do pilotní kabiny.“

Odložil mikrofon a pohlédl na Steva. Potom přenesl zrak na obrazovku, kde obraz objektu, pronásledujícího astrolet, vzrostl natolik, že na jeho povrchu rozeznali hustou síť žilek či prasklin, obepínajících medúzovitý tvar. Kamil chvíli pozoroval obrazovku a nabyl dojmu, že hrouda pomalu pulsuje, jako by se střídavě nadouvala a zplošťovala.

Na monitoru se objevil krátký text:

„Astrolet v nebezpečí. Optimální rozhodnutí: zničit,“ přečetl Kamil nahlas.

„Vidíš,“ řekl Steve. „Musíme to udělat.“

„A když…,“ zaváhal Kamil.

„A když ne?“ přerušil ho Steve.

Kamil ještě uvažoval, zatímco Steve programoval zaměřovač vrhače antiprotonů.

„Pět jednotek…,“ promluvil konečně.

„Málo. Na druhý vystřel nemusí zbýt dost času,“ namítl Steve.

„Poskytněme jim šanci.“

„Komu?“

Kamil neodpovídal. Hleděl na obrazovku s objektem, který měl být za chvíli zasažen proudem antičástic. Napjatě čekal.

„Teď!“ řekl Steve.

„Netrefil jsi!“ pohlédl Kamil na registrátor záření. „Nedošlo k anihilaci.“

„Nemířil jsem já, ale protimeteoritový automat. Ten se nikdy nemíjí!“

„A přece jsme nezasáhli!“

„Zvětším nálož desetkrát.“

„Není příliš blízko?“

„Zatím ne. Střílím.“

„Zase nic,“ řekl Kamil.

„Proklatě! To vypadá jako kouzla. On odolává antihmotě!“

Nenadálý obrat lodě je porazil a náhlý vzrůst přetížení přitiskl k podlaze. Několik vteřin tak setrvali bez možnosti změnit polohu, sevřeni nejméně pětinásobným přetížením. Potom přetížení zmizelo a poctili, že motory astroletu přestaly pracovat. První se vzpamatoval Steve a zkusil se zvednout. Vylétl ke stropu, mírně se od něj odrazil a přistál v pilotním křesle.

„Strojovna!“ křikl do mikrofonu. „Co se to tam u vás děje?“

„Malá havárie,“ vysvětlil věcně klidný Petrův hlas. „Čtyři motory druhé sekce přestaly náhle fundovat a ostatní zvýšily tah na tři čtvrtiny maxima. Vypnul jsem všechny, protože je poškozena automatika. Pošlete sem Briana.“

Kamil se přidržel opěradla a opatrně usedl vedle Steva. Pohlédl na obrazovku. Na jejím okraji žhnul višňovým žárem oblak.

„Podívej,“ hlesl tiše, Steve ho však uslyšel.

„To je on…,“ řekl Steve při pohledu na to, co ještě před chvílí bylo neznámým kosmickým objektem. „Dostal se do proudu trysek našich hlavních motorů. Doháněl nás pod malým úhlem a byl už dost blízko. Astrolet se otočil právě o ten úhel a…“

„Otočil se! Náhodou! Ke všem čertům s takovými náhodami!“ vykřikl Kamil. „Je těch náhod nějak moc!“

„Nebýt toho manévru, kdo ví, co by se stalo…,“ bručel Steve při pohledu na chladnoucí trosku za zádí. svraštělou a pokroucenou jako hromada strusky. Proud fotonů z trysek astroletu ji přibrzdil, takže výrazně zůstávala pozadu.

„K čertu!“ Kamil trošku vychládl. „Motory nefungují, nemůžeme se ani vrátit a prozkoumat zbytky! Odchýlili jsme se tím divokým manévrem hodně od správného směru?“

„Ne,“ řekl Steve při pohledu na přístroje. „Odnesl nás trošku stranou, ale to nestojí vůbec za řeč. Chceš-li si to prohlédnout zblízka, můžeme vyslat průzkumnou raketu, zatím to není daleko.“

„Rád poletím,“ zamířil Kamil ke dveřím a snažil se nevzlétnout ke stropu. „Nemůžete spustit alespoň manévrovací motory, abychom rotovali? Nemám stav beztíže rád!“

„Bohužel. Petr vypnul celý úsek.“

Ve dveřích se Kamil setkal s Idou.

„Neleť tam,“ pohlédla na něj.

„Proč?“

„Neleť. Není třeba riskovat.“

„Jak? Vždyť je to mrtvý, chladnoucí kus hmoty.“

„Neleť. Pošli automatickou sondu. Bojím se o tebe.“

„Souhlasím,“ neodolal Kamil Idinu pohledu. „Ať letí sonda. Odebere vzorky, snad se dozvíme, co to bylo.“

Příprava sondy trvala půl hodiny. Navigátor mezitím vypočítal relativní rychlost a polohu zničeného tělesa.

Sonda vylétla do prostoru a její iontové motory zanechávaly za sebou svítící stuhu. Kamil sledoval let na obrazovce, dokud se neslila s tmavnoucí hroudou, viditelnou už jen v infračerveném světle. Číslice v dálkoměru, znamenající vzdálenost sondy od cíle, se měnily stále pomaleji. Radar naváděl sondu na střed hroudy, kde měla odebrat vzorek. V dálkoměru se začaly objevovat nuly, jen na dvou posledních místech se ještě měnily počty metrů. Jakmile se v nich rovněž objevily nuly, přestala sonda existovat: mohutný záblesk záření, zaznamenaný vnějšími radiometry astroletu, nepřipouštěl žádné pochybnosti.

„Bylo to z antihmoty!“ řekl Kamil a pocítil, že bledne.

„Představ si, že jsi tam letěl na průzkum!“ hleděl Steve na Kamila.

„Hloupost. Představ si, že to mohlo dohonit náš astrolet…,“ zabručel Kamil a sklopil oči.

Ta ďábelská, podivná náhoda, která zachránila astrolet. Věřit se tomu nechce! Nebýt jí, bylo by po nás. Nikdy by nás nenapadlo využít motory astroletu jako útočnou zbraň. Stříleli bychom antihmotou, dokud by někoho nenapadlo, že musíme použít normální nálož. A pak by byl už příliš blízko: anihilace takové masy v blízkostí astroletu by znamenala naši záhubu ozářením!

Kdo byl host z antisvěta, který nás našel uprostřed vzduchoprázdna a pronásledoval nás, aby nás zničil? Ovládalo ho vědomí? Byla naše záhuba cílem jeho pronásledování? Jestliže ano, pak se jednalo o neživou střelu, protože by sám podlehl záhubě. A byla-li to loď cizích bytostí? V takovém případě je třeba předpokládat, že ani ony nevěděly o tom, že jsme zbudováni z jiných atomů. Pravdu se bohužel už nikdy nedozvíme.

Jsem vděčný Idě, že mě odradila od letu průzkumnou raketou! Jen náhodou jsem ji poslechl. A přece jsem měl sám z neúspěchu při střelbě antihmotou vyvodit, s čím bojujeme! Raději jsme předpokládali, že náš protivník má ochranu proti antiprotonům!

Takové náhodě však nemohu věřit. Havárie řízení, která nás ve svých důsledcích zachraňuje od záhuby!

Předpokládáme-li, že je mezi námi někdo, kdo zná vesmír lépe než my, a věděl, čím hrozí setkání s medúzovitým tulákem, nemohl nám říci rovnou, co dělat? Musel vytvořit náhodu.

Kdo zná tak dobře astrolet, aby dokázal něco takového? Aby uskutečnil přesný manévr tím, že pokazí něco v řídicím systému? Petr? Brian? Nebo Kristina? Ida?

Petr byl celou dobu s námi, potom odešel dolů do strojovny. Neměl čas použít počítač. A bez počítače, slepým manévrováním s motory, by ničeho nedosáhl. Nemá tam dole ani optickou obrazovku, kterou by mohl zkontrolovat výsledek manévru motorů.

Brian? Ovšem, v automatice se vyzná dokonale. Kde byl, když jsme v pilotní kabině promýšleli plán postupu? Mohl být na kterémkoliv náhradním navigačním stanovišti, vyznačit schéma manévru a potom manipulací v automatických obvodech provést všechno potřebné k tomu, aby čtyři motory na určitou dobu zmlkly a pootočily lodí. Když astrolet zamířil trysky potřebným směrem, stačilo spojit dva body v řídicím obvodu, aby zbývající motory zaburácely na tři čtvrtiny maxima.

Teprve teď začínám chápat, co se stalo tehdy, když praskla trubka s kapalným sodíkem, a páry frigenitu zaplnily výměníkovou stanici. To Brian pronikl bez skafandru, dokonce i bez masky k Petrovi, který ležel v bezvědomí! To nemohl dokázat obyčejný člověk! Ani oči mu neslzely a nás frigenit dusil už při vstupu do zamořené místnosti…!

V úzkém průchodu za skříněmi, plnými náhradních subsystémů, vládlo šero, Roastron IV si musel pomáhat ruční svítilnou. Průlez v podlaze nalezl snadno. Zatáhl za ocelové lanko. Čtvercová deska se zvedla a odkryla vstup do maličké místnosti. Roastron IV sestoupil po žebříčku dolů a rozsvítil. Pečlivě uzavřel vchod a sáhl do skříňky na stěně.

Chvíli v ní něco hledal. Nakonec vytáhl malý balíček, zabalený do hliníkové fólie. Rozbalil ho a vysypal na dlaň několik miniaturních součástek. Dvě z nich vybral a ukryl v kapse kombinézy, zbývající zabalil a vložil zpět do skříňky.

Usedl na podlahu a rozepnul přezky pravé boty, potom ji zul, svlékl ponožku a důkladně si prohlížel chodidlo, kterým pohyboval na všechny strany.

Nahoře, ztlumen ocelovým stropem, se rozlehl zvuk signálu. Roastron IV vystoupil po žebříčku a zvedl uzávěr. Poskoky na jedné noze překonal vzdálenost několika kroků a zaujal. místo ve svém křesle. Stiskl tlačítko pohotovosti. Reproduktor po chvíli ohlásil trojnásobné přetížení. Pro Roastrona IV bylo takové přetížení bezvýznamné, vstal tedy a vracel se do svého úkrytu. Pravá noha mu nesloužila příliš dobře, zvláště teď při zvýšeném přetížení. Roastron IV se obul a pomyslel si, že si bude muset změřit periferní tlak.

V poslední době byl se svým stavem nespokojen, zdejší podmínky mu zřejmě nesvědčily, nesměl to však na sobě nechat znát. Měl jasný příkaz: nikdo ho nesmí odlišit od ostatních členů posádky. Při odchodu z úkrytu pocítil, že se přetížení normalizuje. Zatelefonoval navigátorovi a dozvěděl se, že příčinou manévru byl objev nějakého objektu stíhajícího astrolet. Spojil se s počítačem a za chvíli už znal všechny údaje.

Zničit, pomyslel si a za okamžik zjistil, že počítač rozhodl stejně.

Změna přetížení Roastronem IV otřásla. Musel se přidržet opěradla, aby neupadl. Poškozená noha se pod ním podlomila. Slábnu, pomyslel si a přistoupil k rozváděči.

Motory byly stále ještě vypnuty. Steve seděl u řízení a poslouchal hudbu z malého kapesního krystalofonu. Když Kamil vstoupil do pilotní kabiny, pilot ztišil hudbu a otočil se i s křeslem.

„Pořád hledají závadu,“ řekl a ukázal na zhaslý kontrolní panel. „Vidím něco takového poprvé v životě!“

„Co?“ uvelebil se Kamil vedle pilota.

„Tak přesnou náhodu.“

Kamil pohlédl na Steva. Jejich oči se setkaly.

„Ano…,“ pronesl Kamil a rozhlížel se po pilotní kabině, „mně se ta náhoda nelíbí také. Stejně jako řada jiných náhod, které se na našem astroletu přihodily od startu z Kappy.“

Dlouho mlčel a v duchu uvažoval:

„Musím si s tebou promluvit. Není to snadné, ale musím. Nemohu tuto situaci dál snášet,“ pronesl nakonec. „Předpokládám, že jsi normální slušný astronaut, Steve. Musím to předpokládat, abych s tebou mohl mluvit upřímně.“

„Myslím, že kamery jsem neposunul já,“ usmál se Steve. „I když bych za to hlavu nedal.“

„Nedokážeš ani vyvolat spavou nemoc?“

„Víš, nezkoušel jsem to…“

„Nu dobrá, je to jedno. Vidíš stejně jako já, že se děje něco nedobrého. Do našich záležitostí se vměšuje nějaká cizí síla.“

„Cizí nebo také ne…,“ svraštil Steve vysoké lysé čelo.

Byl zkušeným astronautem, účastníkem několika letů k blízkým hvězdám. Proto se Kamil rozhodl riskovat a zjistit jeho názor.

„Nemusím ti snad říkat, že náš rozhovor je důvěrný.“

„Rozumím. Máš pro podobné situace nějaké zvláštní pověření?“

„Vždycky jsem si myslil, že jsi velice bystrý….“ řekl Kamil vyhýbavě.

„Slyšel jsem, že občas vysílají takové… specialisty. Když člověk létá tolik let, zaslechne ledacos,“ zabručel Steve, vstal z křesla a důkladně zavřel dveře pilotní kabiny. „Máš nějaké konkrétní podezření?“

„V tom je právě ta svízel. Podezřívám pokaždé někoho jiného.“

„Mě také?“

„Občas jsem uvažoval i o tobě, ale… musím přece někomu věřit.“

„Dobrá,“ usedl Steve opět do křesla. „Povím ti, co si o tom myslím. Začneme manévrem, který skončil zničením objektu, který nás pronásledoval. Takový manévr musel být vypočítán na počítači a proveden někým, kdo dokonale zná automatiku lodě. Nevím, jaký motiv ta osoba měla. Mohl to být prostě strach. Neznámé kosmické těleso, cílevědomě se pohybující, může nahnat strach i zkušenému pilotovi. Ke zničení takového objektu jsou nejvhodnější antiprotony. Nikoho z nás nenapadlo, že může být z antihmoty. Ten, kdo zamířil fotonové trysky astroletu na stíhající objekt, však musel vědět, že je to jediný způsob, jak ho zničit! Proud fotonů působí stejně na oba druhy hmoty.“

„Zničení toho objektu zachránilo astrolet.“

„Samozřejmě. A spolu s astroletem zachránilo toho, kdo tak vhodně zasáhl,“ řekl Steve.

„Souhlasíš tedy se mnou, že je mezi námi někdo, kdo jedná pod vlivem cizí síly?“

„Beru to v úvahu. Chci tě však upozornit na možnost, že lze všechno vysvětlit mnohem prostěji.“

„Jak?“

„Jednoduše. Někdo se lekl naší cesty a všeho, co se na ní může stát. Chce za každou cenu dosáhnout návratu výpravy do sluneční soustavy.“

„Proč? Vždyť nikoho k účasti na výpravě nenutili.“

„Mohl si to rozmyslet. To je otázka fantazie. Stačí si představit, jak daleko jsme od nejbližší hvězdy, aby se člověk cítil nesvůj.“

„Ty to pociťuješ také?“ pohlédl Kamil pozorně na Steva.

„Snažím se na to nemyslet.“ Steve chvíli mlčel. „Pokaždé, když opouštím Zemi, nemohu se zbavit myšlenky, že ji opouštím možná naposledy.“

„Souhlasím,“ řekl Kamil po dlouhém mlčení. „Čím ale vysvětlíš případy spavé nemoci?“

„To může být zcela odlišná záležitost.“

„Ne. Vím naprosto jistě, že v jednom případě bylo použito násilí na osobě, která potom dostala spavou nemoc.“

Steve přimhouřil oči a soustředěně uvažoval.

„To jsem nevěděl. Tím se mění podstata věci. Potvrzuje to ale domněnku, že někdo chce ovládnout astrolet. Účel jednání nezjistíme tak snadno. Musíme se soustředit na odhalení pachatele.“

„To dělám už dlouho,“ usmál se smutně Kamil. „Měl jsem vlastně hned zneškodnit všechny podezřelé a byl by klid.“

„To ne,“ zavrtěl Steve hlavou. „Záležitost je příliš vážná, než aby bylo možné podezřívat naslepo. V podobných případech si vždycky připomenu jeden příběh, který mi vyprávěl náhodný společník daleké cesty. Je to velice zajímavý příběh a navíc pravdivý…“

„Máme dost času. Rád si ho poslechnu.“

„Dobrá. Nebude ale příliš zábavný.“

„Naše situace také není zábavná. Máme přiměřenou náladu,“ vzdychl Kamil.

„To, co chci vyprávět, se přihodilo dosti dávno…,“ začal Steve.

Let končil. Na obrazovkách zářil jasný kotouč hvězdy. Cílem naši výpravy byla Hegar, druhá planeta soustavy.

Nedávno probuzeni z anabiózy, trošku ještě bezradní, jsme právě seděli v jídelně: inženýr, s kterým jsem se seznámil ještě před odletem, starší muž, jehož jméno jsem neznal, a já. Hovořili jsme pochopitelně o planetě Hegar.

„Jsme tu doufám všichni poprvé?“ položil inženýr čistě řečnickou otázku.

Přikývl jsem. ale třetí z nás zavrtěl zamítavě hlavou. Se zájmem jsme na něj pohlédli.

„Já jsem tu už byl. Sice dosti dávno a ne na samotné planetě, ale na nízké oběžné dráze. Na Hegar tehdy nebyla ani první průzkumná stanice.“

„Letíte služebně?“ zeptal jsem se.

„Ovšem, stejně jako tehdy. Od první cesty jsem považován za odborníka na záležitosti této planety,“ usmál se. „Odborníka v rozsahu kompetence Kosmopolu.“

„Tak vy jste pracovníkem kosmické pátrací služby!“ Inženýra to potěšilo. „Doufám, že nám zpříjemníte zbytek cesty zajímavými vzpomínkami na svou práci!“

„Určitě neletíte na Hegar ani teď bez důvodu!“ dodal jsem.

Starší muž se dobrácky usmál.

„Cíl mé cesty je dost prozaický. Mám tu zorganizovat služebnu Kosmopolu.“

Udivilo nás, že už teď, kdy planetu obývá trvale jen něco málo přes tisíc osob, je zde potřebné vytvořit stálou služebnu pátrací služby.

„Myslíte si, že je tu příliš málo lidí na to, aby se tu mohlo dít něco, co bývá předmětem našeho zájmu?“ pohlédl na nás pracovník Kosmopolu vážně. „Nevzali jste v úvahu dodatečné zatížení lidské psychiky, zvláštnosti pobytu v těchto podmínkách, na planetě vzdálené od Země tolik světelných let. Když jsem tu byl jako vyšetřovatel poprvé, týkalo se to pouze dvou osob. Jediných, které se tehdy v této planetární soustavě nalézaly.“

Chvíli mlčel, jako by si v duchu vybavoval minulé události, potom si zapálil dýmku a pokračoval:

„Jste příliš mladí na to, abyste pamatovali tehdejší dobu. Kdysi se o tom hodně mluvilo i psalo. Později bylo vyšetřování zastaveno, komise zkoumající celou záležitost ji prohlásila za ukončenou a všichni na ni rychle zapomněli.“

„Poslechneme si to velice rádi…,“ provokoval inženýr.

„Jistě, jistě,“ řekl pracovník Kosmopolu. „Když už jsem začal vyprávění, dokončím je. Záležitost se týkala tragické smrti dvou kosmických pilotů, kteří tvořili posádku nákladního fotonového korábu. Byla to jedna z prvních výprav do této soustavy, přesněji řečeno druhá výprava do oblasti planety Hegar. Předchozí nepřistála, jen spustila na povrch planety několik zásobníků. Druhá, o které zamýšlím vyprávět, měla stejný úkol.

Jak jsem už řekl, posádku Atlanta tvořili dva muži, zkušení piloti a navigátoři. Třetím členem posádky byl Ambi, antropomorfní robot, na tehdejší dobu s poměrně vysokým koeficientem univerzálnosti. Po tragickém závěru výpravy se stal právě on, robot Ambi, velice populárním. Psaly o něm všechny noviny, jeho jméno se objevovalo v četných komentářích.

Atlant dorazil k Hegar bez potíží. Poslední hlášení, zaznamenané na Zemi, nevzbudilo žádné podezření. V závěrečné fázi letu však bylo spojení přerušeno a od té chvíle až do doby, kdy k Hegar dorazila další loď, letící v několikaměsíční vzdálenosti za Atlantem, o osudu obou kosmonautů nikdo nevěděl.

Kyklop dorazil k Hegar podle plánu. Atlanta nalezli bez potíží na poměrně nízké stacionární oběžné dráze. Byl to vlastně jen vrak. Jak se později ukázalo, vážně ho poškodila srážka s velkým meteoritem. Navíc v nákladním úseku vybuchly pohonné hmoty a dovršily zkázu. Podivnou shodou okolností nejméně utrpěl obytný úsek: kromě několika místností, které po ztrátě hermetičnosti byly automaticky odděleny od zachráněných kajut, zůstaly neporušeny obytná a navigační kabina, příruční hospodářský sklad a jedno ze tří stanovišť k vystřelování havarijního přistávacího modulu.

Oba kosmonauty nalezli v navigační kabině. Leželi v pilotních křeslech, oblečeni do planetárních skafandrů s prázdnými zásobníky vzduchu. Smrt nastala v důsledku nedostatku kyslíku. Zásobníky kapalného vzduchu určené pro zpáteční cestu byly při katastrofě zničeny. Ostatně energetický a regenerační systém lodě také. Smrt posádky byla nevyhnutelným důsledkem situace, dobu jejich života po katastrofě bylo možno vypočítat velmi přesně.

Záležitost by byla jednoduchá a jasná, nebýt několika detailů, které na rozbité lodi odkryla posádka Kyklopa. Především nenašli jednomístný přistávací modul, jediný ze tří, který nepochybně zůstal neporušen i se startovním zařízením. Nalezené stopy odpovídaly normálnímu odletu přistávacího modulu.

Dále nenašli na lodi robota Ambiho. Zpočátku předpokládali, že byl zničen v některé poškozené místnosti, po nálezu přistávacího modulu na povrchu planety se však ukázalo, že Ambi sedí uvnitř. Měl téměř vybité akumulátory, po dobití však byl naprosto v pořádku. Jako by nebylo záhad dost, zjistilo se, že má v zádech otvor od kulky z pistole. Střela zůstala v silném tetrapolyoxinovém dílu jeho skeletu, přičemž nepoškodila žádný z důležitých subsystémů.

Nejzáhadnější a přímo absurdní byla skutečnost, že robot Ambi měl oblečen… ‚lidský‘ planetární skafandr. Robot takový skafandr pochopitelně nepotřebuje, ani ve vzduchoprázdnu ne.

Kde se tedy vzal robot ve skafandru a s dírou v zádech v přistávacím modulu na povrchu planety Hegar?

Vznikaly fantastické hypotézy, z nichž nejkomičtější vysvětlovala události přibližně takto:

Když robot zhodnotil situaci na lodi po katastrofě z hlediska člověka (k jehož obrazu byl vytvořen), pocítil obyčejný lidský strach a dospěl k závěru, že jedinou záchranou před úplným vyčerpáním zásob energie je přistání na planetě, kam – jak známo – předchozí výprava dopravila zásoby materiálu. Mezi tímto materiálem byla i neveliká magnetohydrodynamická elektrárna. To by Ambimu umožnilo vyčkat v činném stavu příjezdu následující výpravy.

Tvůrci hypotézy dokazovali, že roboti zůstávají velice neradi s vybitými akumulátory.

Toto vysvětlení bylo samozřejmě zcela nesmyslné, přesto bulvární tisk dlouho psalo Ambim jako o robotu, který projevil zbabělost tváří v tvář nebezpečí, zatímco lidé zachovali klid a odvahu…

Můj tehdejší šéf mě vypravil na Hegar nejbližší lodí. Komise zkoumající materiály, které jsem shromáždil, nevzala možnost autonomního a téměř lidského chování robota na vědomí. Hledala racionální vysvětlení okolností nehody a událostí, ke kterým došlo bezprostředně po ní. Přes mnohoměsíční pátrání však nebyla vypracována žádná nesporná verze, která by vysvětlovala všechny podrobnosti nehody. Nakonec bylo vyšetřování zastaveno s tím, že za smrt kosmonautů nikdo z žijících lidí nenese odpovědnost – a to bylo z právního hlediska nejdůležitější. Mrtvé prohlásili za hrdiny vesmíru, kteří zahynuli v boji. V závěrečné zprávě vyslovila komise hypotézu, že se dobrovolně vzdali možnosti záchrany, která existovala jen pro jednoho z nich, a aby definitivně vyřešili problém jednomístného přistávacího modulu, odeslali v něm robota.

O skafandru a kulce nebylo ve zprávě ani slovo. Ostatně ani o tom, že modul se dá bez problémů vyslat i bez posádky…

Tak se všechno zdánlivě vyřešilo a záležitost byla oficiálně odložena ad acta.“

„Zdánlivě?“ pohlédl inženýr pozorně na vypravěče. „Myslíte, že to probíhalo jinak?“

„Já jsem tam byl,“ pronesl muž důrazně. „Nemyslím, vím, že se to muselo odehrát jinak.“

„Jste-li si tím jist, tak…,“ vmísil jsem se.

„Proč jsem o tom nepřesvědčil komisi? Považoval jsem to za nevhodné a dokonce škodlivé. Vždyť ti dva už nežili. Není lepší, když získali navždy aureolu hrdinů jako ušlechtilí odvážlivci, hledící smrti do očí, a posloužili tak jiným jako příklad mužnosti a soudružské solidarity?“

„Myslíte, že takoví nebyli?“

„To jsem neřekl. Zahynuli opravdu na svých místech. Nebyla samotná účast na výpravě dostatečným důkazem odvahy? A může to, co se odehrálo na poškozené lodi v době mezi katastrofou a jejich smrtí, ovlivnit konečné morální hodnocení těchto lidí? I kdyby zešíleli strachem a zoufalstvím, kdyby spáchali činy, kterých by se za normálních okolností nedopustili – bylo by možné je odsuzovat? Hrdinství je tak složitý úkaz, že někdy ani nelze vystopovat motivy hrdinských činů. A z druhé strany, psychické reakce člověka bojujícího o život se dají těžko předvídat.

Bylo by možné odsoudit jednoho z nich, kdyby sám opustil loď v přistávacím modulu? V opačném případě by přece zahynuli oba.“

„Zdá se mi,“ vmísil jsem se opět, „že ponechání soudruha v takové situaci…“

„…nijak tuto situaci nemění,“ dokončil pracovník Kosmopolu vzdorně. „Ne, mám daleko k propagaci zásady zachraň se, kdo můžeš, není však lepší ze společenského hlediska předložit záležitost tak, jak to učinila komise? Mohl jsem ovlivnit obsah zprávy tím, že bych uvedl některá vlastní pozorování a dohady, vědomě jsem však od toho upustil a dodnes jsem přesvědčen, že moje rozhodnutí bylo správné.“

„Jaké to byly dohady?“ dotazoval se netrpělivě inženýr. Pracovník Kosmopolu pečlivě vyklepával dýmku, jako by chtěl napínat naši zvědavost.

„Nu… Jestliže vás to nenudí, povím vám něco o svých dohadech. Upozorňuji však ještě jednou: jsou to jen moje dohady. Pokládejte všechno za jednu z možných verzí událostí na palubě Atlanta.“

První se zvedl Hubert. Ještě na třesoucích se nohou zamířil k Arturovi, který ležel nehnutě pod křeslem. Poklekl a obrátil ho tváří ke světlu. Artur pomalu otevřel oči.

„Co? Co to bylo?“ zašeptal.

„Nevím. Asi srážka. Motory nepracují. Osvětlení se přepnulo na nouzové. Podívej se!“ Hubert vyskočil. „Vzduch jde z havarijní rezervy!“

Na kontrolním panelu svítilo několik světel, upozorňujících na havárii různých částí lodi. Huben vyběhl z navigační kabiny. Cítil, že jeho váha se poněkud změnila – loď zřejmě rotovala rychleji než před chvíli.

Po několika minutách se vrátil. Usedl do křesla, složil hlavu do dlaní a mlčel.

„Co to bylo, Huberte?“

„Jdi, podívej se sám.“

„Nemohu vstát, ohavně mě to praštilo. Jak to vypadá?“ Hubert chvíli mlčel a protíral si oči, jako by doufal, že se za chvíli probudí z příšerného snu.

„Mizerně. Náš prostor se značně zmenšil. Náš čas ostatně také,“ pronesl pomalu.

„Co zůstalo?“ ozval se Artur a ukázal hlavou směrem k východu z pilotní kabiny.

„Málo. Obytné kajuty, část sektoru C, dvacet metrů hlavní chodby… To je asi všechno. Ostatní místnosti jsou dehermetizované a odříznuté.“

„Jak dlouho…“

„Krátce!“ uťal Hubert. „Regenerace nefunguje. Omezuje nás rezervní zásoba vzduchu a růst obsahu kysličníku uhličitého. Několik dní.“

„A kdybychom…,“ uvažoval Artur. „Kdybychom si oblékli skafandry? Bomby můžeme doplňovat z rezervy. Neotrávíme se kysličníkem uhličitým…“

„Možné to je, ale tím to jen trochu prodloužíme…“ Hubert zmlkl a zvedl se z křesla. „K čertu, pochop konečně, že přílet Kyklopa je záležitost několika měsíců. A my dokážeme přežít dva, nejvýš tři týdny!“

„Můžeme se pokusit opravit hibernátor,“ navrhl Artur.

„Nestačí nám energie na stabilizaci teploty. Ověřil jsem stav baterií. Dva měsíce. Potom už jen dva výtečně konzervovaní sněhuláci, připravení do rakve.“

„Proklatě!“ Artur s námahou vstal a dokulhal do svého křesla. „Příjemné vyhlídky. Naše cesta se opravdu chýlí ke konci. A všechno se doposud tak dařilo.“

„Přestaň!“

„Proč přestaň? Brzy přestaneme oba. Mluvit, dýchat, třást se strachem i…“

Artur se zvedl. Třel si naraženou končetinu a mířil ke dveřím.

„Já si stejně vezmu skafandr,“ řekl.

„Prosím!“ Hubert se znovu apaticky zahleděl na panel s hlavou v dlaních. „Máme na vybranou řadu možností.“ Pootočil hlavu a pokusil se na Artura usmát. „Můžeme,“ pokračoval vážně, „zemřít nadbytkem kysličníku uhličitého, nedostatkem kyslíku… Kromě toho máme ještě něco v lékárničce…“

Při pohledu na Artura, který vytáhl svůj vakuový skafandr ze skříně, utichl.

„Počkej!“ řekl a pomalu cedil slova. „Oblékneš-li si skafandr a já ne, budeš mi otravovat ovzduší a já první… Tak to ne, můj milý!“

„O co ti jde?“

„O přistávací moduly. Nic jsi o nich neříkal!“

„Jaksi jsem… zapomněl,“ upadl Hubert do rozpaků. „Co s nimi tedy je?“

„Jeden zůstal. Na první pohled je v pořádku, nepoškozený.“

Stáli proti sobě a měřili se pohledy. V tomto okamžiku si uvědomili, že jejich mnohaletá soudružská solidarita se rozpadá na dvě odlišná já.

Přistávací modul byla jednomístná záchranná raketka, schopná dosáhnout povrchu planety, nemohla se však vrátit. Na planetě bylo všechno, co tady postrádali: kyslík, potraviny, energie, materiál k postavení jednoduchého příbytku. Předcházející výprava zde ponechala celý náklad. Oni měli udělat totéž. Kdyby všechno probíhalo podle plánu, připravovali by nyní raketu k přistání.

Neporušený přistávací modul znamenal záchranu pro jednoho z nich. Stačilo vypočítat příslušný okamžik startu a sílu tahu, aby dosedl na planetu hned vedle zásobníků s materiálem.

Od této chvíle se ostražitě a podezřívavě pozorovali. Oba, každý zvlášť, vypočetli oběžnou dráhu vraku. Byla stacionární. Navigační počítač po přepnutí na náhradní zdroj energie fungoval bez závad. Oba si oblékli vakuové skafandry a usedli do křesel. Jejich schopné mozky tváří v tvář ohrožení uvažovaly zvlášť soustředěně. S nově vzbuzenou nadějí oba v duchu vážili naději na přežití a nevyhnutelně dospívali ke stejnému závěru: buď já, nebo on! Ve dvou z této pasti nedokáží uniknout!

„Kde je pistole?“ řekl náhle Artur a vrhl se ke skříni.

„Nenamáhej se! Mám ji tady,“ poklepal si Hubert na bok. V kapse skafandru.“

„Ach tak? Už ses postaral…“

„Ovšem. O vlastní bezpečnost. Měl jsi při zkušebních testech vždycky horší výsledky.“

„Nesmysl. Jen o dvě setiny bodu. A vůbec – dej mi náboje a všechno bude v pořádku.“

„Uklidni se,“ pokrčil Hubert rameny. „Přece tě nezastřelím. Co myslíš, že by se mnou provedli, kdyby mě našli živého na Hegar a tebe tady s dírou v hlavě?“

„Jak chceš. Dokud však žiji, odtud neodletíš.“

„Buď klidný. Ty také ne.“

Leželi dál ve svých křeslech oblečeni do skafandrů, a klidně, úsporně dýchali.

„Oba máme klíče ke startovní komoře přistávacího modulu,“ řekl Hubert. „Navrhuji, abychom je položili někam na viditelné místo.“

„Ne. Dokud mi nedáš pistoli nebo náboje, nevydám klíč.“ Artur mluvil stále hlasitěji, až membrány sluchátek v Hubertově přilbě začaly chropět. „Přestaňme se klamat! Žádný z nás se nesmířil a nesmíří s myšlenkou vzdát se toho ďábelského přistávacího modulu. Vždyť ho můžeme odpálit bez posádky a klidně, přátelsky čekat na společný konec!“

Sáhl do kapsy, vytáhl klíč a vsunul ho do otvoru v řídicím pultu.

„Nech toho!“ uchopil ho Hubert za ruku.

„Vidíš! Říkal jsem to. Nechceš.“

„Počkej!“ Hubert přistoupil k Arturovi a položil mu ruku na rameno. „Chci ti navrhnout poctivou hru. Budeme losovat. Kdo prohraje, napíše do palubního deníku příslušná prohlášení…“

„Mám hrát loterii?“ posmíval se Artur a schoval klíč do kapsy. „Nechci. Když vyhraji, ze zlosti mě zastřelíš.“

„Arture! Uvědomuješ si, co se děje?“ Hubert hovořil tiše a smutně. „Co děláme? Na první pohled se zdá, že bojujeme o život, každý o svůj. To není pravda. Bojujeme o smrt druhého! Jak je to ohavné, Arture! Jeden život máme rozdělit na dva, to je trochu málo.“

„Přesně půl na osobu,“ sykl Artur.

„Přece si nepošpiníme poslední dny. Pokusme se, prosím tě, pokusme se zemřít jako lidé. Vždyť je to hnusné. Nenapadlo tě ještě, že mohu uzavřít přívod vzduchu do tvého skafandru, až usneš? Nikdo by mi to nedokázal, stačilo by potom vyprázdnit bombu…“

„Myslím, že bys to klidně udělal. Budu raději spát sám. Jdu do své kajuty.“

Artur vstal z křesla, Hubert mu však zastoupil cestu. „Nikam nepůjdeš. Až usnu, mohl bys zmizet.“

„Nehloupni. Aby měl odlet smysl, je třeba znát nejvhodnější okamžik startu. Jinak modul přistane příliš daleko od zásob.“

Artur se pokusil Huberta obejít, ten ho však rozhodně odstrčil.

„Nejsme přece hlupáci, Arture,“ řekl ironicky a vytáhl zpod křesla svitek děrné pásky. „Počítač mi řekl totéž co tobě. Teď už oba víme, že vhodný okamžik ke startu nastane za hodinu a několik minut a bude se opakovat vždy po třinácti hodinách. Posedíme tedy spolu ještě chvíli a potom můžeš jít spát, kam chceš. Já zůstanu tady. Ale deset minut před následujícím optimálním termínem tě chci vidět tady v křesle.“

Artur se pomalu vrátil na své místo.

„Nějak to přeháníš!“ zavrčel. „Při přípravě odletu je třeba nejdřív nastavit dobu startu tady v pilotní kabině. Prosím, mohu klidně přistoupit na tvoje podmínky. Jen mi dej náboje…“

„Tady je máš, čert tě vem!“ Hubert nervózně vytáhl pistoli, vysypal náboje na dlaň a hodil je po Arturovi. Rozsypaly se po křesle a po podlaze.

Artur je pečlivě sbíral, přepočítával a demonstrativně vkládal do kapsy skafandru. Potom je všechny vytáhl a ještě jednou přepočítal.

„Jedenáct!“ řekl. „Jedenáct, slyšíš?“

„Dal jsem ti všechny.“

„Jeden chybí. Nechal sis ho!“ Artur hystericky křičel, plazil se pod křeslem a prohlížel všechna zákoutí.

„Dal jsem ti jich dvanáct.“

„Ukaž pistoli!“

„Kdepak! Tu ti nedám!“

„Zavolám Ambiho, ať hledá. Když nenajde, budu mít jistotu, že sis jeden nechal!“

Následující hodinu seděli beze slova a bez hnutí.

Rituál pokračoval. Deset minut před každým okamžikem vhodným k odletu na planetu mlčky a apaticky usedali do křesel před mrtvé navigační přístroje. Když příslušná doba uplynula, rozcházeli se, každý na jinou stranu, aby se na sebe nemuseli dívat nebo spolu hovořit. Snažili se vypadat tak, jako by se smířili s osudem, avšak myšlenka na možnost záchrany – tak blízká a nepoužitelná – otravovala jejich mysli. Žádný se nechtěl naděje dobrovolně vzdát, ustoupit, odsoudit se k osamění až do konce s vědomím, že ten druhý žije jaksi na jeho účet.

Robot Ambi stál na svém obvyklém místě v koutě pilotní kabiny a byl připraven splnit každý příkaz lidí. Příkazy však nepřicházely. Nikdo ho nepotřeboval. Při jednom z dalších posezení v pilotní kabině se Hubert náhle ozval:

„Poslyš, Arture. Snad přece… nacpeme ho do přistávacího modulu a pošleme ke všem čertům!? Ta figura v koutě mě znervózňuje…“

„Tak mu přikaž, ať odejde. A přistávací modul nech na pokoji. Třeba se jeden z nás nakonec vzdá téhle… zábavy. Pak se bude přistávací modul druhému hodit.“

„Pokud jde o mě,“ odpověděl jízlivě Hubert, „cítím se zatím docela dobře. Raději se mnou nepočítej.“

„Počkej ještě dva týdny, pak si promluvíme o pocitech… Ambi, jdi do rozvodny a bez rozkazu nevycházej.“

Artur si sundal přilbu a vypnul mikrofon vnitřního spojení. Zhluboka se nadechl. Vzduch byl zatuchlý, těžký, přesycený kysličníkem uhličitým. Před týdnem přerušili přívod kyslíku do kabin a přešli na výhradní dýchání z bomb. S obavami oba zjistili – třebaže se o tuto myšlenku nerozdělili –, že brzy nebude možné dýchat bez skafandru, což jim znemožní jíst a pít. Objevila se před nimi ještě jedna možnost smrti, na kterou zatím nepomysleli.

Artur pootevřel dveře své kajuty a naslouchal. Tiše, pomalu vyšel na chodbu a po několika krocích se zastavil u dveří Hubertovy kajuty. Stál tam dlouho a naslouchal tichu uvnitř. Potom vyrazil rozhodným krokem k rozvodně.

„Vypni vnitřní vysílač, Ambi. Slyšíš mě? Odpověz hlasem, ale tiše,“ pronesl do temné místnosti.

„Ano, slyším,“ odpověděl robot.

„Přistup blíž.“

Ambi se přiblížil ke dveřím. Stál naproti Arturovi, stejně vysoký v lesklém plastikovém obleku. Jeho nehybná maska vyjadřovala naprostou lhostejnost.

„Poslyš, Ambi. Ve skříni na chodbě jsou čtyři rezervní vakuové skafandry. Dokážeš si jeden obléci?“

„Vím, jak to dělají lidé.“

„Dobrá. Zaznamenej si program. V 6.40 palubního času si oblékneš skafandr. Budu v pilotní kabině, vyjdu odtud v 6.54. O dvě minuty později usedneš na moje místo.. Na deset minut vypneš přijímač příkazů. Potom tento program vymažeš. Rozuměl jsi?“

„Ano. Zapsal jsem příkaz do krystalické paměti.“

„Dobrá. Teď zůstaň tady.“

Artur zavřel dveře rozvodny a vrátil se do své kajuty. Pohlédl na hodinky, nasadil si přilbu a vdechl čistý vzduch z bomby.

Šest padesát. Artur vytáhl z kapsy klíč, vsunul ho do otvoru na pomocném pultu a otočil. Rozsvítila se malá zelená žárovka, znamenající odblokování startovní komory přistávacího modulu. Artur vytáhl klíč z otvoru. Svítící žárovku přikryl cípem přikrývky, zdánlivě náhodně odhozené na pult.

Šest padesát čtyři. Vyšel z pilotní kabiny a pootevřenými dveřmi nahlédl do rozvodny. Za dveřmi stál Ambi ve skafandru. Artur se usmál. Rychle spěchal chodbou k přistávacímu modulu. Průlez byl otevřen. Vecpal se do těsného nitra, rozložil se v křesle a zapnul přístroje. Na palubní desce se rozsvítily signály. Na klávesnici vyťukal dobu startu a číslo programu letu. Startér nastavil samočinné odpálení. Teď stačilo vyčkat uzavření průlezu. Potom se otevře startovní uzávěr a přistávací modul vyletí ven.

Je šest padesát pět. Za minutu usedne Ambi na Arturovo místo. Za minutu a několik vteřin (pořád se zpožďuje o několik vteřin, zřejmě už si dlouho neseřizoval hodinky) vstoupí Hubert do pilotní kabiny a ostentativně, mlčky zaujme svoje místo v druhém křesle. Budou tak mlčky sedět dalších deset minut, Ambi a Hubert, jako sedávali Artur a Hubert, nehnutě a beze slova…

„Vylez!“

V sluchátkách Arturovy přilby to zaznělo jako výstřel.

Trhl sebou a otočil hlavu k průletu, kterým se nedávnem spustil do kabiny přistávacího modulu.

Strnul a nohy mu podklesly. V otvoru průletu spatřil ruku s namířenou pistolí.

„Vylez!“ opakoval hlas ve sluchátkách tónem, který nevzbuzoval pochyby a neposkytoval žádnou naději.

Artur se vyškrábal z kabiny a zastavil se na úzkém můstku nad průletem. Svěsil hlavu a udělal krok k namířené hlavni.

„Prohrál jsem!“ řekl tiše a prudkým skokem se ocitl před protivníkem. Vyrval mu pistoli z ruky a namířil na něj. Několik vteřin stáli proti sobě. Artur s prstem na spoušti, nerozhodný, druhý lhostejně a strnule, jako by očekával výstřel.

Šest padesát šest. Minul Artura ve vzdálenosti jednoho kroku. Artur se rychle otočil a v okamžiku, kdy protivník vyčníval z průlezu už jen napůl, střelil do širokých zad, která okamžitě zmizela v hloubi kabiny přistávacího modulu.

Artur se naklonil nad průlez. Ještě jednou stiskl spoušť. Zbraň nevystřelila, odhodil ji tedy, poklekl nad otvor a uchopil sedícího oběma rukama. Rval ho vzhůru, avšak přestože napínal svaly ze všech sil, nepohnul s ním.

„Už toho nech, Arture!“ uslyšel náhle za zády. Otočil hlavu a narovnal se.

„Ty… tady?“ vyjekl a střídavě pohlížel na postavu v přistávacím modulu a na druhou vedle sebe.

„Kdybych byl tam,“ ukázal Hubert pistolí dolů, „bylo by to už pro mě naprosto nezajímavé…“

Mluvil pomalu a klidně. Artur vstal a hleděl na konec hlavně.

„Ambi, vypni přístroje. Střelil jsi, Arture, viď? Do zad. Bez skrupulí. Nemusím mít tedy ohledy, že? Teď udělám totéž a budeme vyrovnáni. A za třináct hodin mi už nikdo nezabrání odtud odletět.“

„Budeš vrah!“

„Nezastřelím tě, nemám přece náboje!“ zasmál se hlasitě. „Zařídím to jinak. Už dokonce vím jak…“

Náhle přestal mluvit a přiskočil k průlezu. Ocelové víko se pomalu pohnulo. Od tohoto okamžiku už nikdo zvenčí nedokáže zabránit startu. Může to učinit jedině pilot uvnitř.

„Co je to?“ upustil Hubert zbraň. „Ambi, vypni přístroje! Proč jsi to neudělal, když jsem ti, to přikázal?“

Průlet se uzavřel. Raketa se pomalu sunula ke startovní výpusti.

„Neslyšel tě,“ řekl Artur přidušeně. „Nevypne. Má zablokovaný přijímač až do doby startu. Je 7.02. Za čtyři minuty startér automaticky odpálí. Musíme odejít. Představení skončilo.“

Kráčeli spolu chodbou. Usedli vedle sebe do pilotních křesel. Mlčeli jako obvykle.

V 7.06 ohlásil silný otřes zdařilý start robota Ambiho na planetu Hegar.

„Jak ses to dozvěděl?“ ozval se Artur první. „Zjistil jsi, že chybí jeden skafandr?“

„Ne. Když jsem vstoupil do pilotní kabiny, o minutu dřív než jindy, tvůj… dvojník stál u stěny vedle dveří. Letmo jsem na něj pohlédl. Přívod vzduchu z bomby byl nastaven na nulu. Zapomněl jsi, že nemusí dýchat; neřekl jsi mu, aby otevřel přívod. Udělal jsem to, co mě napadlo nejdřív. Dal jsem mu pistoli a několika slovy ho naprogramoval. Zbytek už znáš.“

„Proč jsi nepřišel sám?“

„Nedokázal bych po tobě střelit. Ambi to samozřejmě nemohl udělat také… Kromě toho jsem předvídal tvoji reakci. Bál jsem se. Byl jsi vzrušen úspěchem. Za takové situace byla velká pravděpodobnost, že uděláš to, co jsi udělal…“

Rozmlouvali uvolněně, jako o něčem vzdáleném, co se jich netýká. Byli téměř šťastni, jako kdyby je minulo něco hrozivého a smutného. Hovořili se zápalem, nechtěli rozmluvu přerušit, aby potlačili myšlenky, které se jim jako jedovatí hadi svíjely v mozcích.

„Byl jsem přesvědčen, že vystřelíš!“ řekl Artur. „Chci říct, že on… A proto jsem mu vyrval pistoli. Potom jsem vůbec nevěděl, co dělat dál! Teprve když zaujal moje místo… moje místo…“ Artur utichl a potom se rozesmál. „K čertu! Vždyť jsem mu sám přikázal zaujmout moje místo v 6.56! Jaký hlupák!“

„Kdo? Ambi?“

„Ne, samozřejmě já. Nechápu ale, proč jsi mi nezablokoval start. Měl jsi klíč, byl jsi v pilotní kabině…“

„Hned bys to zpozoroval na palubní desce. Chtěl jsem dohrát všechno do konce…“

Zmlkli. Skutečnost, na chvíli vytěsněná z vědomí, se rychle vracela a zaplnila jejich mysli.

„Proč sis nechal ten náboj,“ zeptal se Artur po chvíli, „když, jak říkáš, bys po mně nedokázal vystřelit?“

„Pro vlastní potřebu,“ houkl Hubert zlostně.

„Mám jich ještě jedenáct. Pistole leží na chodbě.“

„Ať leží.“

Dvě soukromá já se opět stala jediným my, spojeným společným nedělitelným osudem.

„Vzpomínám si, že jsem kdysi o té události četl,“ řekl inženýr po dokončení vyprávění. „Zdá se mi ale, že se jmenovali jinak.“

„Ovšem,“ usmál se muž. „Úmyslně jsem je přejmenoval.“

„Proč?“

„To je prosté. Ani já jsem nezjistil, který z nich – Nelson Grain nebo Robert Kamin – střelil robota do zad. Nemohl jsem tedy obvinit žádného z nich. Role Huberta i Artura se dají zaměnit, celý příběh si můžeme představit zrcadlově obrácený. Neexistuje žádná stopa ukazující na jednoho z nich…“

„Ostatně,“ muž si rozvážně zapaloval dýmku, „tento příběh, jak jsem uvedl na začátku, je jen jednou z možných variant toho, co se odehrálo ve vraku Atlanta. Pravdu znali jen oni…“

„…a robot!“ dodal jsem.

„Ano. Robotova paměť však neuchovává vzpomínky, jen informace a rozkazy, které nemá příkaz vymazat. Poslední program, který jsem našel v Ambiho paměti, zněl přibližně takto: „Vezmi pistoli do pravé ruky. Jdi k průlezu přistávacího modulu. Namiř dovnitř. Řekni hlasitě vylez. Když člověk nevyleze, opakuj. Pokud nevyleze ani pak, vytáhni ho a omrač. Jestliže vyleze ven, nepřipusť, aby tam znovu vlezl. Konec programu. Proveď!"

Podle této útržkové informace jsem vytvořil svoji hypotézu, avšak po důkladné úvaze jsem dospěl k závěru, že je jí zveřejnění by vrhlo stín na památku toho, kdo nestřílel.

Podezřelí by byli stejně – a přece jen jeden z nich se pokoušel zabít… Vymazal jsem tedy tento zápis z robotovy paměti a zničil tak věcný důkaz. Nikdo mi to samozřejmě nemohl dokázat. Proto o tom mohu mluvit otevřeně. Jsem přesvědčen, že jsem jednal správně.“

„Ukřivdil jste… robotovi!“ usmál se inženýr. „Nakonec byl ze zbabělosti obviněn on.“

Vzal jsem si od robota-číšníka šálek kávy a řekl jsem:

„Asi se nikdy nedočkáme zkonstruování robotů tak dokonalých, aby pociťovali strach!“

Loď se náhle otřásla. Šálek mi vypadl z ruky, inženýr sklouzl z křesla, nádobí se rozsypalo po podlaze. Robot-číšník upustil tác plný nádobí.

„To nic není,“ řekl náš společník uklidňujícím tónem, „když ještě žijeme, tak to určitě není nic hrozného. Tady je vždycky plno meteorů, ale naše loď si s nimi poradí. Tenhle musel být zvlášť velký…“

Přes toto vysvětlení mi srdce bušilo až v hrdle. Inženýr se zvedl z podlahy bledý, zuby mu cvakaly, když usedal na své místo. Robot-číšník sbíral pod naším stolkem střepy rozbitých šálků. S údivem jsem pozoroval, že se mu třesou ruce.

10

„Být v astroletu roboti, začal bych je podezřívat,“ prohlásil Kamil, když Steve dovyprávěl. „Dalo by se předpokládat, že některý z nich dostal strach a chce nás donutit k návratu. Od doby prvých výprav na Hegar jsou roboti mnohem dokonalejší. Naštěstí tu máme jen úzce specializované automaty.“

„Nechtěl jsem ti podsouvat takové podezření,“ usmál se Steve. „Šlo mi o něco jiného.“

„Vím, o co ti šlo. Najdu způsob, jak odhalit protivníka, ať je to kdokoliv.“

„I kdyby šlo o mimozemšťana?“

„I tehdy. Nakonec se musí něčím prozradit. Jestliže začal realizovat svůj plán, bude pokračovat. Už jednou se nám podařilo jeho plán zhatit, tentokrát budeme ještě pozornější. Kdyby měl nějaké nadlidské schopnosti, nedokázali bychom mu vzdorovat.“

„Buď opatrný, Kamile. Pro všechny případy ti doporučuji nechat celou posádku lékařsky a psychotechnicky vyšetřit,“ řekl Steve vážně.

„Udělám to, nemyslím však, že tím návštěvníka z vesmíru odhalím.“

„Třeba se ti podaří odhalit šílence nebo alespoň vyloučit hypotézu o jeho existenci.“

Psychotechnické vyšetření nečinilo Roastronovi IV žádné potíže. Znal dokonale principy všech psychologických testů. Mohl by v každém z nich dosáhnout výsledků, které by psychologa udivily. Avšak právě proto se Roastron IV vždy snažil dosáhnout výsledků v mezích normy.

Totéž se týkalo lékařského vyšetření. Po zaujetí místa v diagnostickém automatu poskytoval Roastron IV díky vynikajícím simulátorům tepu, bioproudů, tělesné teploty a jiných základních parametrů lékařům takové výsledky, jaké mohli očekávat od zdravého, energického astronauta. Ani vyšetření tělesných tekutin nepůsobilo Roastronovi IV žádné obtíže. Měl uvnitř těla ukryty potřebné nádržky a orgány, z nichž bylo možné odebrat všechno, co je potřebné pro lékařské analýzy.

„Jak se dalo očekávat, vyšetření nic neobjasnila,“ řekl Kamil.

Steve pokýval hlavou.

„Během několika posledních dní se nepřihodilo nic nového. Bojím se, že náš protivník promýšlí další akci. Má málo času. Za dva měsíce dojde k výměně posádky.“

„Nevyměním posádku, dokud záhadu nevyřeším,“ řekl Kamil. „Nikomu to ale neříkej. Ať si protivník myslí, že má málo času. Když bude pospíchat, snáz udělá chybu.“

Steve hleděl na hlavní navigační obrazovku.

„Nechceš seřídit kamery? Ta odchylka poněkud ztěžuje navigaci.“

„Pošlu někoho ven. Udělám to hned. Teď má službu Anna. Pošlu ji a Briana. Za hodinu bude všechno v naprostém pořádku.“

Kamil vydal telefonem příkazy. Rozhodl se, že se ve vesmíru projde také. S Annou a Brianem vstoupili do výtahu, který je odvezl na příď. Odtud se dalo vyjít na povrch lodi. Jakmile byli připraveni k výstupu, zatelefonoval Kamil do pilotní kabiny. Steve vypnul motory. Celá trojice vystoupila do tmy. Zaplanula světla v přilbách skafandrů. Magnetické přísavky držely silně a jistě, předpisy bezpečnosti práce však přikazovaly používat i tradiční zajišťovací lano. Za lidmi se proto rozvíjela tři tenká, ale pevná lanka, připevněná karabinami k pasu.

Anna a Brian se zabývali seřizováním kamer a Kamil je pozoroval. Občas pohlédl na hvězdnou kopuli nad hlavou. Cítil se trochu nesvůj. Teď pochopil, co měl na mysli Steve, když říkal, že při tak daleké cestě může představivost vyvést člověka z duševní rovnováhy. Pocítil to ještě zřetelněji po vypnutí magnetů v botách, kdy pomalu odplouval od skořápky lodi do vzdálenosti několika desítek metrů, na konec lana. Když se tam rozhlédl kolem sebe, pocítil nepřekonatelnou touhu po okamžitém návratu, přímo fyzickou potřebu přisát se, přitisknout se celým tělem ke kovovému povrchu trupu jako jediné dostupné opoře v té nekonečné prázdnotě.

Kamil zpozoroval, že dlaněmi nevědomky svírá lanko, uvázané kolem pasu, v obavě, že se uvolní a nechá ho bezbranného a bezmocného v prostoru.

Mírně zatáhl za lanko a pocítil, že se začíná zvolna blížit k astroletu. Toužebně očekával tvrdý dotyk trupu, kovový náraz magnetů na ocelový pancíř lodi. A právě tehdy ho to napadlo… Když tak visel v prostoru a celým tělem toužil po spojení s něčím spolehlivým a pevným, poprvé pomyslel na medúzovitého tvora, který shořel v ohni fotonových trysek, jako na živou bytost…

Bytost možná bez rozumu, ale živou a osamocenou, toužící nalézt v této pustině nějakou oporu, nějaký úlomek bratrské hmoty…

Kamery teleskopů byly seřízeny s potřebnou přesností. Steve to důkladně ověřil tím, že manévroval lodí nejrůznějším způsobem. Kamil zakázal vycházet ven z lodi bez svolení a zaplomboval východy, aby zabránil dalším překvapením.

Když po návratu do astroletu seděl ve své kajutě a zabýval se rozvíjením hypotézy o tom objektu z antihmoty, přišla Kristina.

Vídal ji zřídka. Kristina bývala občas v radiokabině, mnohem častěji se však potloukala v království elektronických součástek, za ocelovými pláty, oddělujícími místa operátorů od houští barevných vodičů a miniaturních subsystémů, které tvořily subtilní nervovou síť astroletu.

Kristina vstoupila do Kamilovy kajuty a ve dveřích se zastavila. Byla to sympatická mladá žena, vzhledem trochu připomínala vylekanou studentku, což při srovnání se stejně mladistvým vzezřením zástupce velitele vypadalo dost směšně. Chvíli na sebe hleděli, než jí Kamil přisunul křeslo.

„Co je nového, Kris?“ zeptal se klidným, veselým hlasem, ačkoliv vycítil, že první elektronička sem nepřišla s výhradně společenskými úmysly.

Kristina zavřela dveře a usedla.

„Chtěla jsem… Myslím, že ti to musím říct,“ začala. „Náš počítač se chová podivně.“

„Počítač? Pokazil se?“ Kamil nebyl příliš překvapen. Očekával nejrůznější věci.

„Ne, nepokazil se, funguje docela dobře, jenže… jenže funguje samostatně…“

„Jak to? Bez příkazů?“

Kristina nejistě přikývla.

„Jsi si tím opravdu jista?“

„Kontrolovala jsem jeden z hlavních operačních bloků. Musela jsem přitom odpojit všechny vstupní kanály, abych zavedla zkušební program. A právě při tom jsem zpozorovala, že on sám…“

„Co to bylo?“

„Nějaké velmi složité logické operace. Těžko to můžu převést do kódu vnějšího jazyka, nezaznamenala jsem to na pásek, nebyla jsem na něco takového připravena. Důkladně jsem, ale ještě jednou prověřila všechna periferní zařízení. Žádné z nich nebylo zapojeno.“

„Odkud tedy přicházely příkazy?“

„To jsem zjistila. Ve vstupním systému jsem nalezla ukrytý kabel, který není ve schématu… Kabel vede do jedné místnosti v sedmém úseku a mizí v otvoru vedoucím k vnějším anténám. Prověřila jsem spojení. Zdá se mi, že počítač může odebírat příkazy zvenčí ve formě rádiových signálů… Nevíš, co to může znamenat?“

Kamil neodpovídal. V mozku se mu rodila svůdná hypotéza. Počítač! Ne člověk, ale počítač, ovládnutý bytostmi z vesmíru! Tak se dá loď řídit podle libovolného programu! Po chvíli pochopil, že je to naprosto absurdní nápad… Dokázal by počítat přestavět kamery? Napadnout člověka? Nesmysl! A spavá nemoc? A události na Kappě? Ne, není to k ničemu, taková hypotéza události nevysvětluje!

Přesto je ilegální kabel fakt, který něco znamená. Ale co?

„Kdy jsi to zpozorovala, Kris? To, že počítač funguje samostatně?“

„Asi před hodinou… Když jste nastavovali kamery na trupu…“

Kamil vyskočil, vzrušen náhlým nápadem.

„Pojď se mnou,“ řekl a táhl Kristinu ke dveřím. „Nebo… ne, zůstaň raději ve své kajutě a nikomu neotvírej, dokud se nevrátím!

Běžel k malým dvířkům vedoucím do přístrojového úseku. Strčil do nich a tiše prošel několika úzkými chodbami. Na kontrolním stanovišti nikdo nebyl, v hloubi šerého výklenku u rozvodné skříně však postřehl něčí záda, zakrývající otevřený rozváděč. Tiše přistoupil blíž a stanul za Brianovými zády. Pohlédl mu přes rameno do rozváděče a strnul.

Brian měl obě ruce položeny na přívodech proudu k pojistkám. Kamil ucouvl o krok a zakašlal.

Brian se prudce obrátil a pustil kontakty. Ozvalo se krátké zasyčení a mezi holým elektrickým kabelem a dlaněmi inženýra zableskla modrá stužka výboje. Brian hleděl na Kamila naprosto klidně, jako by se nic nestalo.

„Překvapil jsi mě…,“ usmál se a zvedl ruce. „Přiznávám se, že jsem si nevzal ochranné rukavice, ale při tak vysoké frekvenci je nebezpečí zásahu nepatrné přes zdánlivě hrozivé vizuální efekty.“

Kamil nedůvěřivě přenesl pohled z Briana na varovný symbol na dvířkách rozváděče.

„Podívej!“ Brian přiblížil prst k přívodu, z kterého opět vylétla modrá jiskra.

„Nech toho, zakazuji takové pokusy. Bezpečnostní předpisy přikazují používat rukavice.“

„V pořádku. Někde tady musí být…“ Brian se rozhlédl, ale rukavice nenašel. Kamil na něj chvíli zamračeně hleděl.

„Tvoje nechuť používat ochranné pomůcky mě zajímá,“ řekl po chvíli. „Přišel jsem ale kvůli něčemu jinému. Pověz mi, co jsi dělal v okamžiku, kdy došlo k onomu zvláštnímu poškození motorů a nečekanému manévru astroletu?“

Brian hned neodpověděl. Pokynul Kamilovi rukou a vedl ho úzkým průchodem mezi přístroji.

„Vím, kam míříš. Uvažoval jsem o tom také,“ řekl a zastavil se před čtvercovým panelem, plným vypínačů a kontrolních světel. „To jsou havarijní vypínače jednotlivých sekcí hlavních motorů. K zastavení kteréhokoliv z nich stačí přepnout vypínač do nulové polohy. Za normálních podmínek může regulovat tah motorů pilot ze svého místa v pilotní kabině po vypnutí automatického řízení. Ale při poškození řídicího systému nebo při jakékoli havárii řízení lze použít tyto vypínače. Konstrukce automatiky neposkytuje jinou možnost, jak ovlivnit činnost hlavních motorů. V okamžiku havárie jsem byl tady, na kontrolním stanovišti. Na vypínače jsem se díval ze vzdálenosti několika metrů. Bylo nemožné, aby se jich kdokoli dotkl…“

„Proč by se jich měl někdo dotýkat?“ pohlédl Kamil inženýrovi pozorně do tváře. „Byla to přece náhodná závada?“

„Ta náhoda mi od začátku připadala příliš… účelná. Při hledání závady jsem našel krátké spojení, které způsobilo přepnutí motorů na osm desetin maxima. Nenašel jsem však příčinu předchozího vypnutí části motorů. Vzpomeň si, jak události šly po sobě: nejdřív utichly čtyři motory druhé sekce. To způsobilo obrat astroletu přesně o takový úhel, aby se útočící objekt ocitl v proudu fotonů. Teprve potom se zvýšil tah ostatních motorů… Protože jsem si byl jist, že nikdo nesáhl na havarijní vypínače, zkontroloval jsem všechny přístupné vývody kabelu řízení.“

Brian vedl Kamila podél průsvitné plastikové trubky, která uvnitř skrývala svazek barevných vodičů. Svazek kabelů pronikal několika dělicími stěnami a občas měnil směr.

„Tady je v trubce otvor. Obvykle ho zakrývá kulatá destička, ale ta se dá snadno odstranit.“ Brian sundal víčko a sáhl do trubky. Vybral ze svazku dva vodiče se zelenou izolací. Přitáhl je k otvoru a trošku ohnul.

V izolaci se rozevřely dvě příčné praskliny a odkryly lesklé červené žíly měděných kabelů.

„Krátké spojení těchto vodičů vyvolá přerušení kontaktů relé ve druhé sekci. Stačilo nožem naříznout izolaci a na několik vteřin přiložit vodiče k sobě, aby se motory zastavily. A potom…“

Brian otevřel malou rozvodnou skříňku a ukázal Kamilovi řadu svorek na koncovkách vodičů.

„Potom trošku povolit tuhle matku, aby se konec vodiče uvolnil a dotkl kovové přepážky. Právě to bylo příčinou náhlého skoku v činnosti motorů.“

„Ty tedy tvrdíš, že někdo ten manévr uskutečnil úmyslně tím, že spojil příslušné kabely?“

„Pokládám to za velmi pravděpodobné.“

„A kdo to mohl podle tvého názoru udělat?“

„Asi jen… já!“ usmál se Brian. „Nikdo jiný se tak dobře v řídicím systému nevyzná. Já jsem to ale nemohl udělat nejméně ze dvou důvodů. Za prvé se nemusím uchylovat k takovému způsobu, protože mám po ruce havarijní vypínače. Za druhé bez znalosti vzájemné polohy, rychlosti a zrychlení astroletu i stíhajícího objektu, bez potřebných výpočtů, možných jen na počítači, bych nedokázal určit vhodný okamžik k provedení manévru, dobu jeho trvání a další údaje nezbytné k dosažení tak znamenitého výsledku.“

Kamil důkladně prohlížel všechna zákoutí kolem místa, kde stáli.

„Kam vede tenhle průchod?“ zeptal se a ukázal na malá zavřená dvířka ve stěně.

„Do strojovny. To je nouzový průchod, většinou neužívaný.“

Při návratu Kamil celou cestu mlčel a v duchu ještě jednou přebíral nová fakta, která nevyvratitelně potvrzovala jeho domněnku, avšak neodpovídala na otázku: kdo?

Byl jsem si už téměř jist, že je to Brian. Teď začínám pochybovat. Jistě, mohl to udělat. Ale proč by zanechával stopy v podobě naříznutého kabelu, když mohl téhož docílit prostým přepnutím na rozvodné desce?

Okamžik. A co když tím naříznutím chtěl prokázat, že to udělal někdo jiný? Co když má odvrátit podezření od Briana? Snad proto mi tak kvapně vysvětloval, jak to mohl někdo udělat bez jeho účasti a bez jeho znalostí.

Brianovo pracoviště není přímo spojeno s počítačem. Jestliže ale existuje kabel spojující vnější anténu se vstupem do počítače, který objevila Kristina, kdo zaručí, že neexistují další, dosud neobjevená spojení?

Počítač disponoval všemi údaji o letu neznámého objektu. Několik informací by stačilo k získání přesných pokynů k provedení manévru.

Přesto však nikoli Brian, ale Petr byl nejvíc znepokojen při objevení hosta z vesmíru. Při návratu z pilotní kabiny do strojovny mohl snadno a nepozorovaně projít havarijním průchodem ke svazku kabelů, obyčejným nožem způsobit krátké spojení vodičů a uvolnit matku ve vedlejší skříňce (Petr pořád nosí po kapsách kombinézy nejrůznější nástroje, klíče i šroubováky). Mohu ale předpokládat, že se tak dobře vyzná v automatice?

Nemohl to kromě nich dvou udělat ještě někdo jiný? V té vzrušující atmosféře nikdo nepozoroval ostatní, všichni sledovali průběh událostí za lodí.

V dosahu mého zraku byl tehdy celou dobu jen Steve. Toho mohu s jistotou škrtnout ze seznamu. I to je dobré.

A přece mi stále vrtá v hlavě příhoda s frigenitem. A ta podivná Brianova hra s elektrickými výboji…

11

Několik dalších dní, následujících po Kristinině podivném objevu u počítače, zapsal Kamil do palubního deníku několika větami: Cesta probíhala bez závad, astrolet zvyšoval rychlost tentokrát již správným směrem – a nejevil sklon ke svévolným manévrům.

Kamil si sám pro sebe shrnul všechny nevysvětlitelné nebo podezřelé události, k nimž došlo od přistání na planetě Kappa. Tedy za prvé: spavá nemoc, která vyřadila – kdoví, zda ne navždy – pět osob, z toho tři astronauty z pilotující posádky. Zatím to nebylo tragické – v případě potřeby je mohli nahradit jiní. Kdyby se však spavá nemoc epidemicky rozšířila na celou posádku, znamenalo by to zkázu výpravy.

Souvisí opravdu spavá nemoc s ostatními událostmi? uvažoval Kamil. Zamítnutí tohoto vztahu by mu umožnilo snadněji formulovat některé hypotézy. Kdyby mohl předpokládat, že spavá nemoc vznikla zcela nezávisle, mohl by všechno ostatní vysvětlit jednáním obyčejného člověka, třebaže motiv jeho jednání by zůstal i nadále největší a nejdůležitější záhadou.

Narušení navigační soustavy – to je zřejmě důkaz snahy odvést výpravu do jiné oblasti Galaxie. Z hlediska člověka je to naprosto nesmyslné…

Zničení objektu z antihmoty, který astrolet nesporně ohrožoval – podivnou „náhodou“ – mohlo nasvědčovat skutečnosti, že loď je pod kontrolou někoho, kdo zná vesmír a jeho překvapení mnohem lépe než lidé. Nakonec je tu neznámé, zdánlivě bezúčelné propojení počítače s vnějšími anténami. Počítač samozřejmě přijímá a analyzuje signály přicházející z vesmíru. Ty však zaznamenává. Jenže kabel, objevený Kristinou, se vyhýbal všem kontrolním a registračním blokům, a dokonce umožňoval ovlivňovat výsledky počítače! Kamil Kristině nařídil, aby kabel na nepřístupném místě přerušila a pokusila se zjistit, zda se někdo bude snažit závadu odstranit.

Co ještě mohou v nejbližší době čekat? Co nového vymýšlí ten, jehož cíle Kamil ani nedokáže odhadnout? Kamil byl v duchu přesvědčen, že všechno, co se snad má na lodi ještě přihodit, odehraje se v nejbližších týdnech. Toto přesvědčení opíral o logický předpoklad: jestliže „někdo“ z posádky začal uskutečňovat diverzní plány, musí si pospíšit. Při výměně posádky bude nucen ulehnout do hibernátoru. Jakmile se tam ocitne, bude odkázán na rozhodnutí velitele a může spát třeba až do konce cesty. Přitom si musí být vědom, že patří mezi podezřelé.

Všechno do sebe logicky zapadá za předpokladu, že se jedná o člověka, pomyslel si Kamil, když zavíral zápisník. Vyslechl kdysi tolik úvah o možnosti setkání s cizími inteligentními bytostmi, že domněnku o jejich výskytu v astroletu nebral v úvahu. Přešel do čítárny s malou knihovnou, v níž byly především zábavné knihy. Vytáhl z poličky několik svazků, avšak nic ho nezaujalo. Pociťoval stálý neklid, který mu nedovoloval myslet na bezvýznamné věci.

Když usedl do pohodlného křesla v koutě čítárny, zpozoroval tenkou knížku s barevnou obálkou, kterou tam někdo zanechal. Byla to jakási rádobysenzační detektivka z oblíbené edice. Kresba na obálce znázorňovala rozložitého chlapíka, který právě dostal jednu do zubů od jiného ve skafandru. Vše se odehrávalo na pozadí mapy měsíčního povrchu.

Kamil si přečetl název a ironicky se usmál. Nějaký laciný škvár, pomyslel si, zajímalo by mě, kde se to tu vzalo. A ještě víc jeho čtenář.

Chtěl knihu odložit, pohled mu však padl na úryvek textu, přetištěný na obalu. Přečetl několik vět, potom obrátil list, usadil se v křesle pohodlněji a začal číst první kapitolu. Aniž to zpozoroval, byl vtažen do živého, i když dost nepravděpodobného děje…

[1]

Vlastně se dosud dozvěděl jen to, že se má okamžitě služebně vypravit na Měsíc. Cesta jako cesta. Jan už na Měsíci byl, dokonce i dál, ale vždy znal předem účel cesty. Vyřizování formalit trvalo obvykle přes týden a potom se ještě muselo dlouho čekat na místo v raketě.

Tentokrát se Jan bez jakýchkoli formalit během několika hodin ocitl na palubě kosmické lodě. V kapse měl obyčejný služební mimozemský pas a přidělenku do jedné výzkumné stanice jejich ústavu. Přesto si uvědomoval, že jeho výjezd musí mít mimořádnou příčinu.

Měl dost času, pokoušel se tedy představit si cíl této neplánované cesty. Co se mohlo na měsíční stanici přihodit? Objevila se tam snad nějaká neobvyklá forma mimozemského života, nějaká bytost z vesmíru, k jejímuž výzkumu bylo třeba povolat významného odborníka-biofyzika ze Země? Tato domněnka zněla pravděpodobně: o takové události by se hlasitě nemluvilo, dokud by celou záležitost neprozkoumali odbornici. Proto ty tajnosti a skoupé informace o účelu cesty. Hypotéza měla jeden slabý bod: Jan si uvědomoval, že je sice biofyzik, nikoliv však tak významný…

Nakonec nechal jalového vymýšlení a rozhodl se počkat na vysvětlení. Když rozhlas informoval cestující, že k cíli cesty zbývají necelé tři hodiny, vydal se do bufetu. Pociťoval v žaludku nepříjemné kručení a s večeří na měsíčním kosmodromu raději nepočítal. Ještě před odletem se dozvěděl, že bude okamžitě pokračovat do cílové stanice, nechtěl tedy riskovat. Hrozně nerad totiž chodil spát hladový.

V bufetu byl nával, ukázalo se však, že tu všichni nejsou kvůli jídlu. I když nevěnoval pozornost cizím rozhovorům, brzy se dozvěděl zprávu, kterou cestující živě komentovali: včera uneslo několik cestujících loď pravidelné měsíční linky. Podle posledních informací, pocházejících údajně z Koordinační letové centrály, přistála loď v blíže neurčené oblasti Měsíce, načež ji únosci opustili i s jedním cestujícím jako rukojmím. Loď po několika hodinách opět odstartovala a šťastně dorazila na kosmodrom, o osudu uneseného cestujícího však dosud nebylo žádných zpráv.

Jan se zájmem naslouchal. Únos cestovní rakety sice nebyl první, bylo jich už několik a některé se dokonce zdařily, únosci se však vždy dříve či později sami vzdali. Byli to převážně lidé s žalostně nízkou inteligenci, kteří si plně neuvědomovali podmínky panující na Měsíci. Jeden se například – prý se to skutečně stalo – pokoušel vyskočit padákem z rakety, manévrující nad měsíčním povrchem… Avšak v tom, co slyšel Jan nyní, postřehl známky promyšlené, dobře zorganizované akce.

Než raketa přistála, věděl už toho o průběhu únosu hodně. Únosci byli čtyři a byli smluveni s dalším, který je očekával na určeném místě. Jednali víc lstí než násilím, pouze posádku rakety zneškodnili omámením. Musel být mezi nimi dobrý raketový pilot, protože bez jakékoli pomoci bezchybně přistáli. Po opuštění rakety i s rukojmím se ukázalo, že s sebou odnesli všechny havarijní skafandry a tím znemožnili pronásledování.

Piloti, omámení narkotiky, byli schopni navázat spojení s kosmodromem teprve po několika hodinách. Okamžitě vyslané průzkumné rakety však nenalezly v blízkostí místa přistání žádné podezřelé vozidlo. Jedna hlídka sice našla stopy vyznačené v prachu, avšak už ve vzdálenosti několika kilometrů od místa nuceného přistání končily na trase užívané četnými automatickými pojízdnými stanicemi a měsíčními vozidly; navíc vlastnosti měsíční půdy tu nebyly příznivé pro zachováni výrazných stop.

Ostatní podrobnosti se Jan dozvěděl těsně před přistáním z oficiálního hlášení měsíční rozhlasové stanice. Hlášení ubezpečovalo, že pátrání pokračuje, zatím však bezvýsledně.

Po pasové kontrole poslali Jana k dispečerovi kosmodromu, kde se dozvěděl, že vzhledem k výjimečné situaci nebude moci během nejbližšího dne odjet na určené místo, protože všechna měsíční vozidla byla předána pátrací službě. Jana ubytovali v komůrce, nazývané honosně apartmá, a doporučili mu, aby trpělivě čekal na další příkazy. Protože neměl nic lepšího na práci, usedl v přiděleném pokojíku a začal si prohlížet časopisy, které si přivezl ze Země.

Za několik minut se ozvalo zaklepání na dveře a do místnosti vstoupil dispečer.

„Promiňte, jestli ruším,“ řekl velice srdečně. „Právě mi skončila služba. Nemáte ponětí, co se tady od včerejška dělo. Měl jsem tolik práce, že jsem ani neměl čas zabývat se podrobnostmi té aféry. Myslím, že můžete… trošku odhalit služební tajemství… Samozřejmě žertuji… Snad prostě víte něco zajímavého, co můžete prozradit. My tady totiž toho víme jen málo..“

„Proč já?“ podivil se upřímně Jan. „Jestliže toho víte málo, jak jste sám řekl, tak já vím ještě míň, protože jsem právě přiletěl a sedím tu úplně zbytečně, ačkoliv jsem se měl neprodleně hlásit na stanici B-15.“

Dispečer se podivně usmíval, chvíli mlčel, nakonec však jeho zvědavost zřejmě převládla.

„Ještě jednou se omlouvám… Vím, že o tom nesmíte s nikým mluvit… Ale major dvakrát telefonoval a ptal se po vás, a tak jsem si domyslil, že jste přijel v souvislosti s tím únosem.“

„Jaký major?“

„Major Netz ze zdejší služebny Kosmopolu. Právě před několika minutami volal podruhé a říkal, že sem letí a že vás odtud v žádném případě nesmíme pustit.“

„To je asi omyl! Jsem biofyzik a nemám s tím nic společného!“

„Nu, vidím, že se od vás nic nedozvím… Vy jste ale ve službě horlivý!“ usmál se dispečer a zamířil k východu. „V každém případě jsem vám předal majorův příkaz. Prosím vás, abyste se nevzdaloval z pokoje. Jakmile přiletí, pošlu ho za vámi. Dobrou noc!“

Teprve teď si začal Jan spojovat jednotlivé, dosud nejasné události do logického celku. Pokud ho dispečer skutečně nepovažuje za někoho jiného, potom vděčí za svůj náhlý přílet na Měsíc vyšetřovacím orgánům, které ho zřejmě k něčemu potřebují, a to patrně v souvislosti s včerejším únosem.

Kosmopol smí povolat ke spolupráci civilní odborníky z různých oborů – to je všeobecně známo. Jan si ale nemyslel, že se to dá dělat takovým způsobem. Dodatečně pochopil všechno, co se týkalo jeho cesty; zřejmě se jednalo o zachování nejpřísnějšího tajemství, pokud jde o jeho účast na akci. Nikterak však nedokázal nalézt odpověď na otázku, k čemu proboha potřebují biofyzika? Možná ani nepotřebují biofyzika, ale prostě jeho, právě jeho, konkrétního Jana L.?

Z dřímoty ho vytrhlo hlasité zaklepání. Rychle vstal z křesla a pronesl: „Dále!“ Do místnosti vstoupil menší energický muž v civilu. Mlčky se Janovi legitimoval, potom položil na stolek plastikovou aktovku a usedl na okraj gauče.

„Sedněte si, potrvá to déle,“ řekl a maličko se usmál. „Omlouvám se jménem Kosmopolu za celou tu maškarádu i za ten náhlý únos vaší osoby. Doufám, že nám naše jednání brzy odpustíte. Záležitost je mnohem vážnější, než si můžete na základě oficiálních hlášení představit. Nemohu vám zatím vysvětlit, proč jsme sem povolali právě vás. Nezasvětím vás ani do pozadí událostí. Mohu vám prozradit jen to, co je nezbytné ke splnění úkolu, který jsme vám v našem plánu určili.

Určitě jste už něco slyšel o událostech posledního dne. Tady na Měsíci nebyly tajemstvím téměř od samého začátku, snažili jsme se ale, aby se na Zemi o nich dozvěděli co nejpozději. Abychom příliš nevzrušovali veřejné mínění, dokud nezvládneme situaci… Existovaly ještě další důvody pro zachování tajemství, ale o nich nemohu mluvit. Mnohé věci si domyslíte sám při plnění úkolu.

Jaká bude jeho náplň, to se dozvíte za chvíli. V aktovce máte podrobné instrukce. Musíte se s nimi během nejbližších dvaceti hodin seznámit a potom mi je vrátit. Nesmíte je nikomu ukázat. Nejlepší bude, když je celou dobu vůbec nedáte z ruky. Prosím, abyste se v pokoji pečlivě zamykal. Odpočiňte si a připravte se na další, nejméně několikadenní cestu po Měsíci. A ještě několik vysvětlivek…“

Major vytáhl z aktovky mapu části povrchu Měsíce, pokreslenou červenými čarami a šipkami.

„Od zítřka budete vystupovat jako údržbář automatických přístrojů na automatických měsíčních stanicích, které jsou dočasně bez personálu. Jak jistě víte, krouží po Měsíci několik desítek takových inženýrů-údržbářů, kteří pravidelně kontrolují a opravují poškozená zařízení. Mají určené trasy, po nichž se pohybují ve speciálních vozidlech vybavených potřebnými nástroji a náhradními díly. Netrapte si hlavu tím, že nemáte ponětí o automatice a elektronice. Nečekáme od vás v tomto směru žádné zázraky. Jako každý údržbář ostatně dostanete dva specializované automaty. Jsou to antropomorfní roboti, z nichž jeden plní povinnosti řidiče vozidla a oba dokáží samostatně ověřit funkci obvyklých zařízení a opravit nejčastější závady. Technická stránka vás tedy nemusí zajímat. Musíte jen pomalu beze spěchu a systematicky objet podle harmonogramu všechny stanice, které jsem označil na mapě. Roboti znají svoje povinnosti a trasy, po kterých se budete pohybovat.“

„To je všechno?“ zeptal se Jan, který stále naprosto nechápal, oč se jedná.

„Víc nemohu prozradit, protože… víc nevím,“ usmál se major záhadně. „Jedná se o pokus. Může skončit po návštěvě několika stanic, myslím si však, že neskončí. Zdůrazňuji, že se jedná o neobydlené stanice, i když některé z nich jsou upraveny pro trvalý pobyt lidí. Vaším úkolem je ověřit, zda jsou skutečně neobydlené. Jsou tam zásoby vzduchu, vody, potravin… Už rozumíte?“

„Ano, už jsem se domyslel. Co mám ale udělat, Jestliže se ukáže, že na jedné stanici sídlí hledaní únosci se svým rukojmím?“

Major hned neodpovídal. Chvíli mlčky hleděl na Jana, jako by v duchu hledal vhodnou formulaci.

„Obávám se, že v takovém případě nepostačíte podniknout nic. Nebudu tajit, že úkol je do určité míry riskantní, existují však důvody k přesvědčení, že riziko není tak veliké, jak může připadat někomu zcela nezasvěcenému… Odpusťte, že se vyjadřuji tak nejasně, bohužel to neumím vysvětlit líp. Důvěřujte nám. Neposíláme vás do záhuby, to nesmíme dělat ani v tak mezních situacích, jako je tato… Ještě musím zdůraznit, že k úspěchu našeho plánu i vaší činnosti přispěje, budete-li vědět co nejméně.“

„Hm…“ zamyslel se Jan. „Mohu se… případně… neúčastnit tohoto… pokusu?“

„Samozřejmě, máte na to právo! Velice vás ale prosím, abyste to nedělal. Existuji důvody, podle nichž jste pro úkol nejvhodnějším kandidátem.“

„Co mám tedy dělat, když mě únosci v jedné stanici zadrží?“

„Nic. Nechte se bez odporu zadržet.“

„Mám předstírat, že jsem údržbář?“

„Pokud se vám to podaří. To není důležité. Osobně si myslím, že vás rychle odhalí. Spoléháme na vaši inteligenci. Prohlédli jsme vaše materiály a víme o několika situacích, v nichž jste prokázal některé cenné vlastnosti. Jestliže vás únosci zadrží, můžete dělat a říkat, cokoli budete chtít, jen se zbytečně nevystavujte nebezpečí. Můžete i prozradit, že vás pro tuto akci vybral Kosmopol, a dokonce se dát naoko naverbovat protivníkem, nastane-li taková možnost.“

Jan s údivem hleděl na majora, který však tato slova pronášel naprosto vážně.

„Pokud dobře rozumím, tak… ničemu nerozumím!“ řekl Jan a teprve za chvíli si uvědomil, že mimoděk parafrázoval výrok připisovaný Sokratovi. „Spočívá snad moje poslání v tom, že se nechám uvěznit?“

„Řekl jsem, že se mnoha věcí domyslíte sám – a vida! Jednu jste pochopil hned na začátku!“ rozesmál se major. „O to právě jde. Musíte proniknout do stanice.“

„Něco jako živé torpédo,“ zabručel Jan.

„Co jste říkal?“

„Nic, to já jen tak pro sebe… Ještě několik otázek. Víte, oč vlastně únoscům jde? Proč unesli právě toho člověka? Je to někdo významný? Víte vůbec, oč se v tomto případě jedná?“

„Samozřejmě že víme…“ Majorova tvář zvážněla, dokonce se zachmuřila. „Nepovím vám to, mohu vás však ujistit, že se jedná o nejvyšší zájem. A ten unesený… V určitém smyslu je to někdo velmi významný, i když ho téměř nikdo nezná. Trasa, kterou jsme vám určili, nezahrnuje všechny stanice v této oblasti. Budou-li odposlouchávat vaše rádiová hlášení na základnu, nebudou si do posledního okamžiku jisti, zda vynecháte stanici, v níž se skrývají. Osobně jsem přesvědčen, že sedí v jedné z pěti nebo šesti stanic, které jsou vybaveny nejlépe. Vyznačil jsem je na mapě a prosím, abyste je v žádném případě nevynechal.“

„Proč je tedy neobklíčíte a nezajmete?“

„Uvědomte si, že mají s sebou toho Binxe. Zatím do něj vkládají velké naděje, ale může jim na něm přestat záležet a mohou ho použít jako živého štítu. Teď jim záleží na klidu a dobrém úkrytu. Nesmíme připustit, aby toho klidu dosáhli.“

„Zpočátku jsem se domníval, že jde o útěk obyčejných zločinců…“

„V první chvíli jsme uvažovali podobně. Měsíc je ale pramálo vhodné místo pro úkryt zločinců. Na Zemi by se nepochybně cítili mnohem bezpečněji. Když jsme to uvážili, ověřili jsme si nejdřív, kdo je to Harry Binx. Ukázalo se, že je klíčem k celé záhadě, i když se nám to zatím nepodařilo dokázat. Únosci, kteří už dřív zjistili jeho totožnost s člověkem jiného jména, se velice snažili, aby to neobjevil někdo jiný. Snad jsou přesvědčeni, že to nevíme ani my, a o toto přesvědčení opírají pocit relativního bezpečí. Chci tím říct, že si uvědomují svoje provinění jako únosci a nepředpokládají, že přikládáme této záležitosti takovou váhu, jakou si zasluhuje. Víc vám bohužel nemůžu říct, protože by to mohlo narušit průběh naší akce.“

Major rozpřáhl ruce a omluvně se usmál, potom zavázal tkanice plastické aktovky a podal ji Janovi.

„V pořádku. Vy jste mě do toho dostal, vy mě z toho budete muset vytáhnout,“ řekl Jan a snažil se, aby to vyznělo žertovně a bezstarostně.

Jakmile se však major ocitl za dveřmi, pocítil Jan v zádech jednoznačné zamrazení…

[2]

Měsíční vozidlo se pohybovalo po zpevněné cestě dosti rychle. Jan, usazený na zadním sedadle, hleděl kupředu mezi širokými rameny dvou robotů na kousek měsíčního panorámatu. Tuto krajinu neznal, přikázal proto jednomu robotu, aby mu hlásil názvy míjených objektů a viditelných větších kráterů. Robot u řízení je dobře znal, zřejmě trasu už několikrát absolvoval. Druhý robot seděl nehnutě vedle řidiče, jen občas úspornými mechanickými pohyby něco reguloval na palubní desce.

Jan, který poslední desítky hodin strávil putováním od stanice ke stanici, využíval každý rovnější úsek cesty ke zdřímnutí, zatímco se vůz s mírným kolébáním na měkkých tlumičích sunul vpřed.

Vzbudil ho lehký dotyk na rameni. Otevřel oči a spatřil robota, který se nad ním skláněl.

„Promiňte, pane inženýre. Jsme před stanicí Artemis,“ řekl robot a otevřel dveře vozu.

Jan zkontroloval zásobu vzduchu, přitáhl si opasek měsíčního obleku a tázavě pohlédl na robota.

„Je to jedna z nejkrásněji položených měsíčních základen,“ řekl robot hlasem turistického průvodce. „Založena koncem minulého století, několikrát modernizována, sloužila jako ústřední základna mnoha selenografickým výpravám, které zkoumaly tuto oblast Luny. Nyní je už dva roky neobydlená…“

„Dobrá, dobrá…,“ přerušil ho Jan a vystoupil z vozu.

S potěšením narovnal nohy a přešel několik desítek metrů směrem ke stanici. Když došel k nevelkému balvanu, usedl, aby si prohlédl vychvalovaný zázrak.

Stanice Artemis byla opravdu malebná. Ležela na úpatí malého pahorku a splývala s kamenitou krajinou. Z větší části byla ukryta v široké šikmé rozsedlině, protínající svah. Ke vchodu do stanice vedla úzká, strmá cesta, která dvěma zákruty překonávala výšku několika desítek metrů.

Jan se na stanici pozorně zahleděl a pokusil se z dálky postřehnout nějaké známky lidské přítomnosti – světlo v průzračné pozorovací kopuli, pohyb u vchodu… Nic však nespatřil, třebaže napínal zrak a několikrát si přetřel jelenicí průzor. Po několika minutách se vrátil k vozu, nasedl a dal příkaz k jízdě. Až v kabině zpozoroval, že má rozepnutou jednu z vnějších kapes skafandru. Před zapnutím ji automaticky zkontroloval. Chyběla kůže na otírání průzoru v přilbě, protože však vůz už míjel místo, kde ji Jan ztratil, mávl nad maličkostí rukou.

Přijížděli k vstupní bráně. V modrošedém prachu se zachovaly desítky stop různých vozidel, která navštívila stanici od jejího vzniku. Všechny stopy byly naprosto zřetelné, jako by vznikly nedávno. Jen na místech, kde se protínaly, bylo možné určit jejich posloupnost. Vůz se zastavil před ocelovou branou. Jeden robot přistoupil k zámku a přesunul páčku. Na bráně se rozsvítilo zelené světélko, pak se brána rozevřela a vpustila vůz dovnitř.

Ve vstupní komoře vzplanulo světlo. Jan chvíli hleděl na ukazatele malého panelu. Tlak i složení vzduchu uvnitř stanice se neodchylovaly od normálu. Ukazatel zásoby kapalného vzduchu nedosahoval sice maxima, to však ještě neznamenalo přítomnost lidí.

Roboti obratně vykládali bedny s měsíčními přístroji. Jan přistoupil k velkým dveřím, které vedly do nitra stanice. Komoru už zaplnil vzduch, uvolnil tedy uzávěr zámku.

Kráčel chodbičkou k obytné části. Roboti mezitím zamířili do strojovny, která byla o patro níž, už pod povrchem. Jan zhruba znal rozmístění místností ve stanici Artemis. Byla to jedna z těch, které major Netz označil na mapě červeným kroužkem. Jan s sebou mapu samozřejmě neměl, neměl ani plán stanice, ale vtiskl si je do paměti během prvního dne pobytu na Měsíci.

Jan vyhledal nejbližší obývací pokoj, vstoupil dovnitř a s úlevou sňal skafandr.

Musím prohlédnout všechny kouty, pomyslel si a zívl. Měkký gauč však lákal příliš silně. Natáhl se na něj s rukama pod hlavou a – „jen na chvilku“ – zavřel oči.

Když je otevřel, spatřil před sebou na židli muže s podlouhlou, úzkou tváří a kulatýma, velice černýma očima.

Tuto tvář, třebaže změněnou uplynulým časem, Jan znal. Téměř okamžitě si ji spojil se jménem a příjmením.

„Vítám tě na stanici Artemis,“ řekl muž a Jan postřehl, že jeho dlaň spočívající v klíně svírá malou pistoli.

„Dobrý den,“ řekl Jan klidně. „Oč běží?“

„Že bys to opravdu nevěděl?“

„Co?“

„Dobrá, dobrá… Stačí, když to vím já. Vypadni odtud. Tahle místnost má vadný zámek, musíš se přesunout jinam.“

„Nerozčiluj se, Carlosi…,“ ucedil Jan a prohlížel si protivníka.

Hlaveň pistole se zachvěla. Návštěvník vstal ze židle a zblízka mu pohlédl do tváře.

„Odkud mě znáš tak dobře, že mě nazýváš jménem, které už léta neužívám?“

„Vždycky jsi byl krátkozraký, Carlosi. A nechtěl jsi nosit brýle. Ale teď už musíš, už nejsme hloupí studenti, ale vážní lidé, kteří se zabývají vážnými věcmi!“

Muž nazvaný Carlosem stále zkoumal Janovu tvář.

„Tak si konečně vzpomeň, první rok studií, Kosmický institut!“

„Jan?“ zašeptal Carlos tiše.

„Ano, jsem to já. Hodně dlouho jsem tě neviděl. Děkuji ti za tuto milou a nečekanou návštěvu. Jenom… můžeš sklonit trošku níž hlaveň toho, co máš v ruce…“

Carlos na něho pozorně pohlédl.

„Hned, hned, příteli,“ pronesl zvolna. „Tak se mi zdá, že jsme spolu studovali biofyziku?“

„Ovšem, ale jen jeden rok. Potom jsi mi zmizel z očí. Určitě máš ještě někde pár knih, které jsem ti půjčil.“

„Nic si tady na mě nevymýšlej, holoubku,“ zabručel Carlos chladně a podrážděně. „Odkdy jezdí biofyzikové po Měsíci jako údržbáři výzkumných stanic? Okamžitě pověz, kdo tě sem poslal a co tu děláš. Promluvíme si otevřeně…“

„Výborně, ty začínáš!“ usmál se Jan.

„Jsi nějaký drzý,“ zavrtěl Carlos hlavou, Jan si však povšiml, že se jeho bývalý kolega dal zatáhnout do hovoru, jehož tón trošku připomínal bezstarostné povídání před lety.

Ano, byl to nepochybně stejný Carlos Pedro Aldez, stále se všemi v rozepři, ambiciózní smolař, podezřívavý a nedůvěřivý, po celé fakultě proslulý anarchista, přesvědčený o své zneuznané genialitě, bezohledný ve snaze po nezávislosti a převaze nad kolegy – což se mu ostatně vůbec nedařilo.

Pouze Jan se s ním uměl někdy shodnout. Že by Kosmopol dokázal vyhrabat tak prastaré záležitosti z dob studií? V kladném případě opravdu musel vědět všechno. To by vysvětlovalo, proč padla volba na Jana, ale… je-li Carlos tím, kdo unesl měsíční loď, pomohou staré známosti?

„Jsi drzý a mýlíš se, pokud si myslíš, že se s tebou budu mazlit kvůli nějakým starým stykům. Ale protože jsem s tebou nikdy neměl vážnější spory, budu hrát otevřenou hru. Ano, to my jsme unesli tu loď.“

„Provedli jste něco na Zemi?“

„Říká se to? To je dobře. Kosmopol se ale rychle přesvědčí, že máme čistý rejstřík. Pochopitelně kromě tohoto únosu, ale to je maličkost, preludium…“

„Proč jste to udělali? Kdy chcete propustit Binxe?“

„Jsi nějaký zvědavý, Jane. Starému Binxovi se u nás daří výtečně. Poslali tě po nás slídit?“

Jan chvíli váhal.

„No…,“ řekl konečně, „když už máme spolu hovořit upřímně, tak ano. Slídit jsem po vás nemusel, protože Kosmopol měl téměř jistotu, že jste právě tady. Ostatně to nemá význam, protože máte rukojmí a nemůžou tedy proti vám nic podniknout. Bojí se o Binxe. Je to starý člověk, zdraví má pomálu… Krátce řečeno, vyslali mě, abych vás přesvědčil, že ho máte propustit. Souhlasil jsem s tím, že tu zůstanu místo něj jako rukojmí tak dlouho, jak budete pokládat za potřebné. I když vlastně nechápu, a co vám jde…“

Aldez se zachechtal, návrh na výměnu ho zřejmě pobavil.

„To je nápad!“ smál se hlasitě a upřímně. Pak usedl na okraj gauče. „Pustit Binxe! Buď jsou tak naivní a myslí si, že nevím, koho u sebe mám, nebo… možná to sami nevědí? …Nu, ať táhnou k čertu! To je nápad! Vrátit jim Binxe!“

Náhle zvážněl, nad něčím se zamyslel a přeměřil Jana pohledem. „Měl bych tě také poslat ke všem čertům,“ řekl. „Ale neudělám to. Druhý rukojmí se mi bude hodit. Binxe nevrátím, jako se nevrací vyhrávající los. Jdeme!“

Zabořil hlaveň Janovi pod levou lopatku. Ten pochopil, že žerty skončily a že se musí nechat trpělivě uvěznit. Aldez vedl Jana točitými schody dolů ke skladům. Otevřel jedny těžké dveře a strčil vězně do malé tmavé místnosti.

Když rozsvítil, zpozoroval Jan v koutě na několika vrstvách molitanu spícího člověka, schouleného pod pokrývkou. Vedle na podlaze stály konzervy, nádoba s vodou a elektrický čajník.

„Zůstaneš tady, Linku, dokud ti nepřipravíme vhodnější ubytování. Povykládej sis tím starouškem. Třeba ho dokážeš přesvědčit, aby byl rozumnější, Vysvětli mu, že odtud nemůže uprchnout.“

Aldez vyhlédl na chodbu a zvolal: „Jsi tam, Herone?“

Zadupaly něčí kroky a Jana napadlo, že tak dupat na Měsíci by dokázal snad jen slon.

„Jsem tu, Pedro!“ pronesl hluboký chraptivý bas. „Právě jsem přikázal těm dvěma robotům, aby odešli do hlavního skladu a vypnuli se. Nemám rád, když se mi po stanici potloukají automaty.“

„Dobře jsi udělal. Proč ale k čertu taháš to olovo? Sundej ho už konečně, nemůžu se dívat, jak se mučíš. Připrav pokoj pro nového hosta, třeba šestku, nezapomeň ale dobře zavřít ty druhé dveře do skladu.“

Aldez opět pohlédl na Jana, který stál nerozhodně uprostřed místnosti.

„Ubohý Heron!“ řekl Aldez posměšně. „Zvykl si na svých sto padesát pozemských kil a teď mu pořád něco chybí, vyrobil si aspoň olověné podrážky, opasek a ještě něco takového. Chudák, je poprvé na Měsíci a má pořád potíže se sníženou váhou.“

Zabouchl dveře, otočil zvenčí klíčem a za stálého volání na Herona se vzdálil.

Zdá se mi, že jsem splnil svůj úkol, pomyslel si Jan a usedl vedle ležícího Binxe. Ten se zřejmě probudil už předem, nyní nadzvedl okraj pokrývky a pohlédl na Jana.

Byl starý, dokonce velmi starý. Měl kostnatou tvář, temnou kůži, unavené oteklé oči a dosti husté, úplně bílé vlasy. Chvíli si Jana nedůvěřivě prohlížel.

„Kdo jsi?“ řekl náhle útočně. „Co chceš? Nic ti nepovím, rozumíš? Nic!“

„Dobrý den, pane Binxi,“ řekl Jan mírně, a když se nedočkal odpovědi, pokračoval: „Přišel jsem vám pomoct. Poslal mě Kosmopol…“

„Starý trik!“ přerušil ho Binx netrpělivě.

„Poslouchejte, Binxi,“ řekl Jan ostřeji. „Nevím, co skrýváte, rozhodně ale od vás nic nechci. Aldez vás nepotřebuje jen jako rukojmího. Vím také, že ve skutečnosti nejste tím, za koho se vydáváte. Můžete mi říct, kdo opravdu jste?“

Stařík na něho bystře pohlédl.

„Jak to? Jestli jste z té bandy, nemusíte se mě na nic ptát!“

Jan postřehl, že Binx přešel v hovoru z tykání na vykání, a pomyslel si, že stařík začíná uvažovat o pravdivosti jeho slov.

„Že by se Kosmopol tak zajímal o můj osud a přitom nevěděl, kdo jsem?“

„Kosmopol to ví, ale mě neinformoval. Snad to mělo nějaký význam, dokud jsem se nedostal sem. Teď si ale myslím, že bych se měl všechno dozvědět. Právě od vás…“

Binx chvíli uvažoval, nakonec však dospěl k závěru, že vlastně nic neriskuje, když odhalí svoji totožnost.

„Říkáš, že vědí…,“ pronesl zádumčivě. „Právě proto mě udivuje, že ještě nebombardovali stanici a pro jistotu i několik sousedních. Čekal jsem na to jako na vysvobození. Oni se mě ještě ani nepokusili mučit…, určitě jste neviděl toho obra, Herona… Pouhý pohled na něj dokáže člověka zlomit. Ale já stejně nic neřeknu. Můžete to opakovat svým šéfům v Kosmopolu nebo Aldezovi, pokud patříte k němu… Mně na životě nezáleží, ostatně… je to jedno, tak či onak stejně nezůstanu naživu. Ale neřeknu nic. Nepomohou jim ani staré mapy Měsíce, ani nikdo jiný… Kerman už dlouho nežije a vím, že za celý život neprozradil ani slůvko. To byl tvrdý člověk! A poctivý! A Dall zahynul na Marsu před dvaadvaceti lety. A tak i starý Molton si vezme tajemství do hrobu. Práci jsme provedli jaksepatří. Dobrou, čistou práci!“

„Molton – to jste vy?“

„Seržant Molton, mladíku…“

Dveře se otevřely a objevila se v nich postava, která téměř zaplnila vchod.

„Tak pojď, hochu,“ pronesl chraptivý bas. „Máme pro tebe lepší pokoj. Když se to tak vezme, jsi přece jen kolega našeho šéfa!“

[3]

Jan se posté obracel na druhý bok, spánek však nepřicházel. Myšlenky mu stále kroužily kolem podivné situace, ve které se nečekaně ocitl. Zkoušel si domluvit – major, který ho sem poslal, musel mít nějaký plán na osvobození jich obou, Jana i Binxe čili Moltona. Možná že Aldez není tak nebezpečný, jak vypadá? Nebo snad… riziko s jeho vysláním sem je zanedbatelné ve srovnání s důsledky, které by nastaly, kdyby tu nebyl?

Kerman, Molton a Dall… Tato tři jména, v tomto pořadí, nenechávala Jana v klidu. Slévala se v nerozlučnou trojici jako jména prvních dobyvatelů Měsíce, jako… Staré mapy… Seržant Molton… Seržant? Moment, moment… Jana zasáhl oslňující záblesk, jako by se na něj zřítil strop. Od hlavy až k patě jím pronikl záchvat panického strachu, zbytek ospalosti zmizel, zcela probuzen usedl na lůžku.

Jan neměl v oblibě současnou historii, ale tato jména nesměl nikdo zapomenout! Před půlstoletím byla v historii lidstva symbolem něčeho velkého. Stejně jako první dobyvatelé Měsíce. Třebaže sami nebyli tvůrci úspěchu, přesto se stali symbolem vítězství…

Ulehl a začal v duchu pořádat svoje skrovné historické znalosti. Nebýt asociace, kterou vyvolalo spojení těch tří jmen, nikdy by nespojoval svoje postavení a záležitost, do které byl zatažen, s oním chmurným tajemstvím, starým půl století. Prostě by nedokázal připustit, že právě jemu může připadnout úloha v tak dramatické hře o nejvyšší sázku… Teprve teď pochopil majorovu snahu ušetřit ho co nejdéle odpovědnosti, která teď dopadla na Janova bedra.

Opravdu spočívá ta odpovědnost jen na mně? uvažoval Jan. Major zřejmě počítal s tím, že se tady dozvím pravdu. Kromě toho prohlásil, jak si dobře vzpomínám, že mým úkolem je proniknout sem. Moje neznalost podstaty věci byla tedy dočasná do doby, než se ocitnu na stanici. Z toho vyplývá, že se nemusím cítit vázán. Dostal jsem jednoznačný souhlas jednat zcela svobodně. Třeba mám zmást protivníka?

Připadal si jako pěšec v rozhodující hře a rozhodl se hrát vlastním způsobem v rámci oné vysoké hry kdesi nad ním.

Několik následujících hodin Jan nezamhouřil oka a promýšlel scénář svého zápasu. Analyzoval a zamítal četné varianty výmyslů a lží: stále více věřil tomu, že odhalil smysl svého pobytu ve stanici: mást Aldezovi hlavu.

Cvakl zámek. Aldez otevřel dveře a odvedl Jana k Moltonově cele.

„Nu, staroušku,“ pronesl po odemknutí. „Už ho máme!“

„Nic nepovím,“ zabručel Molton ze svého kouta „nech mě na pokoji, lumpe.“

„Máme tvého vnuka, slyšíš?“ řekl Aldez hlasitěji.

Stařec se vztyčil na lůžku a široce rozevřenýma očima pohlédl ke dveřím.

„Lžeš, nenajdete ho! To se vám nepodaří!“ vykřikl hlasem, v němž byla současně naděje i zoufalství.

Když zjistil, že osoba doprovázející Aldeze není jeho vnuk, trošku se uklidnil a po chvíli řekl:

„Dokud ho neuvidím, neuvěřím.“

„Rozhodni se. Uvidíš ho brzy. Dostal jsem zprávu. Moji lidé ho konečně našli.“

„Lžeš!“ Stařec se vrhl se zatatými pěstmi k Aldezovi, ale ten ho jediným šťouchnutím srazil na podlahu.

„Nech ho, Carlosi,“ vmísil se Jan. „Kdyby to bylo na Zemi, rozbil by si hlavu. Poškodíš svůj poklad a celý plán půjde k čertu.“

„Copak víš o mých plánech?“ Aldez zavřel pečlivé dveře a strkal Jana ke schodům.

„Domyslil jsem se. Chci ti říct, že se mi to začíná líbit. Tím spíš, že vidím tvoji převahu nad Kosmopolem. Myslím, že si za těchto okolností nemohu vybírat a musím souhlasit se… spoluprací s tebou.“

Aldez pohlédl nerozhodně na Jana. Beze slova před ním otevřel dveře místnosti, která mu sloužila, jak Jan brzy poznal, za velitelské stanoviště. Vstoupili dovnitř a Jan se cítil jako Alibaba v jeskyni loupežníků. Byli sice kromě Aldeze jen čtyři, ale i to stačilo, aby Jan ještě jednou pocítil na zádech nepříjemné zamrazení.

U stěny stál jako Héraklova socha Heron ve svých olověných botách a nedbale si pohrával s tlustou kovovou trubkou, kterou ohýbal a zase rovnal. Vedle něj seděl na židli vysoký blondýn, také mohutné postavy, vedle Herona však vypadal neduživě.

Na druhé straně místnosti seděli na lehátku dva mladíci, k nerozeznání podobní. Všichni čtyři hleděli se zájmem na Jana. „To je ten polda?“ zeptalo se polohlasně jedno z dvojčat.

„To je můj starý známý. Správný chlap. Zapadl mezi poldy jen náhodou a přechodně,“ řekl Aldez a poplácával přitom zbytečně silně Jana po zádech. „Právě mi nabídl vstup do spolku. Co vy na to?“

„Opatrně, Pedro.“ řekl Heron a hladil svoji ocelovou trubku dlaní velkou jako bochník chleba. „Já bych mu nevěřil.“

,.Já také ne,“ rozesmál se Aldez. „Uvidíme, co nám může nabídnout. Opakuj ještě jednou, Jane, proč tě sem poslali.“

„Měl jsem navrhnout propuštění Binxe výměnou za mě.“

„To by mohlo znamenat, že Kosmopol neví, kdo je Binx. Já tomu ale nevěřím. Jeho vnuk je určitě informoval. Zajímá mě, jestli ví ještě něco. To je všechno, co jsi měl udělat?“

„Ano, to je všechno.“

„Nevěřím ti. Skrýváš ještě něco. Herone, zkus mu pomoct, třeba si ještě na něco vzpomene!“

Obr se přiblížil k Janovi a bolestivě mu zkroutil ruku.

Jan vykřikl hlasitěji, než bylo nutné, a ještě jednou všechny ujistil, že víc neví.

„Kde je mladý Binx?“

Aldez pokynul Heronovi a Jan znovu vykřikl.

„Neznám mladého Binxe!“ řekl s výčitkou a třel si zápěstí. „Mohl bys mě nechat na pokoji, snad je ti jasné, že mě do plánu nezasvětili! O Binxově vnukovi slyším poprvé a kromě toho jsi říkal, že jste ho už našli!“

„To byl bluf…,“ řekl Aldez. „Ale chytíme ho. Děda brzy začne mluvit i bez něj. A ty se rozhodni, jestli mi chceš pomoct nebo ne, protože potom už bude pozdě. Nemůžeš si vybírat. Jestli Kosmopol ví, kdo je Binx, dříve či později přistoupí k drastickému opatření: zaútočí na nás. Pochop, že tu nejde o život několika lidí! Oni potřebují pro takové rozhodnutí morální podklad, rozumíš? Kdybychom byli obyčejní únosci, mohli by protahovat celou záležitost libovolně dlouho a nikdo by se neodvážil ohrozit život rukojmího. Veřejné mínění není informováno o skutečné situaci, Kosmopol se tedy s námi zatím nemůže vypořádat násilím. Mohli by přece vyhodit stanici i s námi, ale pak by neměli důkaz, nedokázali by svět přesvědčit o našich skutečných záměrech, a tudíž ani o správnosti postupu. To je brzdí a poskytuje nám čas k jednání. Opakuji ale, že času je málo. Rozhodni se, Jane. Jsme na jedné lodi. Nevyjdeš odtud jinak než společně s námi. Nebo nás všechny zničí. Rozmysli se, všechno dobře uvaž.“

„Máš asi pravdu… Vidím, že jsem se nechal vmanévrovat do špinavé záležitosti. Teď chápu, co měl na mysli ten major od Kosmopolu, když říkal, že máte jen jedinou šanci, jak získat převahu… Tou šancí měl být nepochybně mladý Binx. Major ještě řekl, že vám tu šanci určitě nedá. Zřejmě má toho člověka u sebe a dává na něj dobrý pozor. Zbývá jim tedy jen použití síly, pokud samozřejmě nevydáte Binxe dobrovolně.“

„To je naše poslední karta. Můžeme to učinit kdykoliv a zodpovídat se pouze z únosu. Zákon není příliš tvrdý a nic víc nám nedokáží,“ řekl Aldez a zřetelně se zachmuřil. „Nechme těch úvah. Herone, odveď ho a dobře ho zamkni.“

[4]

Jan ještě jednou probral všechny domněnky a útržky informací, které zaslechl na stanici. Aldezova banda evidentně ztrácela naději. Jejich plán bleskové akce měl vyhlídky na úspěch. Nečekané průtahy ho mohly docela zmařit. Aldez prohrával závod s časem, protože se ukázalo, že starý Molton je neústupný. Pokus o Moltonovo mučení by za této situace přinesl Aldezovi víc škody než užitku, protože by se stal součástí obžaloby.

Aldezovi zřejmě záleží víc než kdykoliv předtím na tom, aby za sebou nezanechal krvavé stopy. Tento závěr Janovi umožnil, aby se trochu uvolnil a v klidu prospal. Po probuzení mu však dobrou náladu pokazil nový nápad. Při úvahách o důsledcích svého vyslání si uvědomil, že si major snad chtěl tímto způsobem opatřit svědka, aby mohl Aldeze obvinit před soudem i z dalších činů… Je tedy vedle Moltona už druhým svědkem a Aldez se ho může chtít zbavit. Nakonec ani neexistuje důkaz, že Jan na Artemis dorazil… Vyšetřování by se mohlo opírat jen o Moltonovu výpověď a ta by soudu nemusela dostačovat.

V jistém smyslu mi ale major zaručil bezpečnost! utěšoval se Jan a uvažoval, jak Aldezovi definitivně rozbít jeho už stejně narušenou víru v úspěch plánu.

Opět se vrátil k událostem před padesáti lety. Ze zákoutí paměti vyplouvaly stále nové úryvky informací, které doplňovaly obraz.

Několik let po podepsání smlouvy o všeobecném a úplném odzbrojení byly zničeny, rozmontovány a zneškodněny všechny prostředky hromadného ničení, nukleární hlavice, balistické rakety, odpalovací rampy, atomové miny…

Jako výčitka svědomí lidstva zůstala už jen ta nejpříšernější: nejnovější, tajemná a strašlivá zbraň, obecně nazývaná zbraní D od slova dezintegrace. Tato zbraň, založená na principu anihilace hmoty, nebyla nikdy ani vyzkoušena, nikdo však nepochyboval o jejím nestvůrném účinku. Říkalo se, že tvůrci této zbraně se sami svého díla zalekli.

Ze skoupých Informací, které pronikly na veřejnost, vyplývalo, že bomby D mohou samostatně překonat prakticky libovolnou vzdálenost s využitím pohonné energie, pocházející z anihilace vlastní nálože stabilizované antihmoty. Mohly sloužit jako mezikontinentální střely, jako orbitální pumy… Jejich ráže mnohonásobně přesahovala všechno, co bylo v minulosti dosaženo: mohly zničit celé státy, možná i kontinenty. Jedinou, zato však rozhodující výhodou, vyplývající tohoto ďábelského vynálezu, bylo urychlení úplného odzbrojení…

V tehdejším prohlášení Mezinárodní odzbrojovací komise se říkalo:

„Zbraň D v počtu tři sta sedmdesáti dvou jednotek je s ohledem na svoje vlastnosti v podstatě nezničitelná a neexistuje žádný způsob, jak ji zneškodnit nebo využít k jinému než ničivému účelu. Proto budou uvedené jednotky zbraně D zajištěny v pozdějším termínu speciálním způsobem. O jeho provedeni bude lidstvo informováno zvláštním prohlášením.“

Prohlášení vyšlo teprve o několik let později. Znělo přibližně takto:

„Byly zajištěny poslední tři sta sedmdesát dvě jednotky zbraně hromadného ničení. Zbraň byla ukryta na povrchu Měsíce. Tento způsob byl z hlediska bezpečnosti vyhodnocen jako nejvýhodnější. Bez zásahu člověka zbraň nijak neohrožuje obyvatele Země ani osoby pobývající na Měsíci.

S ohledem na bezpečnost a zachování tajemství místa úkrytu byla akce uskutečněna dálkově ovládanými roboty, které řídili tři zástupci různých armád, vybraní z důstojnického a poddůstojnického sboru. Jejich jména a podpisy jsou uvedeny na konci protokolu, kterým vyvrcholilo čestné dílo všeobecného odzbrojení. Jsou to: major Davis Kerman, seržant Jack Molton a desátník Viktor Dall.“

Po podpisu protokolu všichni tři odpřisáhli, že zachovají mlčení o všem, co se týkalo této akce. Byla dokonce inscenována jejich formální smrt. Potom obdrželi dokumenty s jinými jmény i osobními údaji, aby se vyhnuli případnému nátlaku, směřujícímu k prozrazení tohoto tajemství.

Tak byla definitivně zneškodněna zbraň D, která teď bezpečně leží pod měsíčním povrchem.

Jan si samozřejmě přesný text prohlášení nepamatoval. Z toho, co si však zapamatoval, mohl učinit další závěr: po získání zbraně D by Aldezova banda mohla držet v šachu celou zeměkouli. Aldez byl nepochybně šílený, když něco takového zamýšlel.

Kam je schopen ve svém šílenství dojít?

Jan se rozhodl, že bude udržovat v Aldezově mysli hasnoucí naději na úspěch. Domníval se, že tak nejlépe otupí jeho pozornost. Kosmopol snad konečně začne jednat! Události zdánlivě utkvěly na mrtvém bodu, Jan však nepřestával věřit, že se brzy něco stane.

„Poslyš,“ řekl Aldezovi, který nahlédl do jeho pokoje, „myslím, že máš převahu. Všechno jsem promyslel. Neříkám to ze sympatií k tobě nebo že bych podporoval tvoje plány. Je to výsledek jednoduché úvahy. Musíš mi ale zaručit bezpečnost.“

„Souhlasím. Jakou chceš záruku?“

„Budou-li ti moje slova připadat pravděpodobná a ověřitelná, necháš mě odtud odjet. Máš Moltona, to stačí. Hrej si s Kosmopolem svoji hru nervů. Já se jí nezúčastním.“

„Uvážím to,“ řekl Aldez vyhýbavé.

„Tak dobře. Stejně nemám co ztratit. Měl jsem ještě jeden úkol: varovat Moltona, aby se nedivil, kdyby se tu objevil jeho vnuk.“

Aldez vytřeštil očí a užasle zíral na Jana.

„On… tady?“

„Ano. To měla být další etapa plánu Kosmopolu. Mladý Binx by tu byl před vámi v bezpečí. Major si uvědomoval, že ho budete hledat po celém Měsíci. Bál se také, aby Molton neuvěřil vašim výhrůžkám a údajným důkazům, že jste se zmocnili jeho vnuka. Kdyby byl mladý Binx nepoznán tady, stařec by měl jistotu, že jeho vnuk je celkem v bezpečí… A v případě zásahu Kosmopolu bychom tady mohli spolu chránit Moltona. Šlo jen o to, aby stařík nepoznal vnuka příliš okatě, i když bude maskován. Měl ho poznat, ale nepřiznávat se k tomu…“

„Ale to je naprostý nesmysl!“ vyprskl Aldez. „To nemůže být pravda! Jak by se sem mladý Binx dostal?“

„A jak jsem se sem dostal já? Měl to udělat podobně. Musí tu být během několika hodin. Kosmopol ví, že žádný z vás nezná mladého Binxe osobně. Zacházeli byste s ním stejně jako se mnou a dál byste ho hledali po celém Měsíci. Kosmopol to zdržení potřeboval, aby mohl přistoupit k radikální akci, ale o ní už opravdu nic nevím.“

„Proč mi to říkáš?“

„Protože chci odtud odjet dřív, než začne finále. Prostě se bojím.“

„To je pravděpodobné… Kde je tedy mladý Binx teď?“

„Myslím, že ve stanici Thais, kde jsem byl předtím. Zítra tu bude.“

„Moc ti nevěřím, ale ověřit to můžu.“

„Jestli chceš, přesvědčím tě hned, že mluvím pravdu. Aby mladý Binx bezpečně věděl, ve které stanici nás najde, nechal jsem před každou navštívenou stanicí určité znamení. Znamení jsem vždycky při opuštění stanice odstranil. Před Artemis zůstalo.“

,.Jak vypadá a kam jsi je umístil?“

„Asi kilometr odtud, vpravo od cesty. Kousek kůže.“

„Hned to ověříme. A aby tvůj major neměl tolik potřebného času, chytneme mladého Binxe v Thais, pokud ovšem mluvíš pravdu. Moji chlapci tam budou v několika hodinách.“

Do místnosti vstoupil Heron a něco Aldezovi zašeptal. Aldez sebou nejdřív škubl a přikázal mu odejít, po několika vteřinách si však zřejmě uvědomil obsah zprávy.

„Co říkáš?“ zavrčel. „Jaké krysy? Tady, na Měsíci, krysy?“

„Opravdu, šéfe! Podívej!“

Heron vyšel ze dveří, a když se vrátil, držel za ocas vypaseného zrzavého hlodavce.

„Před chvílí jsem ho ubil ve skladišti u zásob jídla. Jestli to tak půjde dál, tak…“

„Dobrá, zařiď to nějak. Podívej se, jestli jich tam není víc. A chlapcům řekni, že za chvíli odjíždíme. Ať připraví obě vozidla, naše i to, ve kterém přijel tenhle.“

Heron s údivem pohlédl na šéfa, nic ale neřekl a odešel i se svou krysou.

[5]

„Bude to někde tady,“ řekl Jan. „Zastav.“

Aldez zabrzdil. Druhé vozidlo se zastavilo několik metrů za nimi. Vystoupili z vozu a kráčeli podél cesty ještě několik metrů.

„Tady,“ Aldez se sehnul. „Tak přece… Začínám ti věřit.“

Pokynul dvojčatům, sedícím ve druhém vozidle, které se rozjelo, objelo Janův vůz a zamířilo směrem, odkud přijel.

Při návratu do stanice se Aldezovi vůčihledě lepšila nálada a se zachmuřeným blondýnem, který je doprovázel, rozvíjel podrobnosti dalšího postupu vůči Moltonovi. Doufal, že se zmocní Binxova vnuka a starce tím zlomí, aby prozradil svoje tajemství. Když přešli ze vstupní komory dovnitř stanice, už bez skafandrů, které zanechali ve voze, Aldez si na něco vzpomněl.

„Herone!“ zavolal do chodby. „Kde jsi? Snědly tě krysy?“ Poněvadž nikdo neodpovídal, popošel několik kroků ke schodům vedoucím dolů. V následujícím okamžiku Jan i Dag, onen vysoký zachmuřený blondýn, uslyšeli krátký výkřik. Běželi po hlase. Na začátku točitých schodů stál Aldez s hlavou v dlaních a hleděl do jednoho bodu kdesi dole.

„Říkal jsem mu to… Říkal jsem mu, aby nenosil to olovo… Věděl jsem, že zaviní nějaké neštěstí…,“ opakoval přidušeným šepotem.

Na posledních schodech ležel hlavou dolů Heron. Kolem hlavy se mu rozlévala krvavá skvrna.

„Spadl… Kvůli těm proklatým botám. Určitě honil krysu,“ řekl tiše Dag a sestoupil dolů. Sklonil se nad ležící postavu a obrátil ji tváří vzhůru. „Nežije. A tady leží jeho trubka. Určitě honil krysu a na schodech upadl.“

.,Odnes ho odtud, udělej s ním něco…,“ vymáčkl ze sebe sestupující Aldez. Jan sestoupil za nimi. Aldez otevřel dveře skladu a rozsvítil. Ve skladu byl nepopsatelný nepořádek. Bedny konzerv, plechovky, balíky s kovovými součástmi různých strojů se přeházené a promíchané válely na podlaze. V koutě Jan zpozoroval své dva ležící roboty. Vzadu byly dveře, vedoucí zřejmě do místnosti, ve které byl uvězněn. Všiml si, že jsou z této strany zataraseny. Nenápadně se přiblížil, nenaskytla se však příležitost, aby se je pokusil uvolnit.

„Takový nepořádek,“ zlobil se Aldez. Jak je něco takového možné! Nic se tady nedá najít… Dagu! Okamžitě to tady ukliď!“

Heronova nehoda ho zřejmě vyvedla z rovnováhy. Neohlížel se na protesty Daga, kterému se zřejmě nelíbila námaha spojená s úklidem skladu, strčil mu pistoli a přikázal mu odvést Jana do jeho pokoje a pak se postarat o sklad. Dag vzal váhavě zbraň, a když Aldez odešel s prohlášením, že si jde odpočinout, zlostně si odplivl a postrčil Jana hlavní.

„Je nějak nervózní,“ zabručel, když se ocitli v Janově pokoji a Dag usedl na židli. Zřejmě neměl chuť uklízet. „Dostal nás do maléru a teď sám neví, co z toho bude. To se mu hezky povídalo: namíříme pár náloží na ten shnilý meloun a celý svět bude tancovat. jak budeme pískat… A teď počítá, kolik let může dostat za únos rakety…“

„Za samotný únos moc ne…,“ řekl Jan.

„Naštěstí. Aldez má stále platný průkaz kosmického pilota. Vyhodili ho, ale průkaz mu nevzali, neměli důvod. Aspoň nás nebudou moct obvinit z ohrožení cestujících. Všechny manévry byly provedeny naprosto odborně. Jenom ten prokletý děda se zašprajcoval a ani se nehne… Já bych si s ním promluvil! Ale Pedro na něj nenechá sáhnout, bojí se, že bychom mu ublížili a pak by se už nic nedalo dělat!“

Dag rezignovaně vzdychl a vydal se do skladu. Dveře za sebou pečlivě uzamkl. Za chvíli bylo druhými dveřmi slyšet, jak bojuje s bednami a konzervami.

Smutný konec dobyvatelů, pomyslel si Jan a usmál se.

Z polospánku ho vytrhl náhlý křik. Pochopil, že přichází ze skladu. Zatřásl obojími dveřmi, byly však zamčené. Po několika desítkách vteřin se prudce otevřely dveře na chodbu.

„Kdo to křičel?“ hleděl Aldez na Jana s rozšířenýma očima. Už se neovládal.

„Asi Dag, je tam,“ ukázal Jan na sousední místnost.

Aldez běžel dál chodbou, ani za sebou nezamkl. Jan toho využil a šel za ním.

Když došel ke dveřím skladu, uviděl Aldeze klečet na podlaze u stěny. Vedle ležel Dag s malou bedničkou na prsou. Jan ji ihned poznal. Byla v ní uranová schránka pro převoz radioaktivních materiálů. Přes svoje malé rozměry schránka obsahovala dvěstě kilogramů kovu, vážila tu tedy více než třicet kilogramů na Zemi. Dagova tvář byla zalita krví.

„To je uran,“ řekl Jan. „Dag se přepočítal. Zřejmě ji chtěl sundat z police a…“

„Co mi to tu plácáš za nesmysly!“ vykřikl Aldez vztekle. „Tady padala šestkrát pomaleji než na Zemi! Stačil by uskočit! K čertu! Kdo je tu kromě nás?!“

„Pouze my a Molton!“

„Molton!“ Aldez ohmatával mrtvému kapsy, vytáhl pistoli a bez ohlédnutí odběhl. Jan ho slyšel běžet po schodech, otevírat dveře vstupní komory a zase je zabouchnout. Pak opět proběhl kolem otevřených dveří skladu směrem k Moltonově cele.

Jan se tam vydal také. V otevřených dveřích stál Aldez a hleděl na postavu pod pokrývkou. Zřejmě uklidněn přistoupil k ležícímu, sklonil se nad ním a náhle se ocitl opět u dveří, kam ho odhodil silný kopanec. Vztyčil se a zamířil pistolí na vysokého mladíka, který vstal z lůžka a zvedal hlaveň pistole s uspávající kapalinou. Aldezova pistole nevystřelila. Jan reflexívně ustoupil dozadu. Uslyšel syčení proudu kapaliny.

V náhlém osvícení běžel do otevřeného skladu. Rozhodil balíky v koutě a vyhrabal jednoho robota. Druhý tam nebyl. Vlastně ano – ale jen vnější obal, jakýsi maškarní kostým a batoh, ve kterém roboti nosí svoje baterie. Místo baterií byly v batohu bomby se vzduchem.

„Vítám tě!“ ozvalo se ode dveří. Jan se obrátil.

„Binx?“

„Uhodl jsi. Tvůj údržbářský robot, k službám!“ rozesmál se mladík. „Pomoz mi odnést toho… nebožtíka. Musíme ho zavřít i s Aldezem, nebo nám ještě uteče.“

„Jak to? Vždyť…“

„Žije, žije. To je barva, ne krev.“

„A Heron?“

„Bohužel… Zřejmě měl nemocné srdce. Když mě uviděl, spadl chudák ze schodů. Musel jsem mu potom rozbít hlavu, abych předstíral nehodu, ale on už stejně nežil. Bylo to dost nepříjemné, ale nezbývalo mi nic jiného.“

Jan už skoro všechno pochopil, ale stále měl pocit, že ještě něco potřebuje objasnit. Konečně si vzpomněl.

„Poslyš, Binxi! A co ta krysa? Kde se tu vzala krysa?“

„To by bylo opravdu podivné a záhadné, nebýt toho, že… jsem ji měl s sebou a tady jsem ji vypustil z krabice. Víš, povědomí o přítomnosti krys uspává bdělost, znecitlivuje uši na podezřelé šelesty. Kromě toho jsem musel jist. Úbytek potravin ve skladu je také nejlepší svalit na krysy…

[6]

Major měl výbornou náladu a zdálo se, že za těch několik dní omládl.

„Teď už můžu odpovědět na vaše otázky,“ řekl. „Především vám ještě jednou srdečně děkuji jménem… nu, vlastně jménem všech! Udělal jste to, co jsme od vás očekávali, a navíc jste ještě znamenitě vystihl situaci. Jak jste jistě pochopil, snažil se Aldez za každou cenu vyhnout prolévání krve. Hrál vysokou hru, ale po celou dobu realizace svých plánů počítal s možností prohry a zajišťoval si zadní vrátka. Kdybychom mu nedokázali jeho skutečné záměry, on i jeho společnici by dostali velmi nízké tresty. Nebylo by jim možné ani dokázat, že ohrozili životy cestujících unesené lodě – Aldez byl dobrým pilotem a měl formálně platný průkaz. Z analýzy jeho osobnosti, provedené počítačem na základě údajů ze spisů Kosmopolu, ostatně vyplynulo, že Aldez je člověk velice opatrný a úzkostlivý. Navíc nesnáší pohled na krev…“

„Ovšem, to jsem viděl, když objevil Heronovu smrt,“ vmísil se Jan.

„Měli jsme proto,“ pokračoval major, „dost klidné svědomí, když jsme vás tam posílali.“

„Ale stále ještě nevím, čemu vděčím za to, že jsem byl vybrán…?“

„To je jednoduché,“ usmál se major, „vybral vás počítač.“

„Počítač?“

„Ano. Vybral vás na základě osobních údajů. Proto můžu jen těžko říct, co rozhodlo o vaši volbě. Neptali jsme se počítače na důvody. Jistě chápete, že nebyl čas. Ostatně celý plán akce stroj prověřil. Ted už vám můžu prozradit, že jste měl naději devadesát čtyři procenta vyjít z akce v pořádku. Kdybychom ale zaútočili přímo, naděje starého Binxe by byla blízká nule. Naděje únosců samozřejmě také.“

„A jakou naději měl Aldez, že získá potřebné informace?“

„Asi dvacet procent, ale jen v případě, že se dokáže zmocnit mladého Binxe a mučit ho starému před očima. Mučení starce nepřicházelo v úvahu. Spíš by umřel, než by z něj něco dostali. Věděli to.“

„Zajímá mě, co byste dělali, kdyby Binx přesto prozradil tajemství?“

Major chvíli neodpovídal a potom pohlédl Janovi do očí.

„Co vy byste dělal na našem místě? Kdyby se Aldezovi podařilo najít alespoň jeden náboj typu D, namířil by ho na Zemi a pak bychom už proti jeho rozkazům nemohli udělat nic. Riskovali bychom životy miliónů lidí.“

„Ano, chápu…,“ řekl Jan.

„Binx nesmírně miluje svého jediného vnuka. Aldez na tom založil celý svůj plán, jehož nedílnou součástí byl únos mladíka, který také pracuje na Měsíci. Tato část plánu nevyšla. Z toho však vyplývá, že na Měsíci existuje druhá skupina Aldezových lidí. Je možné, že na základě materiálů, které jsme získali v Artemis, se nám je podaří zajmout.“

„Pořád uvažuji o tom, jak je možné, že jsem vymyslel něco tak blízkého pravdě, když jsem o plánech Kosmopolu nic nevěděl…,“ řekl Jan zamyšleně.

„To je další důkaz toho, že se počítač při vašem výběru nezmýlil,“ řekl major a vstal. „Optimální varianta plánu byla jen jedna!“

„Já ale nejsem počítač!“ prohlásil Jan skromně.

[7]

Jan seděl v pokoji a prohlížel si atlas Měsíce. Oblast, v níž byla před půl stoletím ukryta zbraň D, bylo možné přibližně určit na základě znalosti místa přistání raket s hrozným nákladem.

Klouzal zrakem po jménech selenografických objektů této části Měsíce.

Jak to říkal starý Binx, když se tehdy vraceli z Artemis? Jan si připomněl jeho slova: „Kerman se vždycky považoval za znamenitého psychologa. To on vybral místo pro úkryt. Já jsem byl odborník na maskování, Dall řídil stroje. Kerman prohlásil, že nikoho ani nenapadne hledat právě tam – bylo by to totiž příliš jednoduché. Já ale věřím v dobré zamaskování a ne v nějaké kabalistické vlastnosti jmen…“

Nato si Jan připomněl žertem pronesená slova majora Netze: „Třeba vám Binx něco neopatrně prozradil, přiznejte se!“

… potom Janův zrak padl na latinský název jednoho z jezer na měsíční mapě. Přečetl ho a pomyslel si: Nemožné, to by bylo příliš jednoduché…

…potom si uvědomil, že totéž údajně kdysi prohlásil major Davis Kerman…

Zavřel atlas Měsíce a odložil ho na nejvyšší poličku knihovny.

Když Kamil zavíral knihu, bezděky se zarazil a hledal v paměti příslušný název. Nemohl odolat touze odhadnout, které místo na povrchu Měsíce měl autor povídky na mysli.

Samozřejmě! Ovšem: Lacus Mortis, Jezero smrti! Docela sympatický název a přitom tak efektní v podobných povídkách! pomyslil si Kamil. To jsou ale nesmysly!

Po chvíli si však uvědomil, že ten nesmysl přečetl jedním dechem a že se při čtení docela vážně zamýšlel nad některými situacemi, v nichž se ocitl hrdina knihy.

K čertu! pomyslel si Kamil. Raději bych řešil takový úkol než to tady. Jan měl přinejmenším konkrétní protivníky: bandu lotrů, kteří mířili k určitému cíli. Existuje však i další podobnost. Tam i tady šlo o nejzávažnější věc: o vládu nad světem. Jenom ten svět, který se mi vymyká, je astrolet… Navíc byla Janova situace mnohem výhodnější. I když stejně jako já vlastně nevěděl, oč jde, mohl přinejmenším počítat s nějakou pomocí zvenčí. Já tady ale nemám žádného spojence.

Kamil prostě hrdinovi přečtené knihy záviděl. Záviděl mu skutečného, konkrétního protivníka, kterého lze zneškodnit lstí… Nebo ho prostě praštit do hlavy! Ale tady? K čertu s takovou detektivkou! Tady jde o bezpečnost více než dvou set osob a o úspěch výpravy!

12

Když Kamil vstoupil do pilotní kabiny, stejně jako každý den v době kontroly, piloti byli zřejmě něčím zaujati. Na pozadí obrazovek viděl jen obrysy jejich hlav, světla v kabině byla zhasnuta, což dokazovalo, že pozorně sledují obrazovky.

„Je tam, vidíte?“ ukázal Klaus na nějaký temný bod. „Neleží na naší trase, ostatně i kdyby… Je malý, rozsype se v ochranném poli…“

„Co tam máte zajímavého?“ pohlédl Kamil nad hlavami diváků na obrazovku.

„Nic zvláštního,“ řekl Steve. „Zřejmě asteroid nebo maličká planetka, patřící k soustavě Tamiry. Obíhá ji po hodně vzdálené oběžné dráze a pohybuje se velice pomalu v téže rovině jako obě planety. Neměla by nám způsobit potíže, mineme ji ve vzdálenosti několika tisíc kilometrů.“

Kamil chvíli pozoroval malý bod, který se vzhledem nelišil od ostatních hvězd. Sám by toto světélko nedokázal odlišit od tisíců ostatních, třpytících se na obrovské obrazovce. Věděl však, že laserový lokalizátor, který nepodléhá zkreslení plošné perspektivy, neomylně vybral tento bod mezi mnoha jinými a oznámil pilotům existenci nedalekého úlomku hmoty v nekonečnu okolní prázdnoty.

„Asi budeme ten drobek ignorovat,“ zabručel Steve víc pro sebe.

„Samozřejmě. Vždyť nám nepřekáží,“ řekl Kamil a obrátil se k východu. Ve dveřích se srazil s Petrem, který nahlížel do kabiny.

„Něco nového?“ zeptal se Petr, když ho Kamil míjel.

„Malá planetka Tamiry,“ vysvětlil Kamil a zamířil do radiostanice.

Kristina si četla. Kamil přistoupil blíž a dotkl se jejího ramene. Pohlédla na něj a záporně zavrtěla hlavou. Kamil pochopil: měla to znamenat, že se nikdo nepokoušel opravit přerušený kabel.

„A počítač?“ zeptal se Kamil.

„V pořádku. Nezpozorovala jsem nic podezřelého. Přijímač mlčí také.“

Kamil zašel ještě k počítači a na ošetřovnu, chvíli hovořil s Adamem a potom zamířil do strojovny. Když míjel dveře výtahu, zpozoroval, že je výtah v pohybu. Trochu ho to udivilo. Kdo a proč používá nouzový výtah?

Tento výtah vedl do prostor s průzkumnými a záchrannými raketami. Kamil se zaujetím otevřel sousední dveře a nasedl do druhého výtahu, kterým rychle vyjel nahoru na příďovou galérii. Vystoupil na širokou, málo osvětlenou oválnou chodbu, z které se rozbíhaly průchody, vedoucí ke startovním komorám raket středního doletu. Pohlédl na dveře prvního výtahu. Byly zavřené a za nimi stála prázdná klec. Pohlédl nalevo i napravo, ale nikoho nespatřil. Prošel pomalu podél řady zavřených dveří, vedoucích do startovních komor.

Na opačné straně galérie se náhle ozval křik, zvuky úderů a rvačky, a nakonec tlumený zvuk padajícího těla. Kamil se tam rozběhl.

Za zatáčkou se z vnější stěny vyloupl osvětlený obrys otevřeného průchodu a na jeho pozadí spatřil na podlaze dvě postavy v sevření. Jedna měla oblečen vakuový skafandr. Druhou Kamil snadno poznal podle krátké naježené čupřiny.

„Briane!“ vykřikl a přiběhl blíž. „Co se tady děje?“

Brian, který měl nad svým protivníkem zřetelnou převahu, zvedl hlavu a zřejmě povolil stisk, kterým svíral člověka pod sebou, protože ten se vytrhl, vyklouzl a jediným skokem zmizel ve dveřích startovní komory.

Brian se narovnal, pohlédl na zavírající se dveře a mechanicky si upravoval oděv.

„Co se tady děje?“ opakoval Kamil.

„Viděl jsem ho, jak nasedá ve skafandru do výtahu. Jel jsem za ním,“ vysvětloval Brian. „Po té historii s naříznutou izolací se snažím všímat lidí, kteří se motají jinde, než mají. Vrhl se na mě a porazil mě. Rukama mi mačkal hlavu a oči měl úplně šílené.“

Brian přistoupil k ocelovým dveřím a udeřil do nich pěstí. „Teď ho odtud nedostaneme, leda autogenem…“

„Kdo to byl?“

„Ty jsi ho nepoznal? Přece Petr. Nechápu, co tady hledal.“

„Podívej! On chce odletět průzkumnou raketou!“ Kamil přistoupil ke dveřím s ukázal na žluté, rytmicky mrkající světélko, které nad nimi vzplanulo.“

„Skutečně . .. Asi se opravdu zbláznil!“

„Jdeme!“ Kamil postrčil Briana k průchodu do sousední komory.

„Co chceš dělat? Honit ho?“

Kamilovu odpověď přehlušil rachot motoru startující rakety. Beze slova otevřeli průchod a pospíchali k záchranné raketě trvale připravené ke startu. Průchod se samočinně uzavřel, motory zařvaly ohlušujícím rykem plného tahu. Ještě než se Kamil stačil pořádně připoutat ke křeslu, raketa, obratně řízená Brianem, prudce vylétla a širokým obloukem se vzdalovala od astroletu.

„Tam!“ ukázal Kamil na oranžový bod na obrazovce. Byly to trysky rakety, kterou prchal Petr. „Blázen! Blázen!“ opakoval si s očima na obrazovce.

Brian přikývl a sevřel dlaně na řídicích pákách. Kamil cítil, jak narůstá přetížení až k nebezpečné hranici. Pohlédl na ciferník. V prvním okénku planula červená čtyřka a v druhém, za desetinnou čárkou, svítila stále větší čísla. Kamil pocítil, že váha vlastního těla ho svírá víc, než může snést. Vydal jakýsi neartikulovaný zvuk, a teprve potom pocítil, že Brian snížil tah nejméně o polovinu.

„Nedělej takové věci,“ zachroptěl. „Strhl jsi bezpečnostní plombu, to by mohlo skončit tragicky. Při takovém přetížení můžeš ztratit vládu nad raketou!“

Pohlédl na Briana a užasl. Technik se ani nepohnul, dokonce ani nezbledl, jako by na něj přetížení vůbec nepůsobilo. „Jestli ho chceme dohonit, nejde to jinak…,“ zabručel Brian.

„On také neodstartoval špatně. Podívej se, jak daleko se dostal za několik vteřin!“

„Ale to je šílenec!“

„Možná ano, možná… Podívej se! Mění směr. Co tady hledá?“

Teprve teď si Kamil vzpomněl. Planetka! Petr byl v pilotní kabině a zajímal se o těleso, které piloti objevili. Že by … chtěl dorazit k němu? Proč?

Uchopil mikrofon a zapnul vysílačku.

„Petře, slyšíš mě?“ zvolal s pohledem na obrazovce, kde oranžová skvrna ohně opisovala velký oblouk. Nikdo neodpovídal. Kamil zavolal ještě několikrát a potom se spojil s astroletem. Několika slovy vysvětlil Kristině situaci a předal pokyny pilotům.

„On chce tu planetku zničit!“ řekl náhle. „Panicky se bojí všeho, co astrolet v prostoru potká! Vzpomínáš si, jak se choval při setkání se stvořením z antihmoty?“

Brian přikývl.

„To je možné,“ řekl. „Myslím, že ten manévr, který zničil objekt z antihmoty, vyvolal on.“

„Ze strachu ze setkání…“

„To netvrdím,“ broukl Brian skepticky. „Může mít jiné důvody. Viděl jsi, že má skafandr. To znamená, že hodlá raketu opustit. Určitě si chce tu planetku prohlédnout zblízka…“

Kamil mlčky hleděl na manévry Petrovy rakety. Zřetelně se blížila k domnělé planetce.

„Jakou měl astrolet rychlost v okamžiku našeho startu?“ zeptal se Steva, se kterým se spojil.

„Patnáct setin.“

„To není špatné. Vypočítej přetížení, s kterým bude Petr muset brzdit, kdyby chtěl přistát na planetce.“

Steve předal údaje do počítače a za chvíli znal výsledek.

„Je to v mezích možností. Přetížení bude velké, ale zřejmě snesitelné,“ řekl Kamil Brianovi. „Horší to bude s návratem do astroletu.“

„Ať sníží zrychlení, jinak můžeme mít potíže při návratu i my, pokud budeme u planetky brzdit.“

Kamil souhlasil a vydal příslušný příkaz. Pak pohlédl na dálkoměr. Jejich odstup od Petrovy rakety se nezvětšoval.

Po několika minutách zpozoroval, že Petr začíná brzdit. Jiskřička světla, ke které mířili, svítila na obrazovce stále jasněji.

„Pozor! Snižuji rychlost,“ oznámil Brian.

Kamil pocítil nepříjemnou změnu setrvačné síly. Přetížení dosahovalo tří gé.

Sáhl do schránky pod křeslo, dlouho tam hmatal, nakonec rozepjal pásy a vstal. S námahou udržoval rovnováhu a hledal něco pod křeslem.

„Briane! Není tu přílba.“ Otevřel schránku pod Brianovým křeslem. „U tebe také ne!“

„Zřejmě si to promyslel předem a vyňal přilby z průzkumných raket,“ konstatoval Brian klidně, jako by to předvídal už dřív.

„Celé dobrodružství měl důkladně naplánováno. Dobře věděl, kdy musí odstartovat. Měl vypočteny parametry letu.“

„To by znamenalo, že… očekával setkání s planetkou dřív, než ji objevili piloti.“

„To je jediné vysvětlení,“ broukl Brian, aniž odtrhl oči od obrazovky.

Kamil se zamyslel nad tím, co uslyšel. Zpozoroval už dřív, že Brian je ve svých závěrech vždy chladný a logický. Posuzoval fakta bez předsudků: neuvažoval jako Kamil o tom, zda je Petr člověk nebo kosmický netvor. Pro něj prostě existovala fakta, která vedla k logickým závěrům.

„Naše honička vlastně nemá smysl!“ poznamenal. „Jestliže vyjde z rakety, nebudeme moct bez skafandrů nic dělat. Myslím ale, že chce tu planetku zničit. Z rakety může střílet, ale pochybuji, že by dokázal rozbít tak velké těleso…“

„Jak víš, že je velké?“

„Usuzuji z intenzity odraženého světla. I když… Hned to zjistíme.“ Obrátil se k mikrofonu. „Steve, zjistěte rozměry té planetky.“

Rychlost obou raket podstatně klesla, teď už bylo nepochybné, že Petr se hodlá k planetce přiblížit.

„Hotovo,“ ozval se Stevův hlas, „je malá, několik set kilogramů! Přitom dává kovový odraz! To nemůže být obyčejná planetka…“ Stevův hlas vyjadřoval váhání. Kamil pochopil.

„Umělý objekt?

„Je to možné… Dokonce velice pravděpodobné. Nebo železný asteroid.“

Kamil nařídil kameru na maximální zvětšení. Na obrazovce však viděl jen ohromnou skvrnu ohně z trysek Petrovy raketu, která zakrývala obraz cíle jeho nevysvětlitelného výletu.

Kamil se ještě dvakrát bezvýsledně pokusil navázat spojení s Petrem. Astrolet, přestože měl vypnuté motory, obě brzdící rakety už téměř dohnal, poněvadž však letěl stále stejným směrem, předháněl je nyní ve vzdálenosti několika tisíc kilometrů.

„Jestliže nespustíme motory do čtyř minut, nebude nám stačit palivo k návratu do astroletu,“ prohlásil Brian při pohledu na přístroje. „Museli by úplně zastavit a vrátit se…“

„Petr to ví také,“ řekl Kamil.

Petrova raketa se blížila k lesklému doutníkovému tělesu. Kamil je sledoval na obrazovce.

„Nepřipomíná žádnou ze zmizelých pozemských sond, řekl tiše.“

„Také to není pozemská sonda. Podívej se na antény. Nikdy jsem takovou konstrukci neviděl. Vypadá jako retranslátor dálkového spojení. Mohu se však mýlit.“

Petrova raketa plynule přistála na povrchu lesklého doutníku. Byla mnohem větší než on.

„Podívej se! On vychází!“ Kamil se zahleděl na obrysy rakety i neznámého objektu, které obrazovka zvětšila. „Proč jsme si k čertu nevzali skafandry!“

„Neměli jsme čas.“ poznamenal Brian.

Připojili se k Petrově raketě. On sám pomalu postupoval po povrchu tělesa a vlekl za sebou zajišťovací lano. V určitém okamžiku – viděli to zřetelně na obrazovce – se naklonil a náhle zmizel, jako kdyby se propadl dovnitř. V tomto místě se objevil nevelký kulatý otvor.

„Tedy přece Petr,“ řekl si Kamil. Cítil, že se mu třesou ruce a srdce mu nezvykle silné buší.

Brian seděl před obrazovkou, klidný a nehybný, jako by setkání s objektem mimozemského původu na něj neučinilo žádný dojem.

„Co máme dělat?“ uvažoval Kamil nahlas.

„Můžeme jen čekat,“ pohlédl Brian na hodinky. „Zbývá nám ještě půldruhé minuty.“

Po minutě se Petr objevil. Kamilově a Brianově raketě nevěnoval žádnou pozornost a zmizel v nitru své rakety.

„Vracím se,“ uslyšeli ve sluchátkách.

„My také,“ zabručel Brien a nastartoval. „Myslím, že za těchto okolností stojí za to zastavit astrolet a vrátit se sem ve skafandrech.“

„Souhlasím,“ řekl Kamil a spojil se se Stevem.

Astrolet už byl dosti daleko. Na obrazovce viděli, jak se obrací truskami do protisměru, aby zahájil brzdění.

Petrova raketa odstartovala několik vteřin po nich. Nedívali se na ni, byli zaměstnáni naváděním své rakety do směru k astroletu.

„Podívej!“ ukázal Brian na obrazovku napojenou na zadní kameru.

Z Petrovy rakety tryskal stálý proud ohně. Doutníkové těleso se rozzářilo žlutým plamenem a po chvíli se změnilo v kouli kapalného kovu.

„On ji zničil…,“ řekl Kamil. „Nemohli jsme tomu zabránit.“

Odvolal příkaz k zabrzdění astroletu. Obě rakety nyní mířily společně k mateřské lodi.

Když se všichni tři opět ocitli v chodbě příďové galérie, Petr beze slova přistoupil ke Kamilovi. Všichni tři vstoupili do výtahu a sjeli do obytného úseku. Na chodbě je – s výjimkou pilotů očekávala celá posádka. Astronauti je tiše provázeli zrakem až k hibernátoru.

13

Kamil ještě jednou promyslel svoje rozhodnutí a dospěl k závěru, že se nemohl zmýlit. Právě Petr mohl být vždycky tam, kde došlo k případům spavé nemoci. Petr, kterému nikdo nevěnoval zvláštní pozornost, stále zalezlý ve spleti zařízení strojovny, stranící se ostatních, dokonce i ve službě. Petr, stále srdečný, bez konfliktů, nenápadný. Poslední, koho mohli podezřívat z násilí, duševní potuchy nebo činů proti zájmům celku.

Je snad dokonale maskovaným návštěvníkem z jiné planety?

Či obyčejným člověkem, kterého ovládly neznámé síly, ochromily jeho vůli a přikázaly mu poslušnost?

Kamil nepochyboval, že všechny události v astroletu měly vyústit v únos lodi i s posádkou. Kam? Na základě dosavadních znalostí to nešlo určit…

Kamil dvakrát pročetl všechny údaje o Petrovi, které našel v osobní kartotéce. Petrův životopis neobsahoval žádné záhady. Petr byl od dětství schopný, bystrý, iniciativní chlapec. Nebyly s ním žádné potíže. K cíli směřoval vždy s velkým zápalem a vytrvalostí. Jeho cílem se už v raném mládí stalo povolání inženýra mezihvězdné kosmické služby. Studie i odborná praxe prokázaly jeho schopnost pro daleké lety. Při sestavování posádky pro výpravu k Barnardově hvězdě byl jedním z kandidátů. Při závěrečných testech mu chybělo jen několik bodů, nedal se tím však odradit a ještě dvakrát se přihlásil do konkursů pro další výpravy. Celou tuto dobu pracoval na lodích Meziplanetární služby a zvyšoval si kvalifikaci. Výpravy na Cygni 61 se vzdal sám, třebaže byl vybrán. Motivoval to osobními důvody.

Členem posádky odlétající na Hares se stal bez potíží, všechny konkurenty jasně předčil. V oboru pohonu kosmických lodí byl opravdu vynikajícím odborníkem, jedním z hlavních konzultantů výrobce motorů typu gama.

Kamil vzdychal a prohlížel si mikrofilmy, na nichž se Petrova osoba rýsovala v tak vynikajícím světle… Že by byl od dětství posedlý touhou unést kosmickou loď? Při podrobném vyšetření, předcházejícím odletu, se odhalí i nepatrné duševní poruchy. Navíc jsou všichni po každé vitalizaci podrobováni psychologickým testům a lékařskému vyšetření!

V Petrově životopise se nedal najít žádný výrazný bod, žádná mimořádná událost, která by podpořila Kamilovu domněnku. Začalo snad všechno až tady v astroletu? Nebo na Kappě?

Ať tomu bylo tak či onak, Kamil byl přesvědčen, že nebezpečí je zažehnáno nebo alespoň odloženo na neurčito. Uvědomoval si, že se může stát něco nového – třeba tu působily nějaké cizí vnější síly, které se nebudou pokládat za poražené. Když se však nedělo nic neobvyklého, pochyboval o této hypotéze stále víc. S Petrem všechno proběhlo tak hladce, že mu nemohl připisovat nějaké nadlidské vlastnosti. Pochopitelně s výjimkou schopnosti zbavit vědomí. V oblasti parapsychologických jevů se Kamil necítil příliš jistý. Bohužel nebyl mezi odborníky přítomnými v astroletu nikdo, kdo by se chtěl pokusit tento úkaz prozkoumat. Lékaři neskrývali svoji bezmocnost a psychologie byla prakticky také k ničemu.

Po uložení Petra do hibernátoru zavedl Kamil posádce zostřený režim. Opuštění pracoviště i na nejkratší dobu bylo třeba ohlásit veliteli astroletu. Omezil i všechny potulky na lodi kromě vlastní kajuty a společenských místností. Posádka přijala opatření s pochopením. Události posledních dní všechny vzrušily a vyvolaly mnoho debat i domněnek.

Kamil omezil počet bdících členů posádky na minimum. Některá pracoviště, která nevyžadovala trvalý dozor, nechal dokonce neobsazena. Vycházel z předpokladu, že v případě potřeby může v krátké době vitalizovat příslušného odborníka. Tento postup byl ostatně v souladu s obecnou zásadou úspory aktivního času, podle níž měl každý člen posádky zestárnout během cesty co nejméně.

Třetí den po zneškodnění Petra zkontroloval Kamil pracoviště a s uspokojením zjistil, že je všechno v pořádku. Službu měly čtyři osoby: v pilotní kabině pilot a navigátor, ve. strojovně nukleonik a technik, dozírající na kontrolní a řídicí automatické přístroje. Ostatní odborníci měli pohotovost, pobývali však ve svých kajutách nebo v knihovně.

Po obchůzce zašel Kamil za Idou. Srdečně ho uvítala, měla však špatnou náladu. Mlčela, přestože se ji pokoušel vtáhnout do debaty o věcech velice vzdálených kosmickým cestám.

„Zřejmě máš cesty dost?“ zeptal se pojednou. „Nechceš se už vrátit domů?“

Pohlédla na něj, jako by ji ta nečekaná otázka poplašila.

„A co ty?“ ozvala se po chvíli. „Nechtěl by ses vrátit na Zemi?“

„Kdysi ano, určitě. Ale teď na to nemyslím. Nechceš si odpočinout v hibernátoru?“

„Ne ne,“ pronesla rychle. „Nemám to místo ráda, nepůsobí na mě dobře…“

Kamil se rozesmál.

„Jak to? Působí výborně! Zastavuje čas. Pro ženy to snad má nějaký význam!“

„Času mám ještě dost,“ řekla zamyšleně.

„To mohu těžko popřít. Vypadáš skvěle. Právě hibernaci vděčíš do značné míry za to, že vypadáš stejně jako před dvaceti lety, když jsme opustili sluneční soustavu. Bylo ti tehdy nejvýš pětadvacet let… A teď je ti jen o několik měsíců víc. Není to skvělé, tak oklamat čas?“

„Celá pozemská civilizace spočívá na klamání času,“ odpověděla a vstala. „Díky tomu jsem ve svém biologickém věku vynikající – jak tvrdíš – kybernetičkou. Čas se však nedá tak docela oklamat. Lze zkrátit dobu učení člověka, prodloužit dobu jeho aktivní činnosti, život každého je však omezen. A to je smutné.“

„To víš už od dětství. Proč o tom pořád uvažuješ? Trápí tě to tak, že na to nedokážeš zapomenout ani na chvilku?“

„Když jsem daleko od našeho, opravdu našeho světa, musím na to myslet, protože mi připadá, že se už nestačím vrátit tam, odkud jsem odešla.“

Ida utichla. Chvíli stála ke Kamilovi bokem a hleděla na podlahu. Pozoroval ji a jako obvykle pociťoval neodolatelnou touhu vyznat se jí ze svých úvah, ze své vzrůstající náklonnosti a z obdivu k jejímu půvabu.

„Ještě nedávno jsem si byla jista, že existuje naděje, opravdová naděje k návratu tam, kam se chci vrátit za každou cenu. Každý den mi to však připadá stále nereálnější …,“ řekla tiše.

„Nechápu, kde bereš ten pesimismus, Ido!“ hleděl na ni Kamil s údivem. „Náš návrat je prakticky jistý!“

„Chvilku počkej!“ řekla náhle změněným hlasem. „V téhle kombinéze vypadám hrozně. Musím se převléknout a učesat. Snad mi to zlepší náladu.“

„Přijdu za chvíli,“ chtěl Kamil vstát, ona mu však položila ruku na rameno.

„Zůstaň, vrátím se brzy!“

Vyňala ze skříně lesklé stříbřité šaty. Po deseti minutách se vrátila. Dlouhé šaty na ní volně splývaly, pramen tmavě hnědých vlasů měla přehozen přes levé rameno. Byla klidná, usměvavá, tichá.

Zamkla dveře a pomalu usedla do hlubokého křesla. „Podej mi ruku,“ vybídla Kamila, který seděl naproti ní. Stiskl jí dlaň a dlouho tak mlčky seděli a hleděli na sebe. Kamil si netroufal ani odhadnout, jak dlouho jejich mlčení trvalo. Náhlá změna gravitace vtiskla Kamila do křesla. Dosud jen stěží postřehnutelná vibrace lodě výrazně vzrostla. Kamil se chtěl zvednout z křesla, přetížení však bylo značné, takže se jen namáhavě trošku nadzvedl a opět zapadl hlouběji. Ida mu stále svírala ruku. Po chvíli se přetížení zmírnilo a Kamil se opět pokusil vstát.

„Sedni si!“ řekla Ida rozhodně. „Sedni si a poslouchej! Nic už nezměníš. Bez mého souhlasu odtud nevyjdeš. Zamkla jsem dveře.“

Kamil vytrhl ruku z její dlaně a sáhl po narkotizační pistoli, s níž se už několik týdnů nerozloučil.

„Okamžitě otevři dveře! Co to má znamenat?“ vykřikl a vyskočil z křesla.

„Sedni si a poslouchej. Už jsem řekla, že nic nezměníš.“

„Odpovídám za bezpečnost astroletu a jeho posádky! Co se stalo? Okamžitě mě pusť!“

„Tam je Petr. Pouze Petr, rozumíš? A tady jsem já. Už to všechno konečně chápeš?“

Kamil bezmocně klesl do křesle. Teď už chápal. Byli dva. Ida na něj soucitně hleděla.

„O loď a posádku se neboj. Budeš-li rozumný, bude všechno v pořádku a nikomu se nic nestane. Pozorně mě poslouchej. Chci ti navrhnout určitou úmluvu. Přiznávám, že ti musím nadiktovat naše podmínky. Podle vaší terminologie to bude násilí. Zkus se však vcítit do naší situace, pochopit nás a potom nás snad nebudeš považovat za nepřátele… Vitalizovala jsem Petra. Oklamala jsem tě ale byla to jediná, poslední naděje. Náš dlouhodobý plán začal selhávat. Petr teď navádí astrolet na nový směr. Poradí si s tím, je zkušený pilot. Řídil kosmické lodě dřív, než jsi začal snít o letech ke hvězdám. Všichni ostatní jsou omámeni a nemohou nám překážet.“

„Kdo jste?! Co chcete dosáhnou?“ přerušil ji Kamil a snažil se soustředit.

„Kdo jsme…To je dost složitý příběh. Určitě tě to napadlo, snad jsi tu domněnku podvědomě akceptoval, ale tvoje vědomí ji odmítalo jako nepravděpodobnou. Jestliže se chceš všechno dozvědět, poslouchej. Nechci, abys jednal proti svému přesvědčení… Víš, chceme se vrátit, pouze vrátit ke svým, domů… Tak jak se i ty určitě budeš chtít vrátit, až dosáhneš svého cíle. Naše naděje na návrat se uskutečnila, není to však na účet tvůj ani tvých soudruhů. Vy také dosáhnete cíle.

Ptáš se kdo jsme…,“ pokračovala Ida. Stála před Kamilem, který bezděčně tiskl v ruce pažbu narkotizační pistole. „Zřejmě ses domyslil, že nejsme lidé, i když naše těla jsou opravdu lidská. Chtěli jsme vypadat stejně jako vy, to snad chápeš. Tato těla patřila dvojici mladých lidí, které jsme náhodou potkali v kritickém okamžiku. Nemohli jsme bez nich opustit naše vozidlu a toto vozidlo bylo třeba bezpodmínečně zničit, abyste je neobjevili… Nemohli jsme se vrátit, museli jsme zůstat mezi lidmi a pokusit se najít příležitost k návratu někdy později. Takovou příležitostí byl let k Hares, i když nám tento směr tak docela nevyhovoval. Ostatně jsme počítali s tím, že zůstaneme na Kappě, odkud bychom mohli zavolat pomoc. Bohužel náš záměr nevyšel: v naší základně na Kappě nefungovalo spojovací zařízení, zřejmě je poškodil nějaký tektonický otřes. Petr, který ověřoval jeho funkci, se musel zbavit svědka a uspal proto svého společníka dřív, než se vypravil do jeskyně s naší základnou. Naštěstí si nikdo ve zmatku při hledání Enrica nevšiml Tedovy nepřítomnosti a ty jsi uvěřil Petrovi. Enrico náhodou narazil na jeskyni, jejíž vchod Petr už nestačil zamaskovat. Dva případy spavé nemoci vzbudily tvoje podezření, ale tehdy ses ještě nezaměřil na nás…

Nápad se směrovými anténami realizoval Petr. Navigátoři však odhalili nesprávný směr příliš brzy. Kdyby se mi tenkrát podařilo uspat tě prášky rozpuštěnými v kávě, získali bychom dost času k ovládnutí lodi. Ty jsi věděl nejvíc a mohl jsi nám to překazit. Bohužel se trik s kávou nezdařil. Dělala jsem chyby, které tě varovaly. Byla jsem příliš rozrušená a nezachovávala jsem opatrnost.

Uvést člověka do stavu, který jsi nazval spavá nemoc, je pro nás snadné, musíme však dotyčného omráčit alespoň na několik vteřin, což vyžaduje tělesnou sílu. Bohužel musím používat tělo dosti drobné konstrukce a nemohla jsem počítat s tím, že tě přemohu. Ervina jsem omráčila úderem do hlavy. Stálo mě to hodně přemáhání, tyto metody totiž nejsou u nás obvyklé. Neměla jsem však na vybranou.

S tebou jsem tak zacházet nemohla. Mám tě příliš ráda a myslím, že bych tě nedokázala dostatečně silně uhodit… To ale nebyl jediný důvod k tomu, že jsme tě nechali až do této chvíle v klidu. Náš pocit sounáležitosti s lidmi nám nedovoluje používat bezohledné metody. Nechtěli jsme dělat to, za co naši druzi po staletí kritizují lidskou rasu… Počítali jsme s možností pochopení a kompromisu… To bychom se však museli přiznat k tomu, kdo jsme, a reakce celé posádky na naše odhalení by mohla být pro nás nepříznivá. Proto jsme chtěli mluvit jen s tebou, a to v situaci výhodné pro nás – například v takové jako je tato…

Petr omámil a pak umístil v hibernátoru všechny kromě tebe. Chci ti objasnit naše záměry. Potřebujeme čas na cestu k naší nejbližší kosmické stanici. Planetka, na kterou letěl Petr, byla ve skutečnosti naší spojovací družicí. S její pomocí Petr určil směr, v kterém stanice leží. Až se k ní dostaneme, pokusíme se vyslat signál našim druhům a připravit je na váš přílet. Bez této přípravy by mohli zničit astrolet po přiblížení k naší hvězdné soustavě. Naši druhové mají o lidech velice špatné mínění. Jejich znalosti v této oblastí jsou bohužel zastaralé, a proto jim musíme předat novější údaje.

Později se budeš muset podrobit anabióze. Nechceme lidem prozradit cestu k naší planetě. Bez projednání nemáme právo o tom rozhodnout. A odpověď i rozhodnutí našich druhů přijde teprve za dlouhou dobu. To už budeme na cestě k nim.

Nebudeš-li vzdorovat, nebudeme-li nuceni užít proti tobě násilí, určitě se nám podaří naše druhy přesvědčit, že jsi nám pomohl z vlastní vůle. To bude důkaz, že lidé jsou jiní, než jsme si dosud mysleli…

Astrolet přivedeme k cíli sami dva s Petrem. Máme k tomu dostatek zkušeností i znalostí. Přesvědčil ses o našich schopnostech, třebaže disponujeme jen nedokonalým lidským tělem.

Jsem si jista, že naši druhové zavedou astrolet zpět na správnou cestu k Hares. Budete pokračovat ve své cestě bez znalosti o směru k naší planetě. Až jednou, doufám, že to bude brzy, k vám naši druzi získají důvěru, potom se budeme moct vzájemně oficiálně navštívit… Teď snad chápeš, že se musíš vzdát a neodporovat. Astrolet je pod naší kontrolou. Je to pro nás jediná naděje na návrat. Musíš to pochopit a omluvit nás…“

„Nemohu vás omluvit ani pochopit. Pro mě jste zločinci. Musím vás hodnotit z hlediska lidských zákonů,“ řekl Kamil a hleděl ponuře a nevraživě na dívku, která byla od této chvíle jen nepřítelem.

„Kdyby ses ty sám ocitl mezi cizími bytostmi, neudělal bys všechno možné aby ses vrátil ke svým? Ohlížel by ses na zákony a morální zásady platné ve světě, který by ti byl cizí?“

„Jste vrazi! Nezákonně jste ovládli těla živých lidí.“

„Mýlíš se! My jsme si je jen půjčili. Jen na tobě záleží, zda je budeme moct vrátit majitelům.“

„Jak to? Vždyť oni…“

„Oni jsou tady!“ ukázala Ida na sebe prstem. „Jejich vědomí je vypnuto, podobně jako vědomí těch členů posádky, které jsme uvedli do spánku. Dokážeme to učinit každému člověku: ztlumit jeho vědomí a vstoupit svou osobností do jeho těla. Přitom můžeme plně využívat jeho paměti. To je jedna ze schopností, v které máme nad vámi převahu. V ostatních věcech, pokud se nalézáme v lidské podobě, jsme stejní jako obyčejní lidé. Máme stejné fyzické možnosti a omezení, na druhé straně však máme víc zkušeností a znalostí o vesmíru. Neměli jsme využít této převahy nad vámi abychom nepromarnili pro nás neopakovatelnou šanci?“

„Tedy…, ti dva… žijí dál?“

„Ano. A proto mě a Petra nezabiješ, i kdybys mohl, protože bys je zabil také. Oni jsou takovým naším rukojmím, zaručují nám bezpečí.“

„Nehodlám nikoho zabíjet,“ řekl Kamil vztekle. „Při první příležitosti vás však zneškodním. Proto tu přece jsem. Kdybych se měl vzdát bez pokusu o odpor, byla by moje přítomnost v astroletu nesmyslná!“

„Vyslechni mě. Něco ti povím. Třeba se potom budeš dívat na naši situaci jinak. Pochopíš, proč jsme museli jednat od začátku právě tak…

Stalo se to deset let před touto výpravou. Naše kosmická loď dorazila do oblasti vnějších planet sluneční soustavy a přešla na nestacionární oběžnou dráhu kolem jednoho Neptunova měsíce. Pozemské rakety tam létaly jen výjimečně, místo bylo tedy dosti bezpečné. Odtud vyrážely k Zemi a k dalším planetám soustavy malé, pro lidstvo těžko odhalitelné průzkumné rakety. V době, kdy jedna z nich zkoumala různá místa na povrchu Země, přestala její mateřská loď existovat: mohutný výbuch ji proměnil v oblak kosmického prachu, který se rozptýlil v prázdnotě.

Průzkumná raketa, vybavená zásobou energie na poměrně krátkou dobu, bloudila několik týdnů po neobydlených zákoutích Země a skrývala se před zraky lidí.

Dvoučlennou posádku, která nemohla raketu opustit, čekala jistá záhuba, která se musela dostavit po vyčerpání zdrojů energie, popřípadě ještě dřív, kdyby se lidé dozvěděli o její existenci a pronikli dovnitř.

Posádka rakety však měla určitou naději. Byla to možnost využití lidských těl, což by jí umožnilo pobyt na planetě. Tuto metodu, používanou už dřív jako jeden ze způsobů průzkumu cizích obydlených planet, bylo možné použít i nyní k záchraně osobností dvou bytostí, osamělých na daleké cizí Zemi. Tuto šanci k záchraně bylo třeba využít.

‚Čekáme tu už třetí den,‘ řekla jsem svému společníkovi. ‚To není dobré místo, jestliže chceme uskutečnit naše záměry…‘

‚Okolí je neobydlené a klidné,‘ odvětil po chvíli. ‚Má to svoje výhody.‘

Náš antigrav spočíval na koberci kvetoucího vřesu, částečně ukryt mezi nízkými keři na samém okraji palouku.

‚Nemůžeme čekat déle než několik dní,‘ řekla jsem a v téže chvíli jsem pochopila, že tato věta postrádá smysl. Naše čekání – tady či kdekoliv – bylo prostě nutností. Jiné řešení neexistovalo. Ztráta spojení s lodí-základnou mohla znamenat jen jedno: základna přestala existovat.

Společník na moje slova nereagoval. Zřejmě myslel na totéž. Bylo to zcela jasné. Zkontrolovala jsem akumulátory. Mohly udržovat naši existenci ještě několik týdnů, každý manévr antigravu však podstatně snižoval zásobu energie.

‚Registruji přiblížení dvou osob,‘ řekl náhle můj společník.

Zpozorovala jsem je také.

Kráčeli mezi stromy, dosud daleko, ale blížili se k nám. Byla už téměř naprostá tma, jen tenký srpek měsíce trošku osvětloval střed palouku.

‚Nevšimnou si nás,‘ řekla jsem. ‚Jsou příliš zaujati sami sebou. Je to chlapec a dívka.‘ Šli, drželi se za ruce, chlapec občas rozsvítil baterku.

‚Jsou to ještě téměř děti.‘ Můj společník byl zklamán, mě však náhle oslnil kouzelný nápad na záchranu. Nastala chvíle, kdy jsme získali novou naději, nejen na život, naději na něco víc.

‚Rozsviť poziční světla,‘ řekla jsem.

‚Proč? Chceš… Ty dva?‘

‚Ano, mají před sebou ještě hodně času a všechny možnosti… Mladí lidé jsou ostatně zvědavi na všechno neznámé. Rozsviť světla…‘

…Ještě chvíli. Ještě několik vteřin a oba se ocitnou v dosahu našich přístrojů. Teď.

Namířila jsem. Jejich hlavy obklopila mlha narkotizačního plynu.

Oba jsme spěšné seskočili přímo do houštiny trnitých keřů. Poškrábala jsem si nohy. To byl první pocit, který jsem poznala jako dívka. Chlapec mě uchopil za levou ruku a vytáhl z trsu ostružin.

‚Zapnul jsi detonátor?‘ zeptala jsem se a běžela za ním ke stromům.

‚Ano, pospěš si, jsme příliš blízko,‘ řekl a táhl mě za. ruku. Vteřinu po modravém záblesku nás dohonil tlumený hřmot, připomínající vzdálený úder blesku.

Petr se ohlédl a zahučel: ‚V pořádku.‘

Kráčeli jsme vedle sebe lesním průsekem k lidským obydlím.“

14

Roastron IV uslyšel tiché kroky. Normální lidské ucho by tak slabý zvuk nedokázalo zachytit, on ho však slyšel dobře. Někdo se blížil labyrintem chodeb k jeho pracovišti. Roastron IV se však nehýbal. Čekal.

Kroky byly tlumené, návštěvník našlapoval zlehka. Náhle se za zády Roastrona IV ozvalo kovové zaskřípání a tichý sykot. Prudce se otočil a spatřil muže v kyslíkové masce. V jejím průzoru postřehl dvě velké tmavé oči. V rukou muže syčel ventil bomby se stlačeným plynem.

Roastron IV poznal slabý zápach narkotika. Bleskově analyzoval situaci, ani nenavázal spojení s počítačem. Zvedl se z křesla a udělal dva nejisté kroky k útočníkovi, potom mu podklesly nohy a sesul se na ocelovou podlahu.

Muž v masce přiblížil ústí ventilu k jeho tváři. Roastron IV pocítil závan plynu. Zavřel oči a znehybněl. Uslyšel muže odcházet. Teď už se nesnažil jít tiše. Šel rychle, dokonce klusal, zřejmě hodně spěchal. Roastron IV ležel dál a naslouchal. Když se ujistil, že bouchly dveře vedoucí na hlavní chodbu obytného úseku, zvedl se a usedl ke kontrolnímu panelu.

Pozorně sledoval údaje přístrojů. Motory pracovaly normálně, přetížení se neměnilo. Teprve po čtyřech minutách pocítil malou změnu ve směru tahu motoru. Byla patrna i bez pohledu na přístroje.

Ovládl místo pilota, konstatoval Roastron IV a spojil se s počítačem. Za chvíli znal všechny údaje.

Tentýž nesprávný směr, na který byly nastaveny navigační teleskopy, pomyslel si a vydal se k východu.

Tiše proklouzl chodbou. Nahlédl do Kamilovy kajuty. Byla prázdná, zamířil tedy k hibernátorům. Stiskl kliku, bylo však zamčeno. Vrátil se tedy a cestou nahlížel do kajut.

Všude cítil narkotikum. V některých kajutách zpozoroval omámené členy posádky, někteří upadli do bezvědomí a zůstali ležet na podlaze.

Klimatizace! zhodnotil Roastron IV situaci. Pustil plyn do klimatizace.

U počítače spala v křesle Kristina. Roastron IV přistoupil tiše ke dveřím pilotní kabiny a trošku je pootevřel. Nebyly zamčeny. Škvírou v pootevřených dveřích pohlédl na pilotovo místo.

Steve ležel vedle hlavního panelu. Druhý pilot ležel v křesle s hlavou svěšenou na stranu. U řízení seděl muž v kyslíkové masce. Roastron IV viděl jen jeho záda. Kabina byla rovněž plná narkotizačního plynu. U nohou muže v masce ležela na podlaze bomba.

Roastron IV strčil do dveří, až se rozlétly. Muž u řízení se prudce otočil, chvíli užasle zíral, potom rychlým pohybem sáhl po bombě, namířil ventil na postavu ve dveřích a otočil kohoutkem. Roastronovi IV, který se pomalu přibližoval, zavanul do tváře proud plynu.

„Nech toho,“ řekl Roastron IV klidně. „Na mě nepůsobí ani tenhle plyn, ani jiná narkotika.“

Muž v masce upustil bombu, která se syčením odlétla do kouta, a nečekaně skočil na Roastrona IV. Ten však bleskově uhnul, uchopil útočníka za ruce a strhl mu masku. Objevila se Petrova tvář. Po několika minutách ho omámil plyn, zaplňující místnost, a Petr se zhroutil na podlahu.

Roastron IV usedl k hlavnímu panelu a opatrně uvedl astrolet do původního směru.

Ida zvedla sluchátko a spojila se s pilotní kabinou.

„Jsme zde,“ řekla, „zamčeni v mé kajutě. Zamkni zevnitř dveře pilotní kabiny abych ho mohla pustit.“

Pohlédla na Kamila, který truchlivě sklopil hlavu.

„Netrap se,“ pronesla mírně. „Nechceme nikomu ublížit. Jakmile najdeme naši kosmickou stanici, vyšleme zprávu. Myslím, že naši druzi budou souhlasit s odesláním astroletu zpět do sluneční soustavy. K tomuto souhlasu je však třeba, aby nikdo z vás nevěděl, kde je naše planeta. Nepřejeme si – alespoň prozatím vaši návštěvu. Nebudu vysvětlovat proč, máme dobré důvody, abychom se obávali vaši přítomnosti u nás… Jedná se o některé záporné lidské vlastnosti, které my nemáme…“

Přerušila svoji řeč a pohlédla na dveře, které se zvenčí někdo pokoušel otevřít. Znepokojeně k nim přistoupila.

„To jsi ty, Petře?“ zeptala se hlasitě. Nikdo neodpovídal. Ozvalo se ostré syčení a za chvíli z místa, kde byl ve dveřích číselný zámek, vyšlehl modrý plamen. Dveře se otevřely. Stál v nich Brian s plazmovým hořákem v ruce.

Ida ucouvla a zhroutila se do křesla. Kamil vyskočil a nechápavě hleděl na příchozího.

„Všechno v pořádku, veliteli!“ řekl Brian, vlastně Roastron IV, čili Robot-Astronaut, model IV.

Po Idině tváři stékaly slzy. Kamil na ně hleděl lhostejně a chladně uvažoval, zda je tento pláč dalším úskokem bytosti, která mu nyní přes svůj lidský vzhled připadala naprosto cizí. Nebyla pro něj už okouzlující mladou ženou. Když přivřel oči, zjevovala se mu v podobě nejpodivnějších tvorů, jakými lidská obrazotvornost zalidňuje cizí planety…

Ida si otřela oči, slzy jí však kanuly dál.

„Kde bereš tak lidské reakce? Co znamená ten pláč?“ zeptal se Kamil s ironickým přízvukem v hlase.

„Zvyk…,“ řekla a pokusila se o úsměv. „Dlouholeté přivykání… Ostatně… jak mám tedy vyjádřit svoje pocity, když mám lidské tělo? Zamilovala jsem si tuto podobu, přivykla jsem jí. Líbila se mi stále víc. Tebe jsem si také zamilovala. Nemysli si, že všechno, co jsem říkala a dělala, byla jen mystifikace. Žila jsem přece mezi lidmi stejně jako kdysi mezi svými druhy na naší planetě… Pro nás nemá vnější podoba tak velký význam jako u lidí. U nás je nemyslitelné, aby někdo získal převahu nad jiným jen proto, že… lépe vypadá. Ostatně podle vašich kritérií nejsme moc hezcí. Sama to mohu potvrdit a snad právě proto se mi role krásné dívky tak zalíbila, že se s touto podobou budu loučit s lítostí…“

„Vždyť nejsi žena, ani psychicky ne! Nemohla jsi ani chvíli cítit a myslet jako opravdová žena!“

„Nerozumíš tomu… U nás ty věci vypadají úplně jinak, nedokážu ti to vysvětlit. Musíš mi ale věřit, že to, co mě pojilo s tebou, byla přinejmenším upřímná sympatie. Uvažuj: myslel jsi na mě jako na opravdovou dívku. Líbila jsem se ti. To, že jsem nebyla ‚opravdová‘, ti dosud nevadilo. Nikdy bys neodhalil mystifikaci, lež… Jestliže nám dovolíš odejít, dokážu ti svoji upřímnou sympatii a přátelství…“

„Jak?“

„Zanechám něco ze své osobnosti dívce, která je pravou majitelkou těla, které užívám. Přesvědčíš se, že to dokážu. Bude tě milovat stejně jako já. Nemohu jí ovšem zanechat svoje znalosti, a proto s ní nebudeš moct hovořit o tom, o čem jsi hovoříval se mnou. Vzbudí se jako z hlubokého spánku. Zůstane stejnou čtrnáctiletou dívkou, kterou byla ve chvíli, kdy se ocitla uvnitř našeho vozidla na lesním palouku. V jejím podvědomí však bude moje sympatie k tobě…“

To mi připomíná staré příběhy o pokušení svatých ďáblem, vtěleným do ženy, pomyslel si Kamil. Jeho zaujatost náhle zmizela. Nečekaně pocítil soucit s touto bytostí, jejíž skutečnou podobu nedokázal ani odhadnout. Teď, kdy se situace radikálně změnila, kdy v tomto souboji její vítěznou jistotu nahradila beznaděj, začal Kamil uvažovat o kompromisu, o nějakém rozumném řešení neobvyklé situace…

„Co ode mě vlastně očekáváš?“ zeptal se náhle, vstal a přistoupil k Idě.

„Chci tě poprosit, abys nám dovolil vyhledat naši kosmickou stanici. Nemůže být daleko… Asi tak v okruhu jednoho světelného roku… Budou-li její zařízení v pořádku, navážeme spojení s naší planetou. Na stanici jsou speciální náhradní těla, jakési naše hibernátory. Naše osobnosti prostě přepíšeme do stabilizujících zařízení a uvolníme těla, v nichž nyní pobýváme. Jiné východisko nemáme… V našich umělých tělech můžeme počkat na záchrannou výpravu, která nás odtud odveze…“

„Co navrhuješ výměnou za splnění této prosby'?“

„Před odletem oživíme všechny, které jsme uspali. Dále vrátíme ty dva, Petra a Idu…“

„Jak to uděláte?“

„Jednoduše. Odletíme průzkumnou raketou na naši stanici a oni se vrátí stejnou raketou ve stavu mírné hypnózy, aby návrat do skutečnosti pro ně nebyl šokem… Musíš mi však slíbit, že se později nebudeš pokoušet přistát na stanici. Mohl bys tam nevědomky něco poškodit a zabít nás.

Pokud tě zajímají naše stabilizující zařízení, najdeš stejné na planetě Kappa, ve skalní jeskyni nedaleko místa, kde jste nalezli uspaného Enrica. Petr vypnul jaderný reaktor a kolem jeskyně už není neutronové záření, Enrico však to místo najde. Musíte jen odsunout tenkou skalní desku, zakrývající vstup do jeskyně. Chtěli jsme zůstat na Kappě a přenést se do tamních stabilizátorů. To byl náš původní plán, Petr si však nebyl jist, zda funguje spojení. Nemohli jsme riskovat. Kdyby zpráva od nás nedorazila k našim druhům, čekali bychom příliš dlouho… nebo by pro nás nepřiletěl nikdo…“

„A když se ukáže, že zařízení nefunguje ani na této stanici?“

Ida sklopila oči. Zpod víček jí splynuly dvě velké slzy.

„Rozumím. Budeš mě přemlouvat, abychom letěli ještě dál…“

„S tím nepočítám… Musela bych ti předložit nové podmínky, které bys určitě nechtěl přijmout… Nesmíme ti ukázat cestu směr, ve kterém leží naše planeta. Nejsme k tomu zmocněni.“

„Proč? Proč jste tedy letěli k nám, když se před námi stále skrýváte? Vysvětli mi to!“

„Ptáš se proč… Je to dosti složité, ale pokusím se ti to krátce vysvětlit…

Naše výprava nebyla první, která dorazila do soustavy vašeho slunce. Naši cestovatelé tam byli už několikrát. Někteří se dokonce přenesli do lidských těl… Z těchto návštěv na vaší planetě jsme si však přinesli smutné zkušenosti.

První z nás který žil v lidské podobě mezi vámi, se přenesl do těla člověka, který byl odsouzen k smrti umučením. Jiný uhořel na hranici, protože neopatrně vyslovil několik pravd odporujících tehdy platné doktríně. Další přiletěl v době války a zahynul dřív, než z té hrůzy stačil uprchnout.

To všechno je potkalo, když měli lidskou podobu! Mohli bychom tedy od vás očekávat lepší zacházení, kdybychom se objevili ve své skutečné podobě?

„Naše loď… víš, co s ní bylo, vyprávěla jsem ti to… Zničil ji opravdu výbuch jaderného reaktoru, nemají však po těchto zkušenostech naši druzi právo zaujmout podezření, že jste ji zničili vy? Dokud se nevrátíme a všechno jim nevysvětlíme, budou vás považovat za zlé, kruté, primitivní ničitele a nepřátele…“

„Rozumím… Myslím, že rozumím,“ řekl Kamil zamyšleně. „Vysvětli mi ještě jedno: když tvoji druzi naleznou stabilizátory se zápisem vašich osobností, kde najdou na vaší planetě těla, do nichž se budete moci přenést?“

Ida se usmála. „Ovšem, to jsem ti nevyprávěla! Naše těla ani na okamžik neopustila rodnou planetu! Jsou tam, čekají na nás! Jsou příliš cenná a příliš jemná, než abychom je vystavovali na bezpečí daleké kosmické cesty! V našich lodích cestují jen osobnosti, zapsané do aparatur, odolávajících obtížným podmínkám dalekých výprav. Vždyť každá bytost má jen jedno tělo, neopakovatelné a vlastní. Osobnost je nezničitelná, dokud existuje v materiální formě. Bez ní okamžitě hyne. Copak je možné ohrožovat poškozením něco tak cenného jako vlastní tělo…? Copak je možné riskovat a vyslat do vesmíru myslící bytost ve formě nepřizpůsobené podmínkám panujícím na cizích planetách?“

15

Kamil se podrobil. Učinil to v době, kdy získal naprostou převahu, kdy znovu převzal do svých rukou osud výpravy. Nepovažoval však toto podrobení za osobní porážku. Naopak, nabyl přesvědčení, že na něm nyní spočívá povinnost rehabilitovat v očích neznámých bytostí minulá pokolení lidstva. Mají oči? napadlo ho. I když mají, určitě ne tak zelené, jako má Ida…

Kamilova kapitulace byla provázena řadou podmínek. Důvěra a pochopení – samozřejmě, bezpečnost dvou set lidí v anabióze byla však pro něj prvořadá. Dost na tom, že sám převzal odpovědnost za toto rozhodnutí, které nechtěl dál komplikovat dalšími problémy.

Souhlasil s tím, že neprobudí nikoho z posádky. Souhlasil s Idou, která se domnívala, že by těžko přesvědčovali o správnosti uzavřené dohody další osoby. Kamil souhlasil s vyhledáním kosmické stanice, která mohla být podle Petrova odhadu vzdálena něco přes polovinu světelného roku. Po podrobném rozboru Kamil odhadl, že celá operace prodlouží cestu nejvýše o dva roky, což pro hibernovanou posádku bylo bezvýznamné. Rozhodl se však, že sám se anabióze nepodrobí. V Roastronovi IV měl oporu a cítil se proto jistější, raději však dohlédl na všechno sám.

Petr si snadno poradil s navigací i pilotáží. Pomáhal mu a kontroloval ho Roastron IV, který nikdy nemusel odpočívat, stačilo mu, když si občas dobil akumulátory z kontaktů na rozváděči.

„Ten robot se vašim konstruktérům výjimečně povedl,“ prohlásila Ida s obdivem. „Dokonce ani nás nenapadlo, že to není člověk.“

„Nebýt jeho, dávno bys mě nacpala do hibernátoru a letěli byste teď přímo domů. Měla bys ho nenávidět!“

Kamil začal nepozorovaně hovořit s Idou jako dřív, kdy ji považoval za normální dívku. Skutečnost, že netuší, kdo v ní vlastně vězí, mu brzy přestala vadit.

Může člověk vůbec vědět, co se skrývá i v normální, skutečné ženě? omlouval se chvílemi.

„Prohlásil jsi, že mám nenávidět Roastrona IV. Ve vztahu k robotu nemá pojem nenávisti žádný smysl. Chápu, že jsi žertoval, ale při této příležitosti tě chci přesvědčit že máme mírnou a přátelskou povahu. Uvaž, že jsme mohli loď ovládnout násilím. A přece jsme nikoho nezabili, i když by to bylo snadné a jednoduché… Naše filozofie učí, že dvě myslící bytosti se při oboustranné snaze vždy dohodnou … Naše ujednání dokazuje správnost tohoto názoru i pro bytosti náležející ke dvěma odlišným civilizacím.“

Teď, kdy se oba návštěvníci z vesmíru už nesnažili skrývat svoje pravé osobnosti a otevřeně s Kamilem hovořili, jeho zápisník se rychle plnil množstvím myšlenek a postřehů.

Petr (Kamil je stále nazýval jako dřív, protože tvrdili, že jejich skutečná jména jsou lidským jazykem nevyjádřitelná) byl pokladnicí znalostí o vesmíru. Kamil s ním často hovořil a dozvěděl se mnoho věcí, k jejichž objevení by bylo třeba uskutečnit přinejmenším několik mezihvězdných výprav.

„Můžeš mi vysvětlit, kdo byl onen tvor z antihmoty, kterého jsi zničil proudem fotonů?“ zeptal se jednou Kamil.

Petr se nesměle usmál od hlavního panelu a odpověděl: „Musím přiznat, že ani naše stará a vysoce rozvinutá civilizace není vševědoucí… Vesmír je příliš rozlehlé pole bádání, zaplňují ho nepředstavitelně rozmanité formy a jevy.

Pokud jde o uvedené objekty, existují u nás nejméně čtyři teorie. Dvě z nich uvedu jako příklad:

Je jisté, že jsou to živé organismy, i když velice primitivní. Někteří vědci tvrdí, že vznikají na malých planetách, kde dorůstají do ohromných rozměrů, potom se uvolní z působnosti slabé gravitace a odletí do vesmíru, kde tráví svůj kočovný život. Hypotéza má dva slabé body. Především nevysvětluje, proč jsou tito tvorové vytvořeni z hmoty nebo antihmoty, a to ve statisticky stejném množství…

Dobře to vysvětluje jiná hypotéza, předpokládající, že tito tvorové se rodí v prostoru materializací zářivé energie v silně zakřiveném gravitačním poli. Při každém takovém zrození vzniká dvojice tvorů, každý z hmoty opačného znaménka. Dalším přetvářením zářivé energie v hmotu (nebo antihmotu) rostou a hromadí zásoby vnitřní energie. Pohybují se v prostoru využíváním nehomogenity gravitačního pole. Když některý z nich náhodou zabloudí do bezgradientových prostor, vzdálených od velkých hvězdných hmot, je bezradný. Každý pohyblivý objekt – kometa, asteroid nebo kosmická loď, které narušují gravitační pole, poskytují takovému zbloudilému tvoru příležitost k cestě do příznivějších oblastí vesmíru. Proto úporně stíhá každý pohyblivý objekt, aby k němu přilnul a využil ho jako dopravního prostředku… Bohužel neodlišuje objekty vytvořené z opačného typu hmoty a stává se, že dohoní nějaký astrolet a zahyne i s ním v anihilační explozi… Znalosti o těchto vlastnostech kosmických tuláků jsme vykoupili ztrátou několika našich raket.“

Petrovo vyprávění přivedlo Kamila k obecnějším úvahám o nepatrnosti lidských znalostí a užitku, který může přinést kontakt se zkušenější civilizací. Lidé na Zemi celá staletí svých dějin jednali nerozvážně a odrazovali pozorovatele z vesmíru, a tak tento kontakt značně opozdili…

Ten den se Kamil necítil ve své kůži. Nikde nedokázal vydržet; Ida i Petr měli plné ruce práce s určováním polohy kosmické stanice, kterou právě dnes nalezli ve vesmírné prázdnotě.

Byl to den rozloučení s návštěvníky z vesmíru. Kamil měl kupodivu pocit, že se navždy loučí s přáteli. Bylo to tím podivnější, že tyto bytosti fyzicky neexistovaly, neměly podobu. Používaly cizí lidská těla jako nositele svých osobností, které tím zachránily od záhuby a tady je konečně mohly přepsat do neživých stabilizujících zařízení. Pro Idu a Petra to bylo stejně přirozené jako pro Kamila konzervování lidského organismu v anabiotickém hibernátoru.

„To je smůla,“ řekl Kamil, když Ida, která měla právě volno, usedla v jídelně vedle něj. „Byla jsi první dívka, která na mě tak hluboce zapůsobila…“

„Tak přece jsem byla dívka?“ zasmála se.

„Nepleť mi raději hlavu!“ mávl Kamil rukou. „Byla jsi a jsi někým, koho jsem měl velice rád, a protože se dnes všechno změní, je mi smutno.“

„Změní se toho jen málo. I složení posádky bude stejné. Jen místo kybernetičky a inženýra budete mít na palubě dva studenty střední školy. Bude je třeba urychleně naučit potřebným znalostem. To je úkol pro tebe, Kamile. Nemůžeme jim bohužel zanechat část našich znalostí. Naše osobnosti jsou zcela odlišné, musíme si je vzít s sebou celé. Požádej ty dva naším jménem o prominutí za to, že jsme jim vzali část života. Fyzicky dorostli a psychicky zůstali téměř dětmi, nebylo však pomoci…“

Kamil mechanicky přikyvoval, myslel však na něco jiného.

„Když budu onu dívku nazývat tvým jménem…“

„Vždyť je to její jméno!“

„Ovšem, ale Idou jsi pro mě ty. Nevím, jak se jmenuješ doopravdy. Mohla bys mi zanechat na památku alespoň své jméno!“

Ida se rozesmála. Vytáhla z kapsy kombinézy tužku a na bílý ubrus napsala: “-

Kamil pohlížel s údivem střídavě na ni a na nápis na stole.

„Co je to?“

„Vzpomeň si na moje vyprávění o Studené hvězdě. Použila jsem v něm těchto značek. Napsala jsem ti je a vysvětlila, jak se čtou… Už chápeš, proč ti nemohu říci svoje jméno?“

Kamil pochopil. Lidský hrtan nedovede vydat a lidské ucho přijmout zvuky o kmitočtu pod šestnáct a přes čtrnáct tisíc kmitů za sekundu…

Jeho smutek se prohloubil. Ani v duchu nemůže vzpomínat na jméno složené ze samých infra- a ultrazvuků. Náhle si však uvědomil ještě něco jiného.

„Tedy ti dva, ten O‘erl, Ht“-f a další…“

„Opravdu existovali…“ Ida zesmutněla. „Vyprávěla jsem ti příběh první výpravy na planetu-hvězdu, kterou nazýváte Hares… Velitelem výpravy byl někdo, kdo mi byl blízký, koho bych mohla podle lidských pojmů přibližně nazvat svým i Petrovým otcem nebo matkou… Těžko to mohu přesněji určit, protože tyto pojmy mají u nás i u vás rozdílný obsah, už jsem se ti to pokoušela vysvětlit… V každém případě se střezte Studené hvězdy, je to nebezpečná past, i když nesmírně zajímavá jako objekt výzkumů…“

Na obrazovce svítil už jen nepatrný jasný bod – plamen trysek odlétající rakety. Potom zhasl také a obrazovka se ponořila do černé tmy. Kamil čekal na poslední rádiový signál, který měl oznámit, že Ida a Petr dosáhli cíle.

„Na shledanou, Kamile.“

Poznal hlas Idy.

„Šťastnou cestu!“

To pronesl Petr.

„Brzký návrat domů!“ zavolal Kamil do mikrofonu.

„Děkujeme. Doufáme, že se nám podaří. Teď přeneseme svoji psychiku do stabilizačního zařízení. Oni zůstanou v hypnotickém stavu, bez vědomí, ale s příkazem vrátit se do rakety, zaujmout místa a automaticky odstartovat. Navigace rakety k astroletu zbývá na vás.“

„Jsme připraveni,“ odpověděl Kamil

Roastron IV usedl vedle něj a položil ruce na páky dálkového řízení. Na své umělé, třebaže tak lidské tváři měl výraz naprosté lhostejnosti.

Kamil se chvíli cítil jako po probuzení z neobvykle živého snu… Před ním leželi v tlumeném světle kabiny na dvou lehátkách oba – Ida i Petr. Nijak se nezměnili. Kamil začal pochybovat o reálnosti všeho, co se dosud událo. Vždyť nic nenasvědčovalo tomu, že v astroletu došlo k nějaké změně: posádka byla kompletní… Že bych měl halucinace? Možná jsem se opravdu zbláznil a kvůli svým halucinacím jsem odbočil na dva roky ze správného směru? pomyslel si Kamil nejistě.

Opět pohlédl na ležící, kteří se probouzeli. Ida se zvedla první, usedla na lůžku a ještě dost nejistým pohledem se rozhlédla po temné kabině.

„Petře,“ řekla tiše. „Petře, kde jsi?“

„Tady,“ odpověděl. „Vidíš, nic se nestalo. A tolik ses bála.“

Ida pohlédla stranou a zpozorovala Kamila, který stál opodál ve stínu.

„Petře! Je tady nějaký člověk! Podívej se!“ řekla a prohlížela si Kamila. Po chvíli dodala šeptem: „A docela fešák!“

Koketně se na Kamila usmála a on v tom okamžiku pochopil, že druhá Ida splnila svůj malý slib…

Dívka otočila hlavu na druhou stranu. Zelené oči se jí rozšířily. Uviděla před sebou Petrovu tvář, tvář dospělého muže…

William Tenn

VENUŠE

A SEDMERO

POHLAVÍ

V Knize sedmic stojí psáno:

Když Pluch potká Plucha, mluví spolu o pohlaví. Svolají poradu, vyberou koordinátora a za jásotu a radosti vejdou v prospěšný stav manželský. Druhá mocnina sedmi je čtyřicet devět.

Toto byl, má drahá dítka — mí nepočetní, avšak rozmanití potomkové — toto byl citát, jejž jsem si zvolil poté, co jsem obdržel od nzreda nzredda poselství, že lidé, kteří nás kdysi jako první na Venuši navštívili, si konečně vzpomněli na slib daný našim předkům a vyslali kulturního emisara, aby nás vedl na těžké cestě k civilizaci.

Nechť mě barbaři mezi námi za výběr citátu haní sebevíc, nechť si namítají, že vyjadřuje Zlatý věk Pluchhství, nechť opovržlivě připomínají, jak hluboce jsme klesli od té doby, co skvělý Hogan Shlestertrap z Hollywoodu Kalifornie USA Země u nás zavedl systém »Škatule, škatule, hejbejte se«.

Památka Hogana Shlestertrapa je věčná, zatímco oni pominou. Naneštěstí — ale co se dá dělat…

Až se vydáte do světa koordinovat své rodiny, uvědomte si, prosím, že v oné chvíli jsem netušil, jakou pomoc má pozemšťan na mysli. Měl jsem jen podezření, že se mi té cti dostalo, protože se zajímám o knihy čísel a protože to byl můj předek — a taky váš, mé drahé dítky — velký nzred fanobrel, jemuž oni první pozemšťané na Venuši dali ten báječný slib kulturní pomoci.

Tu zprávu od nzreda nzredda přinesl tkan, dokonce tkan mé vlastní rodiny. Zrovna jsem se skrýval — bylo to v období větrem hnaných dešťů a velcí flekatí hadi přitáhli jako obvykle na jih, aby se dali do požírání každoročního přídělu Pluchhů — a jedině tkan, který umí létat rychle, mě dokázal najít ve vysoké trávě na mokřině, kde se my nzreddi touto dobou schováváme.

Tkan mi ve chvilce vyřídil vzkaz. Tenkrát to ještě bylo možné, protože jsme nebyli civilizovaní a místo angličtiny — jazyka vzdělanců,— jsme používali řeči svých předků.

»Včera večer přistála na desáté nejvyšší hoře ohnivá loď,« řekl mi tkan. »Obsahovala dlouho slibovaného posla ze Země — shlestertrapského hogana.«

»Hogana Shlestertrapa,« opravil jsem ho. »Nejmenují se jako my. Jsou tak vzdělaní, že to my se svým zmateným rozumem vůbec nechápeme. To, jaks ho nazval, by u nás znamenalo asi jeden ze Shlestertrapů.«

»Budiž,« odpověděl tkan. »Nejsem učený nzred, abych se schovával daleko v blatech a kategoricky aplikoval čísla. Jsem tkan, který létá daleko a je užitečný řetězci mnoha rodin. Ten Hogan Shlestertrap pak vylezl z lodi a nechal si od svých — jakže jim nzred nzredd říká? — připravit bydlení.«

»Od žen?« navrhl jsem, pamětliv Knihy dvojic.

»Ne, od žen ne, od robotů. Prapodivná stvoření, tihle roboti. Pokud to chápu, nejsou články žádného řetězce, a přesto se rozmnožují. Když se ten — ten Hogan Pozemšťan ubydlel, navštívil ho nzred nzredd. Dozvěděl se, že je to Hogan, co hnízdí v místě, kterému se říká Hollywood Kalifornie USA Země, a co byl na Venuši odeslán kvůli nám. Vypadá to, že vláda na Zemi považuje Hollywood Kalifornie USA Země za největší zdroj civilizace ve vesmíru. Civilizují pomocí jakýchsi stereofilmů.«

»Poslali nám toho nejlepšího,« zamumlal jsem, »skutečně toho nejlepšího. Jak správně to můj předek vystihl, když řekl, že přirovnávat k jejich nesobecké velikosti cokoli je jen pustým výsměchem. Taková nicotná stvoření jako my Pluchhové, vzrůstem malí, bez jakýchkoli praktických vědomostí, vyhledávaná oběť všech netvorů naší planety, kteří nás považují za transcendentální lahůdku — a tito skvělí rytíři ducha nám pošlou kulturního misionáře z tak významného místa, jako je Hollywood Kalifornie USA Země.«

»Naučí nás Hogan Shlestertrap, jak stavět ohnivé lodě a bezpečná horská obydlí?«

»Naučí nás toho mnohem víc. Přeměňovat prsť naší planety na palivo, stavět lodi, které nás přenesou prázdnem až na planetu Zemi, takže jim budeme moci osobně vyjádřit svou vděčnost, místo dvanácti knih čísel jich budeme mít tisíce a čísla sama za nás budou pracovat jako na Zemi — vyrábět elektřinu a politiku. Samozřejmě že učení půjde zpočátku pomalu. Cos mi měl vlastně vzkázat ?«

Tkan zkusmo máchl křídly. Byl to dobrý tkan, měl tři plně vyvinutá křídla a čtyři zakrnělá — velmi slušný variabilní potenciál. »To je všecko. Pozemšťan chce, aby mu někdo z nás, kdo má velké vědomosti a plné knihy, pomáhal. Bude potom mít v procesu zcivilizování Pluchhů funkci, které se říká „technický poradce". Nzred nzredd má malé tykadlo stářím ztuhlé a špatně uzpůsobené, aby mohl mluvit anglicky. Tudíž se rozhodl, že to budeš ty, kdo musí Hoganovi technicky radit.«

»Okamžitě se vydám na cestu,« slíbil jsem. »Ještě něco?«

»Nic důležitého. Budeme potřebovat nového nzreda nzredda. Když mi před obydlím pozemšťana vyřizoval vzkaz, spatřilo ho stádo tricefalů a sežrali ho. Byl starý a okoralý a myslím, že jim moc chutnat nemohl.«

»Nzred chutná vždycky,« řekl jsem okřídlenému Pluchovi pyšně. »Jen on jediný z Pluchhů má tykadla a jejich kořeněná chuť se nedá přirovnat k ničemu. Takže nzred tinoslep se stane nzredem nzreddem — poslední dobou ho opouštěly síly a často špatně koordinoval.«

Tkan zamával křídly a rychle se vznesl. »Dej si pozor na tricefaly,« zavolal. »To stádo se ještě pořád pase před Hoganovým obydlím. Jsi vypasený a sklouzneš do žaludku jako malina. Rodina by těžko hledala jiného nzreda.«

Ptakoještěr, přilákaný jeho hlasem, se střemhlav vrhl dolů. Tkan se prudce otočil a pokusil se nabrat výšku. Příliš pozdě. Dlouhý krk ptakoještěra se natáhl, hrozivý zoban se otevřel a —

Ptakoještěr pokračoval v letu a potěšeně si přitom bublal.

Pravda pravdoucí je zapsána v Knize jednic:

Pýcha předchází spolknutí.

Jak jsem řekl, byl to dobrý tkan s vysoce variabilním potenciálem. Naštěstí cyklus právě skončil — nenesl už žádná vejce. A tkanů bylo v téhle sezóně dost.

Mluvili jsme spolu daleko kratší dobu, než jak by se vám mohlo podle mého vyprávění zdát. Tenkrát umělo anglicky jen pár nzreddů; tento jazyk naučili první lidští výzkumníci mého předka nzreda fanobrela a ostatní Pluchhové používali pitoreskní jazyk našich necivilizovaných předků. Měl jisté drobné výhody, to je pravda. Především nás bylo méně sežráno, když jsme se zapovídali, neboť stará pluchština přinášela maximální množství informací v minimálním čase. A navíc jsme se, když jsme mluvili o sobě, nemuseli omezovat na »on«, »ona«, »ono«; angličtina, přestože je nutno uznat, že to je skvělá řeč vzdělaných bytostí, má žalostný nedostatek zájmen.

Vyprostil jsem tykadla z trávy a přichystal se kutálet. Moje tělo přestalo tlačit na bláto pode mnou a mlenb, na jehož noře jsem spočíval, zmenšující se tlak ucítil. Provlhlými, chvějícími se ploutvemi se vyhrabal na povrch.

»Je to možné?« šeptal ten hlupák. »Období větrem hnaných dešťů už je pryč a velcí flekatí hadi odtáhli. Nzred se chystá opustit bažinu.«

»Zalez,« řekl jsem mu. »Musím si něco zařídit. Flekatí hadi jsou pořád stejně hladoví a teď se slétli k bažině i ptakoještěři.«

»Óch!« Otočil se a začal se zahrabávat do bahna. Vím, že není slušné dělat si legraci z mlenbbů, ale ta stvořeníčka jsou tak zbrklá a přitom tak pomalá, že v jejich přítomnosti sotva udržím tykadla zpříma.

»Něco nového?« zeptal se už skoro celý v blátě.

»Zrovna nám snědli tkana. Kdybys viděl nějakého nezapojeného s dobrou variabilitou, měj ploutve připravené. Nehoří to, pro naši rodinu začíná nový cyklus až koncem období. Sežrali taky nzreda nzredda — ale to tě nemusí zajímat, blátotlačko.«

»To nemusí. A slyšel jsi, že taky mlenb mlenbb to už má za sebou? Včera večer vylezl z nory a flekatý had ho chytil. Takové období větrem hnaných dešťů tu ještě nebylo, kam se podíváš, pokládají největší z Pluchhů své životy.«

»Pro mlenba je každé období „to tu ještě nebylo",« vysmíval jsem se mu. »Počkej na období časných záplav, a pak mi řekneš, co je lepší. Zase vás sejde spousta ze světa a možná i naše rodina si bude muset hledat nového mlenba.«

Zachvěl se, prskl po mně bláto a zmizel pod zemí.

Ach, kde jsou ty časy, kde jsou dny našeho šťastného, bezstarostného dětství. Co jsou to skutečné starosti, jsme neměli ani potuchy.

Snědl jsem trochu trávy a začal se kutálet pryč z mokřiny. Za chvíli nabrala má rotující tykadla takovou rychlost, že jsem se nemusel obávat nikoho kromě těch největších z velkých flekatých hadů.

Jeden z těch obrovitých plazů po mně nečekaně skočil — málem to vypadalo, že rodina šafalonů bude potřebovat nejen nového tkana, ale i nového nzreda, avšak mé devatenácté spirálovité tykadlo mi pomohlo z bídy. Zuřivě jsem ho rozvinul a obrovským máchnutím se přenesl nad slintající tlamou flekatého hada na pevnou zem.

Trpce lituji, moji milí nzreddíci, že jste nikdo z vás po mně nezdědili tohle spirálovité tykadlo. Mou útěchou je, že se objeví, byť v modifikované podobě, u vašich potomků. Bohužel nebude asi dominantní vlastností. Ale vy všichni — alespoň z tohoto cyklu — máte velmi výkonné malé tykadlo, které jsem já podědil po nzredu fanobrelovi.

Ano, říkám vaši potomci. Prosím, nepřerušujte mě nezralými myšlenkami nedávno vyseděných. Vylíčím vám příběh velkých dnů našeho rozbřesku a jak se stalo, že jsme teď tam. kde jsme. Je na vás, abyste našli řešení, protože nějaké řešení existovat musí, a já jsem už příliš starý a dobrý tak pro něčí tlamu.

Jakmile jsem se dostal z mokřin na pevnou zem, musel jsem se samozřejmě pohybovat mnohem rychleji — velkých flekatých hadů je tu víc, jsou větší a taky hladovější.

Znovu a znovu jsem byl nucen využívat skrytých schopností svého spirálovitého tykadla. Několikrát, když jsem vyskočil střemhlav do vzduchu, se po mně vrhli ptakoještěři a roje gridníků. Znovu a znovu jsem se při dopadu na zem sotva vyhýbal vyplazeným jazykům obřích žab.

Na vrcholek desáté nejvyšší hory jsem však dorazil celkem rychle, bez opravdového dobrodružství. A tam jsem poprvé spatřil lidské obydlí.

Byl to dóm, průsvitný, a přesto zbarvený těly mnoha bytostí, které se v naději, že se dostanou k živému masu uvnitř, plazily po jeho povrchu.

Víte, co je to dóm? Představte si tisíckrát zvětšenou polovinu těla právě vylíhnutého nzreda bez tykadel. Představte si, že místo temného odstínu je průsvitný a že odříznutou částí spočívá na zemi, zatímco oblina tvoří vršek. Samozřejmě že na tomhle dómu nebyly žádné knoflíky ani prohlubeniny, které používáme k různým organickým účelům. Byl docela holý.

Vedle se do výšky tyčila ohnivá loď. Nelze ji vylíčit, snad jen že trochu připomíná mlenba bez ploutví a trochu guura bez úponků.

Objevili mě tricefalové, navzájem se však udupali, protože každý se na mě chtěl vrhnout první. Měl jsem chvíli plno práce, abych se těm tříhlavým netvorům vyhnul, a začínal jsem ztrácet trpělivost. Jak je možné, že mě náš spasitel Hogan Shlestertrap nechá tak dlouho čekat venku? Mám totiž pocit, že z nespočetných způsobů, jak Pluchhové scházejí ze světa, je nejnepříjemnější nechat se tricefalem roztrhnout na tři nestejné kusy a pak být pomalu sežvýkán. Ale vždycky jsem měl pověst tak trochu přemrštěného estéta: většině Pluchhů vadí gridníci ještě víc.

Naštěstí dřív, než mě mohli chytit, objevilo jejich stádo trs guurrů, kteří zakořenili poblíž, a začali se pást na nich. Ujistil jsem se, že žádný z guurrů není od nás z rodiny, a znovu jsem se snažil upoutat Shlestertrapovu pozornost.

Teprve zadlouho se část dómu otevřela a jakási síla mě uchopila za tykadla a vzduchem vtáhla dovnitř. Dóm se za mnou zase zavřel a já zůstal v malé kabině poblíž vnějšku. Pohled na mě přilákal spoustu bestií, které zuřivě škrábaly na průhlednou hmotu, z níž byl dóm vystavěn.

Pak vstoupil robot — vypadal přesně tak. jak ho nzred fanobrel popsal. Pomocí malé trubicovité zbraně rychle odstranil milióny stvoření i jejich zbytků, přisátých na mou maličkost.

A pak jsem, mi rozmanití potomci, byl uveden před samotného Hogana Shlestertrapa.

Jak vylíčit tento výhonek rasy zasahující všude? Podle toho, co jsem z něho viděl, měl dva páry hlavních tykadel (říkejte jim, jak chcete — ploutve, úponky, křídla, pařáty), klasifikované jako ruce a nohy. Viditelné bylo ještě páté tykadlo, zvané hlava — umístěné na vrcholu konstrukce. Mělo mnoho hrbolů a prohlubní, sloužících ke smyslovému vnímání. Celého živočicha — s výjimkou nejvzdálenějších konců tykadel — pokrývala modrobílá proužkovaná látka, která nevzniká v žádném případě sekrecí, nýbrž mu ji dodávají ostatní lidé v komplikovaném řetězci, jejž přesně nechápu. Každé ze čtyř hlavních tykadel se dále dělilo na pět malých tykadel — podobných tak trochu blapovým pařátům — zvaných prsty. Vlastní tělo tohoto Hogana Shlestertrapa bylo vzadu ploché, zpředu se však vyznačovalo příjemnou dómovitou protuberancí, připomínající nzreda těsně před snesením vajec.

Představte si, jestli vůbec můžete, že tento člověk se vůbec nelišil od těch, jaké před šesti generacemi popsal můj předek nzred fanobrel. Jednou z velkých výhod civilizace je, že není třeba neustále variovat potomstvo. Takové bytosti si potom mohou zachovat týž obecný vzhled třeba i deset až dvanáct generací.

Samozřejmě každá výhoda něco stojí. A to odpadlíci mezi námi odmítají pochopit…

Když jsem vstoupil, Hogan Shlestertrap spočíval na židli. Židle, to je — o tom snad až někdy jindy. V ruce (to je ta část, kde začínají prsty) držel láhev (připomíná sroba bez ploutví) s whisky. Každou chvíli prováděl to, co nzred fanobrel nazýval aktem kopulace. Já, který jsem tento akt viděl, vás ujišťuji, že se to jinak popsat nedá. Jenom mi není jasné, jaký užitek má z toho aktu láhev whisky.

»Chceš židli?« zeptal se Shlestertrap a zavlněním prstů dal robotovi příkaz, aby odešel.

Stočil jsem se na židli s dobrým pocitem, že se umím zachovat podle lidského protokolu. Udržet se na ní mi však dělalo potíže, protože neměla výčnělky, za které bych se mohl chytit. Nakonec se mi podařilo poskládat se do poněkud křečovité polohy tak, že jsem se zapřel tykadly do stran a spodku.

»Připomínáš mi pavouky, který jsem občas viděl po pořádným flámu,« poznamenal Shlestertrap laskavě.

Jelikož náš zakrnělý mozek mnoho lidských myšlenek nechápe, pečlivě jsem zaznamenával všechno, co Velký civilizátor pronesl, bez ohledu na to, jestli tomu rozumím. Tedy: »pavouk«? »pořádný flám«?

»Jste Hogan Shlestertrap z Hollywoodu Kalifornie USA Země a přišel jste nás vyvést z propasti tmářství na výsluní moudrosti. Já jsem nzred šafalon, potomek nzreda fanobrela, který se setkal s vašimi předky, když u nás přistáli. Zesnulý nzred nzredd mne jmenoval vaším technickým poradcem.«

Seděl bez pohnutí, jen malý otvor v jeho hlavě — říkají mu ústa — se rozevíral stále víc a víc.

Nepokrytý zájem z jeho strany mě potěšil i povzbudil. Přikročil jsem ke své nejcennější informaci. O její skutečné ceně jsem však tenkrát neměl ani zdání.

»V Knize sedmic stojí psáno:

Když Pluch potká Plucha, mluví spolu o pohlaví. Svolají poradu, vyberou koordinátora a za jásotu a radosti vejdou v prospěšný stav manželský. Druhá mocnina sedmi je čtyřicet devět.«

Ticho. Hogan Shlestertrap rychle zakopuloval s lahví.

»Šoupli mě do penze,« zamumlal za chvíli. »Velkýho Hogana Shlestertrapa, producenta a režiséra „Lunární milostný písně", „Štěpení roku 2109" a „Prchli jsme na asteroidy". Šoupli mě do penze a poslali na pošahanej koláč, kterýmu taky říkaj svět! Odsouzenej strávit zbytek života mezi ukecanejma matematickejma pavoukama a hladovejma potvorama.«

Vstal a začal kráčet, což je činnost prováděná dolními tykadly. »Točil jsem jim jednu ságu za druhou, nejskvělejší sterea, co kdy Hollywood viděl a cejtil, a jen proto, že moje verze „Dobytí Marsu" dopadla jako epos, mi dali padáka. Sebral jsem je na ulici, nadělal z nich hvězdy, který zná každý děcko, a co oni? Měli dost slušnosti, aby mi opatřili třeba flek v distribuci na Titanu nebo Ganymedu? Neměli! A když už mě museli vyšoupnout na Venuši, copak by to bylo tak těžký pokusit se ulehčit svýmu svědomí a poslat mě dejme tomu na polární kontinent? Tam člověk narazí aspoň sem tam na hospodu, trochu si pokecá s lidma! Pché! Netroufli si, mohl bych se třeba se slávou vrátit, kdyby mi nechali jen půl šance. Sonny Galenhooper — a to si říká přítel! — mi sežene mizernej džob u Meziplanetární kulturní mise a já potom zjistím, že jsem žbluňknul do rozpařenýho velekontinentu a mám s sebou nádobí na stereo pro zvířata, o kterých polovina biologů tvrdí, že nemůžou existovat. Vynikající kšeft, jen co je pravda! Ale Shlestertrapovo studio se vrátí, větší a lepší než kdy předtím!«

Toto jsou jeho památná slova a já je věrně tlumočím. Snad jednou přijde doba, kdy naše civilizace dosáhne vyšší úrovně — podaří-li se nám ovšem vyřešit současné problémy — a generace zatím nenarozených, daleko kulturnějších Pluchhů, než jsme my, těmto slovům porozumí a docení je. Jim tedy připisuji tento projev velikého civilizátora.

»Ty,« obrátil se ke mně. »Víš, co to je stereo?«

»Přesně ne. Víte, dosud jen jeden z nás mluvil s lidmi, a tak známe jen málo z jejich skvělých způsobů. Naše Kniha dvojic téměř, postrádá užitečné informace a je hlavně věnována popisu šesti vašich průzkumníků, jejich lodi a robotů, jak se to jevilo nzredu fanobrelovi. Domnívám se však, že stereo je nezbytná součást průmyslové civilizace.«

Zamával lahví. »Přesně. Sterea jsou základem všeho. Například vaše literatura, vaše hudba, vaše malířství —«

»Promiňte mi,« přerušil jsem ho. »Ale nic z toho se nám ještě nepodařilo vytvořit. Pronásleduje nás tolik —«

»Dere se to ze mě ven!« zařval. »Neopovažuj se mě přerušovat. Tvořím. Kde jsem to byl? Aha. Například vaše literatura, hudba, malířství — víš, co s nimi můžete? Stereo obsahuje všecka umění dohromady a předkládá to masám v jediným kolosálním balíku, celou tu nepokojnou historii lidský cesty dál a dál. Není to náhražka umění ve dvaadvacátým století — je to umění dvaadvacátýho století. A bez umění, kde byste byli?«

»Kde?« zeptal jsem se, protože otázka mě zaujala.

»Nikde. Vůbec nikde. Možná někde v křoví to projde, ale nakonec rozhodne kvalita. Musíte zaskórovat nějakým Oskarem a předvést kritikům, že vám jde jak o kasovní trhák, tak o umění.«

Soustředil jsem se, abych se to naučil zpaměti, s tím, že interpretaci nechám na později. Snad jsem chybil, snad jsem se měl ptát víc. Ale bylo to tak zarážející a zároveň povzbudivé….

»Sterea urazily od středověkejch zvukovejch filmů kus cesty,« pokračoval. »Trojrozměrný obrazy, který působí na všech pět smyslů, v úchvatným panorámatu vnímání.«

Hogan Shlestertrap se odmlčel a pak pokračoval ještě vášnivěji. »Copak neplatilo, že Shlestertrapovo studio má svý vlastní cestičky, svý vlastní techniky, jak okouzlit smysly? Ano, pane! Stereu se nedá udělat větší poklona než říct, že má autentickej shlestertrapovskej šmak. Kolik jsem se nadřel, jen abych to vystihnul. A skoro vždycky se mi to podařilo. Však se tvrdí, že člověk je tak dobrej jako jeho poslední stereo.«

Využil jsem odmlky a váhavě klepl malým tykadlem.

Kulturní vyslanec vzhlédl. »Promiň, kámo. Máme spolu natočit stereo o vašem životě, o vašich touhách a nadějích. Něco, po čem si sednou na zadek a čeho si všimnou až v Peorii. Něco, co by vám taky dalo kulturu.«

»To hrozně potřebujeme. Hlavně takovou, co by nám pomohla bránit se proti —«

»Jasně. Já to teď rozjedu. Koukej, teď se budu jen vykecávat. Nikdy se nerozhoduju dřív, než se vyspím, starý dobrý podvědomí si musí taky vodpracovat na každý myšlence svůj díl. Protože chápeš, o co jde ve stereu po technický stránce, můžem se pustit do příběhu. Náboženství a politika, to zabírá vždycky, ale pokud jde o umění, který má udělat díru do světa, vždycky tvrdím, dejte mi poctivou zamilovanou historku. Takže jak to u vás vypadá s milostným životem?«

»Odpověď na tuto otázku je poněkud komplikovanější,« odvětil jsem pomalu. »V tomto ohledu jsme měli vážné komunikační potíže už s prvními badateli od vás. Připadalo jim to velmi složité.«

»Ále.« mávl opovržlivě rukou. »Potrhlí vědci si vždycky najdou nějaký komplikace. Dostat se na kořen problému chce obchodníka a umělce v jedny osobě — pozor, každým coulem umělce. Takže začnem třeba takhle: jak se ty vaše dvě pohlaví jmenujou?«

»V tom je právě ten problém. My nemáme dvě pohlaví.«

»Aha. Vy jste ty — takový tamty, co … V takový situaci asi moc konfliktů nebude. No jo. S jedním pohlavím ne.«

Byl jsem nešťastný. Zjevně mi neporozuměl. »Chtěl jsem říct, že máme víc než dvě pohlaví.«

»Víc než dvě pohlaví? To myslíš jako u včel? Dělnice, trubci a královny? Ale ty mají ve skutečnosti taky jen dvě. Dělnice —«

»My Pluchhové máme sedm pohlaví.«

»Sedm pohlaví! To se nám to teda trochu zkomplikuje. To abysme vymejšleli historku se SEDMI POHLAVÍMA?« zaječel.

Padl bez vlády do židle a prohlížel si mě svými optickými orgány. Chvěly se jako tykadla.

»Jsou to podle pořadí v Knize sedmic srob, mlenb, tkan, guur —«

»Dost, dost!« přikázal. Opět zakopuloval s lahví a poručil robotovi, aby přinesl další. Nakonec si vzdechl a řekl: »Proč proboha jste si museli vybrat sedm pohlaví?«

»Kdysi jsme mysleli, že všichni živočichové potřebují minimálně sedm pohlaví. Až když přiletěli badatelé od vás, zjistili jsme, že to neplatí ani o všech tvorech na naší planetě. Můj předek nzred fanobrel mnohokrát užitečně rozmlouval s biology expedice a ti mu poskytli teoretické znalosti, aby nám vysvětlil to, co jsme znali jen z praxe. Například biologové usoudili, že jsme se vyvinuli k sedmipohlavní formě, abychom podpořili variabilitu.«

»Variabilitu? To jako že vaše děti budou každý jiný?«

»Přesně tak. Víte, jen jedno žerou všichni požírači na Venuši raději než sebe navzájem — a to jsou Pluchhové. Přicházejí z druhého světadílu, ze všech ostrovů a moří Venuše, v nejrůznější doby, jen aby si pochutnali na Pluchovi. Když takový normální býložravec narazí na Plucha, utluče k smrti třeba silného masožravce, mrtvoly poraženého protivníka si nevšimne, jen aby si mohl pochutnat na Pluchovi.«

Veliký civilizátor mě se zájmem pozoroval. »A proč? Co je na vás tak senzačního?«

»To přesně nevíme. Možná mají naše těla chuť, která vzrušuje příslušné buňky všech Venušanů. Ale taky možná proto — což naznačil jeden z biologů nzredu fanobrelovi —, že naše tkáně obsahují nějaký prvek či vitamín, nezbytný jako součást stravy všech životních forem na Venuši. My jsme malá, bezmocná stvoření a máme-li přežít, musíme se reprodukovat ve velkém množství. Velká část z tohoto množství se musí lišit od rodiče, jemuž se podařilo dožít se reprodukčního stadia. Po sedmi rodičích, kteří vydrželi na světě tak dlouho, že se mohou rozmnožovat, dědí potomek maximum vlastností nutných k přežití, stejně jako dostatečnou odlišnost od každého z nich. Tím je zajišťována stále a rapidně se vylepšující rasa Pluchhů.«

Zabručel na znamení souhlasu. »To asi jo. Mít odlišnýho potomka je při jednopohlavnosti téměř nemožný. U bisexuálů už je proměnlivost dosti značná. Se sedmi pohlavíma neexistuje hranice. Ale copak se vám někdy nevyvede Pluch, kterej není k jídlu a kterej se dokáže vyboxovat z bryndy?«

»Ne. Zdá se, že to, co způsobuje naši chutnost, je nepostradatelné pro naši fyzickou stavbu. A podle biologů z expedice je náš vývoj zaměřen vždycky k schopnosti unikat — ať už rychlostí, ochranným zbarvením nebo schopností ukrýt se. Bojovný Pluch se nikdy nevyvinul. Nikdy jsme to nedokázali — a ne že bychom měli jen jednoho či dva nepřátele. Pluchhy požírá každý, kdo sám není Pluch. S výjimkou lidí — mohu vám při této příležitosti vyjádřit náš hluboký vděk?

Někdy se v našich knihách čísel dočteme, že Pluchhové se sjednotili a pokusili se spojeným úsilím klást odpor vyhlazování. Ale zbytečně, místo jednoho zmizela celá skupina. Nikdy jsme neměli dost času vyvinout fungující systém obrany, vynalézt tak skvělé věci jako zbraně, které — jak tomu rozumíme — lidé mají. Proto jsme měli z vašeho příchodu takovou radost. Konečně —«

»Ten aplaus si ušetři. Mám práci, musím natočit stereo. Když už tu není dost materiálu na ságu, ať to je alespoň epos. Tak jak to tu u vás vlastně funguje?«

»Dovolíte, abych řekl, že vám budeme stejně vděčni a budeme vám navždycky blahořečit? Stačí, když nám ukážete cestu k civilizaci, stačí, když se naučíme stavět bezpečná obydlí A —«

»Jasně, jasně. Počkej, vemu si další flašku. Jak těch vašich sedm pohlaví vypadá a jak je to u vás s rodinama?«

Uvažoval jsem. Dobře jsem si uvědomil, jakou mám v této chvíli zodpovědnost, jak důležité je poskytnout našemu dobrodinci úplné a přesné informace, na jejichž základě vytvoří stereo, první krok k civilizaci, který musíme učinit.

»Prosím, nezapomínejte, kolik zůstává mimo dosah našeho chápání. Víme, co se napohled děje, ale k vysvětlování onoho dění používáme teorii biologů z první ohnivé lodi. Naneštěstí měli teorií zahalených do lidského jazyka mnoho, a jak sami dokonce přiznávali, pro aplikaci na proces reprodukce Pluchhů to byly teorie poněkud elementární. Jednu celou generaci z fanobrelovy rodiny jsme obětovali na mikroskopický výzkum, ale dospěli jsme jen k základům. Našich sedm pohlaví je —«

»Slyšel jsem, že to je komplikované,« přerušil mě Shlestertrap. »Když se expedice vrátila, nechali biologové venušské sekci Interplanetární kulturní mise řadu čísel dlouhou pět mil. Jenže hned pak přišly volby, k vládě se dostala jiná strana a všem jim dala padáka. A já nejsem cvok, abych se prokousával tou vědeckou hatmatilkou. Jeden z nich — myslím, že Gogarty — nasadil všechny páky, aby mě vyšťouchnul a jel sem místo mě. Některejm lidem prostě nikdy nedojde, že se octli, co se týče politiky, mimo mísu. Teď jsem tu já a budu točit stereo — a jaký stereo! Přijel jsem, abych, jak to stojí v prospektu venušské sekce, „vyhověl Pluchhstvu a donesl mu kulturu".«

»Díky. My jsme se divili, proč se Gogarty nevrátilo — promiňte — proč se nevrátil, když se tolik zajímal o naši úroveň a jak žijeme. Ale bezesporu byl v lidském pojetí věcí proces vyhazovu novou stranou po volbách velmi produktivní. Ještě jsme nedospěli do takového stadia, abychom měli strany nebo volby a podobné nástroje. Pro nás jsou všichni lidé stejně vševědoucí a skvělí. Jistě rozumíte lidské genetice.«

»Jasně. Myslíš jako chromozómy a tak dál?«

Dychtivě jsem zaplácal malým tykadlem. »Ano, chromozómy a takdál. Zejména takdál. Myslím, že právě „takdál“ zapříčinilo, že se nám celá ta záležitost jeví trochu obtížná. Gogarty se o takdálu nikdy nezmínil. Hovořil jenom o chromozómech a genech.«

»Už mi je jasný, proč mi dali tu nalejvárnu z biologie. Počkej: chromozómy jsou soubory genů, který určujou znaky. Když je živočich schopný reprodukce, každá jeho zárodečná — neboli reprodukční — buňka se dělí do dvou buněk dceřiných, zvaných gamety. Dceřiná buňka obsahuje polovinu chromozómů rodičovské buňky a každý chromozóm v každé gametě odpovídá chromozómu v druhé dceřiné buňce. Tento proces se nazývá meióza. Jestli jsem to někde popletl, klidně mě oprav.«

»Jak by mohl člověk něco poplést?« zeptal jsem se oddaně.

V obličeji mu naskočily vrásky. »Samičí zárodečná buňka má u lidí dvacet čtyři páry chromozómů. Jednomu páru se říká chromozóm X a určuje pohlaví. Tato ženská zárodečná buňka se dělí do dvou ženských gamet se čtyřiadvaceti vzájemně si odpovídajícími chromozómy a s jedním chromozómem X v každé gametě. Jelikož mužská zárodečná buňka má — jestli si to dobře pamatuju — jenom dvacet tři identické páry chromozómů a jeden pár chromozómů X—Y, dělí se na dvě mužské gamety se čtyřiadvaceti chromozómy v každé, ale jenom dvacet tři z nich mají navzájem protějšky. Čtyřiadvacátý je v jedné mužské gametě chromozóm X a ve druhé chromozóm Y. Jestliže se mužská gameta — neboli spermie — obsahující chromozóm X spojí s ženskou gametou — neboli vajíčkem, jak to nazýval ten chlapík, co mě nalejval, obsahujícím chromozóm X — bude výsledkem ženská zygota. Jestliže oplodní vajíčko gameta s chromozómem Y, vznikne mužská zygota. Než mě nechali odletět, hustili to do mě ze všech sil. Přednášky, hypnopedie, všecko.«

»Přesně tak,« řekl jsem nadšeně. »V našem případě však —«

»Když o tom teď tak přemýšlím, ještě si vzpomínám na jedno. Chromozóm Y se považuje za trochu nedovyvinutý nebo ve vývoji opožděný a způsobuje, že gameta, která ho obsahuje, je slabší nebo co. Proto se vždycky rodí trochu víc kluků než holek — spermie s chromozómem X je rychlejší a má větší šanci, že oplodní vajíčko. A proto taky ženský jsou odolnější a žijou dýl než muži. Jednoduchý. Jak to funguje u vás?«

Z toho, jak se konverzace vyvíjela, se mi začínala motat hlava a atmosféra dómu — s malým obsahem par — vysušovala mé smysly. Ovšem byla to historická příležitost a nemohl jsem dovolit, aby ji má osobní slabost narušovala. Napjal jsem tykadla a spustil.

»Po manželské poradě, kdy se ustaví řetězec, jsou všechny pohlavní zárodečné buňky stimulovány do stavu meiózy. Zárodečná buňka se rozdělí na sedm gamet, přičemž šest z nich má brvy a sedmá je sekretována dovnitř nebo vně Plucha — podle pohlaví.«

»Co je to zač ten řetězec?«

»Reprodukční řetěz? Normálně uváděné pořadí je:

srob (vodní forma),

mlenb (obojživelník),

tkan (okřídlený),

guur (rostlinná forma),

flin (norník),

blap (žije na stromech).

Řetězec samozřejmě pokračuje v kruhu: srob, mlenb, tkan, guur, flin, blap, srob, mlenb, tkan, guur, flin, blap, srob —«

Hogan Shlestertrap uchopil hlavu do rukou a pomalu se houpal sem a tam. »Začíná to sroby a končí blapy,« řekl, že ho skoro nebylo slyšet. »A já jsem —«

»Srobby,« opravil jsem ho nesměle. »A blappy. Ale nemusí to začínat jedním a končit druhým. K zplození může dojít kdekoli v řetězci rodiny za předpokladu, že zygota projde všemi pohlavími tak, aby získala všechny chromozómy.«

»Dobrá. Vrátíme se, prosím tě, k chromozómům a zdravému rozumu. Právě se rozdělila zárodečná buňka, třeba u sroba, na sedm gamet — místo na poctivý dvě, jak je to u všech logickejch druhů.«

»Pokud to jsou naše chabé mozky s to pochopit, tak chromozómový systém, vypracovaný Gogartym a jeho asistentem Wolfstenem po důkladném mikroskopickém zkoumání, je takový. Gogarty přitom mého předka nzreda fanobrela varoval, že to je jen předpoklad. Podle této analýzy každá zárodečná buňka daného pohlaví má čtyřicet devět chromozómů, po sedmi od typů A, B, C, D, E, F, šest typů G a jeden typu H, přičemž typ H určuje pohlaví. Při meióze vznikne šest pohyblivých gamet. Každá obsahuje identickou skupinu sedmi chromozómů typu A až G. Sedmá neboli stacionární gameta obsahuje chromozómy A, B, C, D, E, F a H. Tuto gametu nazval Gogarty ženskou neboli H-gametou, protože tělo Plucha nikdy neopouští, dokud se nevytvoří plně oplodněná buňka s čtyřiceti devíti chromozómy neboli sedmi gametami — a taky protože určuje pohlaví. Tedy pohlaví onoho Plucha, v jehož těle stacionární gameta je.«

»Samozřejmě,« zamumlal Shlestertrap a dlouze a zamyšleně zakopuloval s lahví.

»Musí to tak být, neboť v konečné zygotě je to jediný chromozóm H. Ale ty to víš sám. Se svou lidskou inteligencí jsi vše už dávno anticipoval a celý proces extrapoloval z několika faktů, o kterých jsem se zmínil.«

Na vrcholu hlavy našeho civilizátora se hromadila vlhkost a kutálela se v nejroztodivnějších vzorech po tváři. »Já ti rozumím,« připustil, »a samozřejmě že jsem už dávno všechno pochopil. Ale nemyslíš, že bys mohl klidně pokračovat, jen aby sis v tom udělal jasno sám?«

Poděkoval jsem mu za nikdy neselhávající lidskou zdvořilost. »Začíná-li náš řetězec srobem, předá srob jednu ze svých šesti mobilních gamet mlenbovi, v němž se tato gameta spojí s jednou z mlenbových buněk A až G a vytvoří to, čemu Gogarty říkal dvojitá gameta neboli prezygota. Tato prezygota obsahuje sedm párů chromozómů A až G a v těle tkana — dalšího v řetězci — se spojí s tkáňovou mobilní gametou, čímž vytvoří trojitou gametu se sedmi trojicemi chromozómů A až G. Tak to pokračuje dalšími pohlavími a vždy přibývá jedna sedmichromozómová gameta, takže u blapa už je to dvaačtyřicet chromozómů — šest A, šest B až k šesti G. V tomto okamžiku ztrácí šestinásobná gameta své brvy a spojuje se v blapovi se stacionární gametou H, aby vytvořila zygotu se čtyřiceti devíti chromozómy a samozřejmě pohlavím blapa. Následuje snesení vajíčka a po krátkém sezení se narodí malý blap. Pečuje se o něj, jak jen to je možné. Během deseti dnů ho rodič naučí všechno, co dokáže, o životě Plucha s pohlavím blapa. Po deseti dnech napůl dospělý blap vyrazí a začne se živit sám. Za sto dní je schopen přidat se k rodině a jako zcela dospělý se reprodukovat.

Řetězec může začít kdekoliv, ale vždy postupuje stejným směrem. Takže flin předá původní gametu se sedmi chromozómy blapovi ze svého řetězce, aby se stala dvojitou gametou, blap předá dvojitou gametu srobovi a ten z ní učiní trojitou, takže v tomto případě bude proces naplněn v úponcích guura s výslednou guurovou zygotou. Nebyl ten Gogarty i na člověka hodně chytrý? Mimochodem — naznačoval, že možná vlastně nejsme tvorové se sedmi pohlavími, ale sedm různých druhů, žijících v reprodukční symbióze.«

»Gogarty byl ďábel! Ty, počkej! Srob, mlenb, tkan, guur, flin, blap — to je jen šest!«

Konečně jsme dospěli tam, kde to začíná být doopravdy zajímavé. »Přesně tak. Já jsem zástupce sedmého pohlaví — nzred.«

»Tak nzred, hm. A co děláš ty?«

»Já koordinuji.«

Jekot přivolal jednoho z robotů. Přikázal mu donést celou bednu s lahvemi whisky a položit mu ji k židli. Poručil mu taky, aby byl nablízku pro případ naléhavé potřeby.

Bylo to velice zábavné. Moje informace působily ještě větší senzaci, než jak mi to líčil můj předek nzred fanobrel. Nám Pluchhům se nestává často, že bychom poskytovali nějakému jinému druhu rozptýlení intelektuální a nikoli chuťové.

»Von koordinuje! Potřebujou speditéra nebo dispečera?«

»Já splňuji všecky tyto funkce. Přesto však převážně koordinuji. Pochopte, mlenb je primárně zainteresován, aby si získal přízeň vhodného sroba, a hledá tkana, kterého by mohl milovat. Tkan se pouze dvoří mlenbovi a je přitahován k dobrému guurovi. Já jsem zodpovědný za vytvoření úplného a účinného řetězce těchto jednotlivců — tedy kompatibilního řetězce, kde dokonalé přátelské vztahy tvoří uzavřený kruh, řetězec, který vyprodukuje potomstvo o maximální variabilitě. Po manželské poradě, kdy je řetězec vytvořen, začíná každé pohlaví vylučovat svou původní zárodečnou buňku s plnými čtyřiceti devíti chromozómy. V té době má nzred plno práce. Musí zabezpečit, aby se všechny zárodečné buňky vyvíjely stejnoměrným tempem — každé pohlaví se pokouší v průběhu cyklu oplodnit sedm gamet H. Smrt každého z jednotlivců uprostřed cyklu znamená úplné zrušení rodiny s výjimkou gamet, které už byly přivedeny do násobného stavu. S pomocí náčelníka daného pohlaví lze někdy sežraného jednotlivce nahradit dalším téhož pohlaví, jemuž byl zbytek rodiny vyhlazen .«

»To máš teda fofr,« poznamenal Hogan Shlestertrap. »Ale jak se může nzred narodit, když nejseš v řetězci?«

»Nzred je vně a zároveň i uvnitř řetězce. Šest pohlaví, která si předávají gamety přímo, tvoří řetězec a řetězec plus nzred tvoří rodinu. Nzred se se svými reprodukčními funkcemi hodí do řetězce v kterémkoli místě podle toho, jak vyžaduje situace. Muže přijmout šestinásobnou supergametu od tkana a předat původní jednoduchou guurovi, může být mezi flinem a blapem, blapem a srobem, kdekoli je to zapotřebí. Například v období dvanácti hurikánů nemůže tkan létat a uskutečňovat své reprodukční vztahy s guurem, ať ten se zakoření, kde chce: nzred tedy zaplní mezeru, která by v řetězci vznikla. V cizím jazyce se to vyjadřuje poněkud těžko — i biologům z expedice to přišlo komplikovanější než mitóza oplodněné pluchské buňky, ovšem —«

»Zadrž,« přikázal Hogan. »Ještě mi zbylo deko zdravého rozumu, tak si ho nechám pro případ, že bych se chtěl zbláznit. Už mě ani za mák nezajímá, jak se nzred v tomhle bláznivém rozmnožovacím kolotoči zapojuje a vypojuje, a rozhodně nechci slyšet ani slovo o vaší mitóze. Mám dost svejch vlastních starostí a každým momentem jich je čím dál víc. Řekni mi tohle: kolik potomků má každý v každým cyklu?«

»Podle toho, kolik rodičů se dožije konce cyklu a kolik nevysezených vajec se vlivem nadměrné variace —«

»Dobrá! Na konci dokonalýho cyklu — když se zvedne mlha — kolik máte celkem mladejch?«

» Čtyřicet devět.«

Zvrátil hlavu na opěradlo židle. »Na to, jak rychle scházíte ze světa, to moc není.«

»Máte pravdu, naprostou pravdu. Ale bohužel v našich podmínkách žádný rodič víc než sedm vajec nevysedí a rozhodně víc než sedm mláďat nevychová tak, aby všem předal své schopnosti přežít. V nejlepším případě.«

»To si myslím.« Vyňal ze svého oděvu špičatý nástroj a list bílého materiálu. Za chvíli jsem podle fanobrelova popisu poznal, jakou činnost provádí. »Moment,« řekl a psal. »Hned tě zavedu do promítačky a ukážu ti nový stereo s lidskejma hercema. Není moc dobrý, ale pro tebe se hodí, protože uvidíš, co chci pro vaši kulturu udělat. Přemejšlej přitom, jak mi můžeš pomoct s příběhem. Takhle vypadají podle Gogartyho chromozómy v rodičovský buňce, když se rozdělila — jo?«

Strčil mi pod smyslová tykadla list:

mobilní gamety (obrvené)

A

A

A

A

A

A

A

B

B

B

B

B

B

B

C

C

C

C

C

C

C

D

D

D

D

D

D

D

E

E

E

E

E

E

E

F

F

F

F

F

F

F

G

G

G

G

G

G

G

stacionární gameta určující pohlaví, „oplodněná" supergametou složenou z šesti mobilních gamet, po jedné z každého ze šesti pohlaví.

»Zcela správně,« řekl jsem a obdivoval nadřazenost psaných symbolů proti těm, které jsme nuceni rýt do písku nebo bláta.

»Fajn.« dál si zapisoval. »Který pohlaví je ženský a který mužský? Všiml jsem si, že říkáš on a —«

Musel jsem ho přerušit. »Používám toto označení, protože se jich angličtině víc nedostává. Uvědomuji si, jak skvělý jazyk to je, a že když jste ho vytvářeli, neměli jste důvod brát v úvahu Pluchhy. Přesto zájmeno pro tkana, blapa a guura postrádá. Ve vztahu jednoho k druhému jsme všichni mužského pohlaví v tom smyslu, že přenášíme oplodňující gamety, ale jsme taky ženského pohlaví, protože musíme vysedět výslednou zygotu. A pak zase —«

»Přibrzdi, chlapče, přibrzdi. Musím z toho udělat příběh a ty mi vůbec nepomáháš. Takhle vypadá vaše rodina, viď?« znovu mi podržel list papíru.

»Ano. Jenom to, jak jste nakreslil nzreda, není přesně —«

»Poslouchej, Frantíku,« zaúpěl, »bude to, jak to chápu já. A já to chápu takhle. A teď zamilovanej příběh, počkej, budu přemejšlet…«

Čekal jsem, zatímco mu mozek pracoval na té podivné věci, zvané příběh, nezbytné pro stereo, které je zase naopak nezbytné pro vznik naší kultury a civilizace. Brzo, už brzo budeme mít obydlí, nedobytná jako dóm, v němž jsem seděl, budeme mít trubkovité zbraně, jako je ta, kterou použil robot, když jsem přišel —

»A co takhle?« zeptal se najednou. »Pochop, nic ještě není definitivní — jenom to sypu z rukávu, zkouším, co to udělá. Srob potká mlenba, tkan ztratí guura, flin dostane blapa. Jak to vypadá? Jenom nevím, jak tam dostat nzreda.«

»Já koordinuji.«

»Jo, koordinuješ. Jasně. Srob potká — Drž zobák. Jediný, co máš čas od času říct. je ano.« Zamumlal několik slov k robotovi, který se objevil vedle mé židle. »Bronzák tě zavede do promítačky. Já budu zatím přemejšlet.«

Celý rozlámaný jsem sešplhal na podlahu a chystal jsem se jít za robotem.

»To bude zamilovanej příběh jak stehno,« uvažoval za mými zády Shlestertrap. »Už to mám. Jako trojrozměrný šachy: všichni pióni se zbláznili a dáma operuje z hyperprostoru ven a zase dovnitř, jen by mě zajímalo, jestli ty brambory mají taky náboženství. Občas si střihnout hezký zbožný stereo — Hele! Máte náboženství?«

»Ano.« řekl jsem.

»Jaký? Zajímá mě, v co věříte. Obecně. Jednoduše. Filozofii si necháme napotom.«

Po uplynutí intervalu, který jsem odhadoval jako čas od času, jsem znovu velmi uvážlivě řekl: »Ano.«

»Cože? Jestli se chceš dozvědět, co je pro tebe dobrý, tak si ty srandičky strč někam! Jenom proto, že jsem ti řekl, abys mi neskákal do řeči, když nahlas přemejšlím — Žádný frky, když se tě na něco ptám!«

Omluvil jsem se a snažil se vysvětlit zdánlivou nezdvořilost jednoduchými podmínkami, v nichž my Pluchhové žijeme. Vždyť když tkan letí jako o život, aby varoval rodinu, že se jejich směrem plíží za kořistí smečka strintů, nikoho ani nenapadne brát sdělení jinak než doslova. Komunikace pro nás v zásadě znamená informace nezbytné k přežití. Musí být explicitní a konečná.

Lidská řeč jako produkt civilizované rasy je však strom s mnoha různými plody. A jak jsem k našemu žalu zjistil, není vždy snadné najít ten, který má být stravitelný. Například mozek sžírající, nepostižitelný jev, jemuž říkají slovní hříčka.

Shlestertrap nad mými omluvami mávl rukou. »Omlouváš se a já ti odpouštím. Jak si u vás představujete posmrtnej život?«

»My vlastně nevěříme,« vysvětloval jsem pomalu, »protože žádný z Pluchhů se ještě po smrti nevrátil, aby nás ujistil, že před námi něco existuje. Avšak díky obtížím, které v tom jediném, nám známém životě zakoušíme, a díky jeho zneklidňující krátkosti si rádi představujeme, že máme ještě alespoň jednu další existenci. Není to ani tak víra jako spíše naděje.«

»Na to, že nemáte plíce, si dost foukáte. Co je zač ta vaše naděje?«

»Že se po smrti vynoříme v rozlehlé krajině malých moří, blat a hor, kde kolem dokola rostou šťavnaté růžové bylinky. Že všude, kam naše optické orgány dohlédnou, jsou jen a jen Pluchhové.«

»A?«

»Už nic. To je naše naděje: octnout se — ať už v tomto životě nebo v příštím — někde, kde jsou jen Pluchhové. Rozumějte, Pluchhové jsou jediné bytosti, o nichž bezpečně víme, že Pluchhy nepožírají. Domníváme se, že sami se sebou bychom byli velmi šťastní.«

»Z tohohle neudělám jedinej šot. Kdybyste aspoň věřili v boha, kterej chce živý oběti — ale řekl bych, že máte život už tak dost komplikovanej. Jdi se podívat na stereo. Já něco vymyslím.«

V promítačce jsem se zkroutil na židli, kterou mi robot přistrčil, a sledoval jsem, jak se svými druhy zakládá lesklé barevné proužky do pěti podlouhlých mlenbovitých přístrojů, připevněných na stropě a stěnách. Samozřejmě jsem se od té doby naučil, že v lidských termínech to je film a projektory, ale v této chvíli bylo pro mě všechno nové, podivné a nádherné; byl jsem jeden velký optický orgán a sluchový knoflík.

Jen samo množství věcí, co lidé vlastní! Kolik mají rozmanitých způsobů, jak zaznamenávat — knihy, sterea, papíry a tužky, abych uvedl jen pár příkladů. Jsem přesvědčen, že jejich paměť je především reziduálním vývojovým rysem, který již atrofuje a bude brzy nahrazen nějakou metodou spojující záznamový aparát přímo s myšlenkovým procesem. Nemusí nosit v hlavě Knihy čísel a učit se nazpaměť devět tisíc údajů o historii druhu, nemusí neustále revidovat závěry odvozené z dávných událostí, a tak se vyrovnávat s naléhavostí současných událostí. Uvažoval jsem o těch skvělých lidských možnostech a mé vlastní ego se téměř rozpustilo.

Náhle se v místnosti setmělo a malá bílá tečka se zvětšila do dokonale barevné, dokonale zvukové, dokonale čichové a částečně i hmatatelné projekce, s kterou jsme se tak dobře seznámili. Z neznámých důvodů autoři stereí naprosto opomíjejí chuť, broč, tlak a grig — i když působením na čich lze vzbuzovat přibližnou představu o chuti a vnímavý jedinec může během emotivní sekvence uspokojivě bročovat. A ta dokonalá barevnost — ano: mělo by být zřejmé, že lidé používají jen tři základní barvy namísto existujících devíti, protože to považují za civilizační jednoduchost; samotná jednotvárnost kombinací modré, červené a žluté je úmyslným limitem, jejímž smyslem je výzva jejich technice.

Jak přede mnou ožívaly lidské postavy, začal jsem chápat, co myslí Hogan Shlestertrap příběhem. Je to historie jednoho nebo více individuí ve specifické kulturní matici. Jenom jsem přemýšlel, jak Shlestertrap odvodí příběh ze skrovného života Pluchhů, vždyť znal jen několik z nás. Nevěděl jsem o existenci báječného lidského smyslu, jakým je fantazie.

Příběh, který jsem v první děsivý den naší civilizace viděl, vyprávěl o jejich dvou pohlavích. Představitelé těchto pohlaví (muž, Luis Trescott, a dívka, Bettina Bramwellová) byli protagonisty filmu.

Příběh líčil úsilí Bettiny Bramwellové a Luise Trescotta spojit se a snést vejce. Čelili mnoha složitým komplikacím, ale nakonec všechny překážky překonali, spojili se a mohli se rozmnožovat.

Díky jakémusi opomenutí končil příběh dřív, než došlo ke skutečnému snesení vejce, ale nade všechny pochyby z něho vyplývalo, že k tomuto procesu vbrzku dojde.

Bylo to první stereo, které jsem kdy viděl. Barvy zostřené zvukem prapodivné záležitosti, jíž se říká hudba, se pak stáhly a zmizely. Do místnosti opět vniklo světlo a roboti se postarali o projektor. Rozechvělý novým poznáním jsem se vrátil k Shlestertrapovi. »Jistě,« řekl. »Je to dobrý. Dost dobrý na to, jakej mi udělali rozpočet. Teď se podívej. Mám nápad na stereo. Musí se mi ještě trochu rozležet v hlavě, ale nápad to je. Koho se, prckové, bojíte nejvíc?«

»Tak například v době dvanácti hurikánů nám nejvíc škodí strintové a savý břeěťan. V ostatních hurikánových obdobích — a ta jsou pro nás vlastně nejhorší — nás nejvíc trápí tricefalové, brinosauři a gridníci.«

»Nevykládej mi o všech trablech, co máte. Zkus to takhle: Koho se bojíte nejvíc právě teď?«

Dlouze jsem uvažoval. Normálně by mi ta otázka poskytla látku k přemýšlení na dva dny, ale Velký civilizátor šoupal nohama a já grigoval jeho netrpělivost. Bylo třeba se rozhodnout: možná právě v tomto okamžiku jsem udělal chybu, mí potomci, ale pamatujte, že kdybych se rozhodoval déle, nemuselo by se nám dostat vůbec žádných výhod civilizace.

»Velcí flekatí hadi. Bojí se jich samozřejmě pouze nzreddi, mlenbbové, flinnové a hlappové. Guurry teď požírají hlavně tricefalové a srobby —«

»Dobrá. Flekatý hadi. Pojď mi z pozorovatelny nějakýho ukázat.«

V místnosti, kterou jsem do dómu vstoupil, jsem natáhl svá tykadla k průhledné střeše.

»Támhle, přímo nade mnou. To zvíře, co spolklo dodla, a teď se na něho vrhají gridníkové a savý břečťan.«

Shlestertrap pohlédl nahoru a otřásl se. Když nás ty příšery zahlédly, zaěaly ještě zuřivěji škrábat po konstrukci, aniž přestaly žrát to, co žraly v okamžiku, kdy jsme vstoupili. Savý břeěťan vlekl velikého flekatého hada pryč.

»To je mi ale místo,« mumlal Shlestertrap. »Tady by člověk udělal terno s antidovolenou. Přijeďte k nám a naučte se smát svým nočním můrám. Vynikající kuchyně nabízí všechny pokrmy — včetně vás. Staňte se hosty nejlepšího trávení. Každému podle jeho chuti — chuť každého pro všechny.«

Čekal jsem, až lidská mysl prozkoumá všechny aspekty problému, který zůstával mimo mé chápání.

»Oukej. Tak tohle byl velkej flekatej had. Pošlu roboty, aby natočili pár šotů toho fešáka do sterea. A než to bude, co uděláme s obsazením?«

»S obsazením?« tápal jsem. »S čím? Jaké obsazení myslíte?«

»Herce. Představitele rolí. Jasně chápu, že nemáte zkušenosti ani z komparsu, ale uděláme to jako de millovskej dokument. Potřebuju představitele každýho pohlaví — ty nejlepší, co máte. Měli byste je vykutat někde na soutěžích krásy nebo co tu pořádáte. Tak, aby vás bylo sedm, každej jinej.«

»Představitele můžeme získat prostřednictvím náčelníků pohlaví. Nzred tinoslep bude novým nzredem nzreddem, a jestliže se dostatečný počet mlenbbů odváží sejít v blatech, měli by vybral nového mlenba mlenbba. Víc nic pro první krok k civilizaci už zapotřebí není?«

»To je všechno. Napíšu první verzi — nebude ještě úplně dokonalá, ale vylepšit ji budu mít času dost.«

»Takže mohu odejít.«

Zavolal robota, který mě zavedl k přístroji připomínajícímu stereoprojektor.

»Mrzí mě, že s tebou nemůžu poslat nějakýho robota, aby na tebe, až budeš slejzat dolů z kopce, dal bacha. Ještě jsem nevypakoval a den dva je chci mít po ruce. Dali mi jen standardní státní modely, a z těch žádnou velkou rychlost nevymáčknu. Když si vzpomenu, že jsem míval osmnáct Klouzavých divochů, jenom aby mi uklízeli dům! Ach jó — kdeže loňský sněhy jsou!«

Musel jsem přiznat, že toto prapodivné zvolání je oprávněné, a snažil jsem se ho ujistit: »Kdyby mě někdo sežral, tak vím aspoň o třech dalších nzreddech, kteří mě dokážou zastoupit. Jen se musím dostat dost daleko dolů, potkat nějakého živého Plucha a informovat ho o vašich — o vašich požadavcích na obsazení.«

»Fajn,« řekl mi srdečně. »S kýmkoli z vás, co umíte slušně anglicky, to hravě zvládnu. Platí: nemám chuť nechat povalovat věci v bednách dýl, než musím. Křiváku, hoď do paprskáče trochu víc šťávy, ať tady ten fešák rychle odstartuje. Pak se fofrem vrať, nebo si na nás bude chtít vypěstovat žaludeční vředy polovina všech hladovejch krků z celý Venuše.«

Robot zvaný Křivák stiskl páku paprskometu. Ve chvíli, kdy jsem si začal přístroj prohlížet s nadějí, že i přes svou omezenou mentalitu si dokážu uchovat otisk tohoto mechanismu, který by nám mohl pomoci vyřešit naši naléhavou situaci, jsem byl otvorem v dómu vymrštěn a vysazen v půli kopce. Otvor, jak jsem si všiml, když jsem vztyčil tykadla a kutálel se od liány savého břečťanu, byl ve skutečnosti částí dómu, která přestala na okamžik existovat.

Dál už jsem o tom přemýšlet nemohl. Odevšad se na mě vrhali nejrůznější chlamstouni, chňapáci a drapáci. Schoulený jsem klouzal z desáté nejvyšší hory a trpce litoval, že Hogan Shlestertrap potřebuje roboty, aby mohl vypakovat.

Při této příležitosti jsem, mé milé děti, přišel o kruhové tykadlo. Mohl to mít na svědomí tricefalos nebo velký dodl.

U mokřin jsem zjistil, že mého posledního pronásledovatele, velkého zeleného šata, chytilo hejno gridníků. Oddechl jsem si teprve ve stínu obří kapradiny.

Škrábavý zvuk nade mnou mi poskytl sotva dost času, abych napnul spirálovité tykadlo ke skoku, když jsem poznal, že ho vydává blap koreon. Vykukoval zpod nejnižšího vějířovitého listu a slabě volal: »Nzred šafalon odchází z obydlí člověka, který nás měl vyzbrojit mnoha silnými zbraněmi. A přece vidím, že utíká před prázdnými žaludky jako správně chutný Pluch.«

»Brzo uvidíš, že se všem směje z bezpečí dómu, kde bude se svými druhy žít v důmyslném pohodlí,« odpověděl jsem důležitě.

»Pomáhám člověku Shlestertrapovi z Hollywoodu Kalifornie USA Země natočit pro naši rasu stereo.«

Blap se pustil obrovského listu a dopadl na zem vedle mě. »Stereo? Je velké nebo malé? Kolik velkých flekatých hadů může zničit? Dokážeme ho taky vyrobit?«

»Až přijde čas, tak ho vyrobit dokážeme, ale žádného velkého hada nám nezahubí. Stereo je, můj netrpělivý cestovateli po větvích, nezbytným předpokladem kultury, bez něhož by jinak musela naše rasa navěky putovat nedůstojnými, děsivými temnotami. Se stereo vzory budeme nezvratně na cestě k ovládnutí životního prostředí, jak to pro své blaho dělá lidstvo na Zemi. Ale nechme neplodného přežvykování prázdné slupky. Náčelníci pohlaví musí provést soutěže krásy a vybrat představitele pro první pluchhské stereo. Kde je blap blapp?«

»Viděl jsem ho, jak v pátém nejvyšším lese skáče z větve na větev a ptakoještěr jen o délku pařátu za ním. Jestliže se ještě nepřesvědčil o oprávněnosti Naděje, dovede tě k jeho doupěti každý tkan. Ale myslím, že vím, kde se naposled zahrabal flin flinn.«

Vrhl se k hromadě kamenů a začal je odhazovat. Za chvíli se objevil otvor a v něm těžké tělo starého flina. Skutálel jsem se k němu a vylíčil mu Shlestertrapovy požadavky.

Stářím roztřesený norník si nervózně prohlížel ulámané drápy. »Ostatní náčelníci se budou asi chtít sejít na zemi. Vím, jak je pro nás stereo důležité, jenže jsem starý a neobratný — a zrovna tu máme deště hnané větrem, takže velcí flekatí hadi jsou i pod zemí dost nenažraní —«

»Brzy přijde doba časných záplav,« přerušil jsem ho, »a povídat si budou moct jen tkanni. S civilizací musíme začít co nejdřív.«

»Čeho se bojíš, starouši?« vysmíval se blap. »Hadovi bys nechutnal, jseš moc tuhý!«

Flin se skryl do díry. »Jenže to si na mně nejdřív vyzkouší žalostně definitivním způsobem,« připomenul ponuře. »Spojím se s novým mlenbem mlenbbem — jejich vlhké nory sousedí s našimi. Kde myslíš, že bychom se měli sejít, velký koordinátore, který shromažďuješ lidskou moudrost?«

»V úkrytu u paty šesté nejvyšší hory,« navrhl jsem. »Až bude foukat velký vítr, bude tam poměrně bezpečno. Zatím uvažuj, kdo z žijících flinnů nás bude v našem prvním stereu nejlépe reprezentovat. Vyřiď to taky mlenbovi mlenbbovi.«

Když se škrábání jeho drápů ztratilo v dálce pod zemí, vrátil jsem se s blapem k veliké kapradině. V Knize jednic stojí psáno: Lepší keř poblíž nežli strom na obzoru.

»Griguji už jen jednoho náčelníka,« poznamenal obyvatel stromů, snového nzredda. Organizuje v bažině koordinaci dalšího cyklu.«

»Je to nzred tinoslep?«

»Ano. Pro svou slávu mnoho neudělal. Stále si stěžoval Nejvyšší naději. Naparoval se, že je na vrcholu koordinace, že ještě dokáže vymyslet spoustu nových uspořádání. Ale všichni vědí, jak ubohé hybridy vyprodukoval v posledním cyklu tinoslepů. Určitě jsi slyšel, jak —«

A začal mi vyprávět nejnovější sedminásobnou pomluvu, která zrovna byla v oběhu.

Pobavit mě nedokázal. »Dej si pozor, kůroškrabe, a nedělej si legraci z někoho, koho si tvůj koordinátor váží. Mohl by tě v řetězci nahradit jiným blapem a ty bys jen smutně koukal na vejce, co nejdou vysedět. Nzred tinoslep svého času organizoval skvělé cykly. Teď využívá svých zkušeností ve službě všem Pluchhům a ne jako blap blapp a flin flinn, kteří se starají o jediné pohlaví.«

Zaznamenejte, mí nzreddíci, tuto řeč pečlivě. Musíme totiž neustále vzbuzovat u slabších, upovídanějších pohlaví patřičný respekt ke koordinaci, jinak se rodiny rozpadnou a pohlaví budou operovat v geneticky nepřirozené nezávislosti. Nzred je vždy ostatním Pluchhům nadřazený — ano, a dokonce v těchto bezútěšných dobách smrti musí ostražitě střežit svou povznesenost. I dnes má dobré důvody, aby to dělal — Prosím! Nepřerušujte mě, vy, co jste byli teprve nedávno vysezeni. Nechte si své zvídavé otázky najindy. Vím, že dnes je situace komplikovaná…

Blap se rychle omluvil.

»Vůbec jsem se nechtěl nikomu vysmívat, všemocný organizátore zrození. Jen jsem bezmyšlenkovitě opakoval, co mi řekl toulavý, nezapojený guur. a byly to hlouposti. Prosím tě, neodtrhávej mě od ploutví nejlepšího sroba, co znám, a nejbáječnějšího flina, který kdy bročoval v noře. Už tak se na mě zlobí nzred koreon za dva malé blappíky, které jsem varioval tak, že uhynuli, a teď —«

Něco za mnou vlhce kýchlo. Oba jsme vyskočili na nejspodnější list kapradiny. Blap prchl až nahoru a odtud na nejdelší větev sousedního stromu. Já se mocnými záběry spirálovitého tykadla odrazil z listu a přistál v bažině. Za mými zády si lítostivě rolovala do tlamy jazyk obří žába.

Šel jsem si naprosto spokojen po svém: tenhle blap si dá mnoho cyklů pozor, aby se vysmíval nějakému nzredovi.

Náčelník mého pohlaví byl v té nejzarostlejší části bažiny, obklopený celým chumlem malých nzreddů. Když jsem se přiblížil, poslal je pryč a vyslechl mé hlášení.

»Pohlaví žijící na souši se na místo schůzky, které jsi navrhl flinovi flinnovi, dostanou snadno, ale co srob srobb?«

»Pod šestou nejvyšší horou si prorazil cestu potůček,« informoval jsem ho. »Moc široký není, ale náčelník srobbů by jím měl bez potíží doplout do bezpečí. Jen mlenb mlenbb bude v nevýhodě, protože potok je příliš nový.«

»Kdy, prosím tě, není mlenb v nevýhodě?« opáčil. »Je-li tam potok, bude nám úkryt úplně stačit — každopádně pokud bude foukat. Zařídils věci velmi moudře, nzrede šafalone. Ještě se dožiješ toho, aby ses stal nzredem nzreddem, zatímco tví méně uvážliví současníci se již stanou exkrementy.«

Zavrtěl jsem nad tou poctou tykadly. Když vám někdo řekne, že budete unikat asimilaci tak dlouho, až se stanete nzredem nzreddem, to už je pořádná poklona. A pomyslím-li si, že jsem posledním šéfem svého pohlaví a stále efektivně koordinuji! Pravda, civilizace nás zaskočila — a to nic neříkám o jejím nejvyšším projevu, systému »škatule, škatule, hejbejte se«.

»Potřebujete tkana,« pokračoval nzred nzredd. »Myslím, že tkan tkann pro tebe jednoho šikovného má. Tkan gadulit je jediný, kdo zbyl po útoku tricefalů na jejich manželskou poradu. (Musím si zapamatovat, že jméno gadulit se dá použít pro nové rodiny.) Variabilitu má slušnou. Co bys řekl tomu sejít se s ním, a když usoudíš, že i jinak vyhovuje, zapojit ho do řetězce? Jakmile se sejdou náčelníci pohlaví a aproximují tu podivnou záležitost se soutěží krásy, shromáždíme vybrané zástupce a ty je dovedeš k tomu hrůzyplnému Shlestertrapovi. Kéž by nás stereo dovedlo k výšinám civilizace co nejrychleji.«

»Kéž by,« souhlasil jsem vřele a šel se seznámit s novým tkanem. Pro běžné účely byl dostatečně proměnlivý; guurovi šafalonovi připadal obdivuhodný a dokonce náš mlenb, jinak náročný a zdrženlivý, přiznal, že se mu nový okřídlený člen rodiny líbí. Tkan byl nadšen, že byl přijat do rodiny šafalonů, a já schvaloval jeho rozumný postoj. Začal jsem plánovat poradu — byl právě čas začít nový cyklus.

Dřív než jsem se mohl spojit se svým srobem — vždycky za dešťů hnaných větrem uplaval velký kus od pobřeží — přiletěl tkan tkann, aby mě informoval o výběru náčelníků pohlaví — zavedl mě mezi ně. S lítostí jsem započetí potomstva odložil.

Pluchhové zvolení na soutěži krásy představovali výkvět naší rasy. Každý z nich se lišil od ostatních příslušníků svého pohlaví množstvím rysů. Spojeni v jedné rodině by vyprodukovali Superplucha.

S neskonalou noblesou mi tkan tkann sdělil, že o mně uvažovali jako o nejlepším představiteli nzreda — jenomže jako Shlestertrapův asistent mám větší cenu, a tak vybrali namísto mě jiného. »Nevadí,« řekl jsem náčelníkovi, když se vznášel do výše, »na jednoho Plucha se mi dostalo dost poct, aby mé knihy přetékaly.«

Srob, lapající těžce po dechu, byl nejvážnějším problémem. Abv nám náš oploutvenec neuschl a nezemřel, představitel tkana nabídl, že s ním odletí přímo k dómu, aniž čekal na někoho z nás. Pak představitelé nzreda a blapa vzali rostlinného guura a začali jsme vystupovat na desátou nejvyšší horu.

Přestože doba dešťů hnaných větrem se chýlila ke konci, nepamatuji se, že bych někdy viděl pohromadě tolik uslintaných dodlů a velkých flekatých hadů. Plazili se po dómu, stáčeli a roztáčeli svá smrtonosná těla. V předtuše blížící se doby časných záplav se tu dokonce nachomýtlo i pár brinosaurů. Užasl jsem, že považují člověka za chutnou náhražku Pluchhů.

Trochu jsem svou malou skupinku předběhl, protože jsem znal lépe terén a uměl už přilákat pozornost Hogana Shlestertrapa. To bylo také naše štěstí, protože jsme nedorazili ani do půli kopce a už jsme měli co dělat, abychom se vyhnuli celé fauně Venuše, která si tu zřejmě dala sraz. Od dómu se hnala chňapající, uslintaná horda, občas se někdo zastavil, aby vysál nebo roztrhal svého souseda, nicméně hnali se s nechutnou soustředěností po nás. Našel jsem další důvod, proč ocenit moudrou volbu náčelníků pohlaví: jedině opravdu rozmanití Pluchhové se skutečně nejnovějšími parametry pro přežití dokázali tímto šílenstvím frustrovaného obžerství projít bez úhony. Relativně bez úhony.

Tentokrát stačilo mihnout se jen jednou kolem robota ve vnější zóně dómu. Rychlostí gridníka vyletěl ven paprsek, ovinul mě, pak celou mou elitní rodinku a všecky nás pronesl do dómu otvorem, který se, jen jsme se octli vevnitř, zavřel.

Byl jsem paprsku zvlášť vděčný, neboť mě obemkl mezi liánami největšího savého břečťanu. který jsem kdy viděl. Spirálovité tykadlo je velice dobré, ale moc nepomůže, když máte plno práce, jak se vyhnout třem ptakoještěrům, a musíte ještě dávat pozor, co na vás číhá na zemi.

Jeden z robotů už vyráběl zvláštní nádrž pro sroba a taky rychle opatřil trochu prsti, aby se guur mohl s hekáním zakořenit.

»To je opravdovská rostlina?« vyptával se Shlestertrap. Převlékl se ze svého původního krytí do černého oděvu, který byl slušivě ozdoben červenými cákanci. Oděv zakrýval dómovitou protuberanci mně ne zcela pochopitelným způsobem. Na hlavě měl teď věc, kterou nazýval kšiltovkou; kšilt měl ovšem obrácený dozadu — podle zvyku, jak vysvětlil, dodržovaného mezi lidmi od sterea z úcty k dávným velikánům.

»Ne. Guur ze všech Pluchhů nejvíc spoléhá, že splyne s prostředím. Část potravy si bere z půdy prostřednictvím fotosyntézy, ale není rostlina, protože je dost pohyblivý, aby —«

»Guur mu říkáte? Bezmocný, jó? Musí se přenášet přes práh? Ticho — přemýšlím!«

Vyťukal jsem ostatním překlad. Všichni jsme ztuhli. Srob vystrčil hlavu, aby si prohlédl dóm, a začal se dusit.

Konečně Shlestertrap kývl a všichni jsme se směli pohnout. Mlenb zavesloval a strčil omámeného sroba zpátky do nádrže.

»Jasně,« řekl civilizátor. »Štymuje to. Už to mám. Na umělecký stereo je to trochu moc přímočarý, ale vždycky to můžu navlíknout tak, aby nikdo nic nepoznal.« Otočil se ke mně. »Hlavní fígl v naší branži je navlíknout to tak, aby nikdo nemohl říct, že od tý doby, co ho poprvé univerzálně očkovali, vidí furt jedno a to samý. Když to uděláš šikovně, zbaští ti to každej trouba. Kritici se do tebe budou možná strefovat, ale kdo čte kritiky?«

Běda. Nevěděl jsem.

Uplynulo hodně času, než jsem měl příležitost pokračoval v konverzaci s člověkem. Nejdřív jsem musel naučit první pluchské herce anglicky, aby mohli vykonávat Shlestertrapovy pokyny. Bylo to docela snadné: stačilo, aby všech sedm chvíli soustředěně grigovalo. Mohl jsem jim předat víc terminologie, než byl s to užívat můj předek nzred fanobrel. Naneštěstí mnoho odstínů Shlestertrapových frází nám nepřipomínalo nic než neodhadnutelné sémantické figury, a když přišlo na mnohé výrazy užívané výlučně na Zemi, nemohli jsme dělat nic, jen rozhodit tykadla, úponky ploutve nebo pařáty v gestu naprosté bezmoci.

Jednou však — nikoliv my, ale snad některý z našich pravděpodobných potomků — pochopí přesně, z čeho se skládá »tak dál«.

Když Pluchhové zvládli jazyk, vzali si je na starost roboti — táž přátelská stvoření, která čas od času opouštěla dóm, aby nám nasbírala růžové bylinky, bez nichž se naše strava neobejde. Před nejrůznějšími pozadími, počínaje uměle vytvořenými až po promítané stereo, museli naši představitelé vykonávat celou řadu nepochopitelných věcí.

Shlestertrap jejich plynulou činnost často přerušoval a přibližoval se s vozíky, kamerami a světly, obracel se na mě a požadoval informace o našich zvycích a já — abych mohl patřičně odpovědět — jsem si musel vybavit každičkou stránku ze všech Knih čísel, co máme.

Obvykle však, dříve než jsem skončil, zamával na roboty, aby zase začali — a mumlal cosi jako »Ále co, nějak to už sestříháme. Hlavně když to bude vypadat trochu k světu, po realismu pes neštěkne.«

A pak se zase tvářil otráveně, že někteří z nás mají hlavy, zatímco u mlenbbů a nzreddů jsou mozky v těle a guurrové hrdě vlastní to, co biologové z první lodi nazývali »roztroušenou nervovou soustavou«.

»Jak udělat dramatický detail,« kvílel Shlestertrap, »když člověk neví, co z toho zvířete tam chce mít? A to člověk doufal, že dají hlavy dohromady a dohodnou se, jak chtějí vypadat, a nebudou mě zbytečně připravovat o nervy!«

»To jsou ti nejrozmanitější Pluchhové,« připomněl jsem mu pyšně. »Vítězové soutěže krásy.«

»Jo. Vsadím se, že doma schováváte poklady klasický krásy.«

Tak citlivě a velkoryse se nás namáhal zcivilizovat. Nechť jeho jméno chová v úctě každý Pluch, jenž přežije!

Získávat další vědomosti mi činilo potíže. S roboty se příliš komunikovat nedalo (jejich přesné postavení v lidských záležitostech jsme neodhalili) a Hogan Shlestertrap mi vysvětlil, že génius jako on se nemůže zabývat každým detailem stereografické mechaniky. Takže jsme byli zcela ponecháni jeho kovovým asistentům.

Přesto jsem se nevzdával. Měl jsem pocit, že moje pronásledovaná rasa ode mě očekává, že shromáždím veškeré vědomosti, jimž jsem byl vystaven, k vybudování naší vlastní techniky. Dopodrobna jsem se Shlestertrapa vyptával, jak funguje zvukový robot, který nad herci a scénou obratně manévroval přibližovacími mikrofony, svíjejícími se, jako by byly živé, a otravoval jsem ho, aby mi řekl údaje o veliké kameře na vůně se zvláštními třpytivými čichovými čočkami a ukazateli, odlišujícími vše od růžových konstant po sirovodík.

Po jedné zvlášť dlouhé sekvenci jsem na něj narazil v kajutě, kde skládal partituru pro naše stereo. Hudba mě vždycky poněkud neurčitě stimulovala. I když mi nebylo jasné, k čemu vlastně je, byl jsem zvědavý, jak se dělá.

K jeho cti musím říct, že mi to vysvětloval velmi trpělivě. »Koukni, tady mám zvukový záznam jedný Beethovenovy symfonie a tohle je směs melodií z Gershwina. Na střídačku pouštím oboje do orchestrátoru a přitom přepínám knoflíky. V bedně to chvíli klepe a duní — ale svede to víc kombinací, než je cenťáků odtud na zem. A nakonec vyleze upravenej zvukovej záznam.

Fungl nová melodie ke stereu je na světě. Pamatuj si: něco Beethovena, něco Gershwina a fůra instrumentace.«

Řekl jsem mu, že to nikdy nezapomenu. »Který stroj vyrábí originálního Gershwina a Beethovena? Dá se alespoň jeden z nich použít ve vodě proti brinosaurům? Co spolupůsobí v procesu klepání a dunění orchestrátoru? Jak by se udělal —«

»Tumáš!« vytáhl ze stolu za sebou knihu. »Chtěl jsem ti to dát už včera, když ses mě ptal, jak se připojujou k manipulační anténě taktiony. Rád bys věděl všecko o kultuře a jak s ní lidé zacházej, viď? Chceš vědět, jak naše kultura funguje ve styku s jinejma rasama než lidma, že jo? Tohle si přečti, a dokud nedočteš, tak mě neobtěžuj. Věnuj se tomu, dokud to úplně nestrávíš. Je to ta nejzákladnější kniha, co tu máme. A teď mě nech se v klidu napít.«

Poděkoval jsem mezitím jeho zádům a uklidil se se svým pokladem do kouta. Jak inspirativně titul vypadal!

Výtah z pravidel pro meziplanetární kulturní mise s vysvětlivkami a dodatky o normalizovaných úředních postupech platný pro sluneční soustavu.

Naneštěstí jsem ještě nebyl dost na výši, abych z této velká lidské pokladnice načerpal mnoho lidských vědomostí. Tápal jsem právě nad paragrafem 5, oprava oběžníku 16 (Pseudosaví masožravci, povolený přístup a jejich získání za účelem zadání Binetplexu), když mě robot povolal k Shlestertrapovi.

»Už je to hotový,« řekl a jen mávl rukou, když jsem se chtěl zeptat na zvlášť nejasný odstavec. »Tu knihu zas uložím do skladiště. Dal jsem ti ji, aby ses mě pořád nevyptával. Už jsme skončili!«

»Stereo?«

Přikývl. »Všechno v kupě a nahrubo sestříhaný. Tví přátelé už na tebe čekají v předváděčce.«

Odmlčel se, vstal a pomalu se prošel po kajutě. Čekal jsem na jeho další slova a skoro se bál význam tohoto okamžiku vychutnat. Naše kultura povstala!

»Podívej, Pluchu, dal jsem vám stereo, který podle mýho názoru udělá díru do světa. Na rozpočet jsem nemyslel, dal jsem do toho kus sebe samotnýho. Můžeš pro mě na oplátku něco udělat ty?«

»Cokoliv,« tepal jsem. »Pro nesobeckého génia, který —«

»Prima, starouši. Pár otravům na Zemi je proti srsti, že na tuhle misi poslali zrovna mě. Prej nemám kurs psychologie cizích bytostí. Tvrdí, že jsem postrach každý práce, a zneužívají toho, že jsem spolu s pár lidma od kumštu tenhle kšeft dostal, aby mohli současnou vládu napadat, že je zkompromitovaná a neschopná. Vždycky jsem ten kšeft tady považoval jen za přestupní stanici, jen co Hollywood zjistí, že se prostě bez originál shlestertrapovskýho šmaku ve stereu neobejde. Krom toho konto na Zemi utěšeně přibejvá a momentálně o žádným lepším fleku, kam jít, nevím. Bylo by od tebe pěkný gesto, kdybys mi potvrdil ve stereozáznamu a já to mohl bleskem poslat na Zem, že jste lidstvu vděčný za to, co pro vás děláme.«

»Jsem vděčný za příležitost projevit svou vděčnost,« odpověděl jsem. »Jenom bude chvíli trvat, než si připravím vhodný proslov. Okamžitě se do toho pustím.«

Popadl mě za dlouhá tykadla a vtáhl zpátky do kajuty. »Prima. Nemá smysl, aby sis připravoval dlouhou řeč, kde by byla fůra chyb. Nechceš přece, aby si lidi potom mysleli, že na vás vyhazujem peníze. Jasně že nechceš. Tady jsem ti to napsal — přesně to, co chtějí doma slyšet. Sádelňáku! Připrav s Křivákem přístroje na natáčení.«

Zatímco roboti manipulovali se stereorekordérem, četl jsem nahlas projev, který Shlestertrap sepsal. Držel ho přede mnou — mimo záběr kamery. Překoktal jsem neznámé pojmy — například pasáže, kde jsem Velkého civilizátora vynášel za to, že nás naučil anglicky a vysvětlil nám naše složité biologické funkce —, ale v podstatě to byl jen hymnus plný chvály, již si ten člověk právem zasloužil. Když jsem skončil, křikl: »Stop. Dobrý.«

Ani jsem se ho nestačil zeptat na zdánlivé nesrovnalosti v proslovu — věděl jsem, že to nemohou být pouhé chyby, protože lidé se přece nemýlí, strčil mě do promítací síně, kde čekali pluchští herci. Myslím, že jsem zaslechl, jak si mumlá něco jako: »To by mělo Gogartymu a jeho lidem zatnout tipec až do příštích voleb,« ale byl jsem vzrušený, že uvidím náš první kulturní počin, a jen jsem pospíchal na své místo, protože projektory se rozjely. Teď si myslím, že snad — ale ne.

První stereo s výlučně pluchským obsazením! Dnes už to nic neznamená, protože je vidí všichni Pluchhové dřív, než uplyne šest dní od chvíle, kdy se vyklubou z vejce. Ale tahle předváděčka — jak tomu říkali — byla okamžikem, kdy se zdálo, že čas se zastavil a stal naším chrámem. Zdálo se, že civilizaci máme jistou.

Usoudil jsem, že ty nejasné pasáže jsou jen důsledkem prvního pohledu a že až se intelektuálně povzneseme, se vytratí.

Víte, co mám na mysli. Začátek, kdy se pohlaví seznamují a rozhodnou stát se rodinou, je zajímavý a roztomilý. Manželská porada, ačkoli procedurálně neobvyklá, je poměrně blízká metodám, které jsme tehdy používali. Ale proč najednou guur prohlásí, že se urazila, a poradu rozvrátí?

Jistě všichni víte — nebo byste měli vědět —, že osobní zájmeno ona je pro guura vyhrazeno teprve od dialogů tohoto sterea.

A dále: proč, když guur odejde, ji ostatní pronásledují — místo toho, aby hledali rozumnější vzorek, s nímž by se potom spojili? Anebo velký flekatý had, který potom guur uvidí — do té doby jsme si mysleli, že guur, jako jediná z Pluchhů, je před těmito hroznými stvořeními bezpečná. Zjevně jsme se mýlili. Na útěku potká kromě toho tricefaly a savý břečťan: ti si jí ani nevšimnou, zato velký flekatý had dostane na její úponky hroznou chuť.

A rvačka, v níž se zbylých šest Pluchhů vrhá na hada a zneškodní ho. Dokonce srob se vyhrabe z potoka a lapaje po dechu se vrhne do boje! Trvá to dost dlouho. A když už se zdá, že had zvítězí — což je logické — najednou je mrtvý.

Jsem starý nzred. Viděl jsem stereo alespoň tisíckrát a stejně často jsem jen tak tak unikal z čelistí dravých flekatých hadů. Na základě svých zkušeností mohu jen souhlasit se staršími z Pluchhů, že to vypadá, jako by byl had uškrcen. Vím, že nám to nepomůže, a uvědomuji si, co to znamená, přihlédneme-li k našim dalším potížím, avšak při prvním veřejném promítání prohlásil nzred nzredd: »Co Pluch udělal, to Pluch dokáže!«

To ostatní je celkem srozumitelné. Která guur, bez ohledu na to, proč řetězec opustila, by se nevrátila ráda do rodiny tak silné, že přemůže velkého flekatého hada? I dnes se všichni smějem (kromě mlenbbů ovšem) poslední sekvenci, v níž představitel mlenba leze pozpátku do nory, divže si přitom nepoláme ploutev.

»Senzace, co?« vyptával se Shlestertrap, když jsme se vrátili k němu do kajuty. »Je to přesně jako ze života, co? Tak co, dokážu natočit uměleckej skvost?«

Uvažoval jsem. »Dokážete,« řekl jsem nakonec. »Stereo ovlivní naše životy tak jako dosud nic v devítitisícileté historii Pluchhů.«

Plácl se do postranních částí těla. »Z uměleckýho hlediska tomu nechybí ani chlup. Způsob, jak jsem zvládl finále, rozhodně připomíná Chaplina v období hůlky, s lehkým náznakem bratrů Marxových a Vittoria de Sicy.«

Po záchvatu kopulace s lahví navrhl: »Kdybyste si to chtěli taky vyzkoušet, naučí vás roboti, jak se zachází s projektory. Nechám vám tři kompletní sady. Ukážeš pár kámošům z džungle, jak se to zapíná a vypíná, a pak se vrátíš a napíšeš další stereo.«

»Napíšu další stereo? Ó, Shlestertrape, jsem unesen! Ale nedokážu si představit, o čem bych mohl psát! Copak jsi nevyjádřil všechno sám? Zbývá-li něco, bojím se, že to moje civilizovaná bytost není s to pojmout a zorganizovat.«

»To nemá s civilizací nic společného.« řekl netrpělivě. »To je otázka pohledu na věc. O co jde v tomhle stereu, jsi viděl. Ty teď jednoduše uplatníš starý dobrý „Škatule, škatule, hejbejte se".«

»Škatule, škatule, hejbejte se?«

»Novej úhel pohledu, novej názor, jinou situaci. Použít dobrou zápletku jen jednou je nesmysl. Já z tebe ještě nakonec udělám umělce! Koukni — i když teď mě napadá, že jsi na tenhle byznys ještě trochu zelenej, než abys všecko pochopil. Já jsem doufal, že se o to postaráš, zatímco já si dáchnu. Ale myslím, že vystřihnu ještě jedno stereo, abys tu ideu pochopil. Zatím můžeš rozjet promítačskej kurs, ať tví kámošové z džungle vidí, co pro ně Meziplanetární kulturní mise dělá.«

Krátce nato mě paprsek spolu se sadou tří projektorů vysadil před dómem. Zase jsem šťastně unikl všem netvorům, rojícím se kolem, a vrátil jsem se v doprovodu čtyřiceti mladých Pluchhů, které jsem posbíral v okolí. S vynaložením obrovské dřiny a mnoha životů jsme přístroje rozebrali na malé přenosné části a přepravili je na další kopec.

Nejrychleji, jak to šlo, jsem je naučil tajemství operací, jimž jsem se sám učil od robotů. Mimochodem jsem trochu bezohledně požádal Hogana Shlestertrapa, aby nám jeden nebo dva z těchto tvorů pomohli s obtížným úkolem transportu přístroje. »Ani za boha, když je vás tolik.« křičel. »Copak nestačí, že jsem je posílal pro ty vaše růžový bylinky, do kterých jste blázni? Dva z mejch nejlepších robotů — Sádelňák a Křivák — se mi tu teď promenujou potlučený, protože si je nějaký přerostlí švábi spletli s dlabancem. Udělal jsem pro vás stereo — tak teď se chvíli snažte sami.« Přirozeně jsem se omluvil.

Když moji pomocníci zvládli práci s promítacími přístroji k mé spokojenosti, rozdělil jsem je do tří skupin a dvě z nich poslal do terénu s aparaturou a zásobou stereofilmů. Jednu skupinu a jednu aparaturu jsem si nechal sám. Tkana jsem vyslal, aby zaletěl k náčelníkům pohlaví, že všechno je už hotovo.

Zatím nzred nzredd spolu s dvanácti speciálně vyškolenými pomocníky cestovali všemi směry a Pluchhům, které potkali, grigovali angličtinu spolu s příkazem, aby šli dál a grigovali rovněž. Bylo to nutné, protože angličtina je řečí sterea: výsledkem však je, že zcela nahradila náš rodný jazyk.

Jedna ze skupin, které jsem vyslal, se utábořila v dosti dobře chráněné jeskyni, kam se mohli poměrně bezpečně dostat srobbové a mlenbbové. Druhá, usídlená ve vzdáleném údolí, sloužila především guurrám, flinnům a nzreddům; můj štáb, umístěný na kopci, pak blappům a tkannům. Promítali jsme vždy obecenstvu složenému zhruba z dvou set Pluchhů, což je maximální počet slučitelný s bezpečností. I tak často rušily promítání smečky strintů, kteří se tu cestou stavili, aby se na nás napásli, nebo náhodná hejna gridníků, snášející se s potěšeným bzukotem na naše shromáždění. Po každém promítání jsme měnili místo, ale dvakrát jsem musel zacvičovat nové skupiny mladých Pluchhů, aby nahradili nešťastnou náhodou vyhlazené promítače, když někdy představení přilákalo pozornost nějakého masožravce.

Připouštím, že to není moc dobrý systém, ale lepší ještě nikdo nevymyslel. Všichni víme, jak je pro nás nebezpečné scházet se. Přeloženo do neadekvátní angličtiny: Příliš mnoho Pluchhů, zajícova radost. Nicméně poselství civilizace bylo třeba šířit co nejrychleji.

Což se dělo. Pluchhové je přijímali a jednali podle něho.

Můžete to považovat za můj nedostatek, ale musím se přiznat, že jsem pociťoval určitou malou, konkrétní radost, že patřím k už zorganizované rodinné jednotce. Kdykoliv potom jsem viděl, jak se manželská porada rozpadá, guur ze všech svých chabých sil prchá lesem, dokud nenarazí na velkého flekatého hada, a ostatních šest členů rodiny se na hada se zoufalým optimismem vrhá — kdykoli jsem tu podívanou viděl, nedokázal jsem necítit odsouzeníhodné potěšení, že moje rodina má své cykly za sebou. Byl jsem na civilizaci příliš starý.

Pamatuju se, jak jednou jeden a týž had napadl čtyři po sobě následující porady a tak se Pluchhy přecpal, že se nedokázal hnout z místa. Z podobných incidentů se vyvinul systém známý jako systém nzreda mandandu, který se dnes, pokud podmínky dovolí, užívá. Jak víte, podle tohoto systému koná manželskou poradu dohromady šest rodin a šest guurr podniká tradiční civilizovaný úprk společně. Když narazí na velkého flekatého hada, všichni zbylí členové všech šesti rodin se na něj naráz vrhnou a často se stane, že hada umačkají jen vahou svých těl. Obvykle přežívá dost Pluchhů, aby utvořili alespoň jednu kompletní rodinu. Nevýhodou je, že vzniká nadbytek guurr. Takzvaný systém blapa vintoria je obdobný.

Každopádně jsme se navzdory velkým překážkám ze sterea poučili a začali žít, ačkoli často tomu bývalo právě naopak, jako civilizované bytosti připravené přijímat technologické poznatky. Potom — ano, potom přišlo staré dobré Škatule, škatule, hejbejte se.

Doba časných záplav byla v plném proudu, když se jeden flin vyhrabal ze své podzemní nory na kopec, kde jsme nedávno instalovali projektory.

»Zadrž, šiřiteli kultury,« sípal, »nesu ti vzkaz od flina flinna, který ho má od nzreda nzredda, který ho má od samotného Shlestertrapa. Přeje si, aby ses okamžitě dostavil do dómu.«

Pomáhal jsem otáčet těžký přístroj, takže jsem zrovna měl plno práce, a tak jsem jen křikl tykadlovým kloubem: »Odtud až po desátou horu je voda. Sežeň srobby, aby mě tam dopravili.«

»Není čas.« slyšel jsem, že říká. »Není čas hledat nosiče. Budeš to muset vzít okolo po souši — a to rychle. Shlestertrap se —«

A pak jsem zaslechl dobře známé, děsivé zabublání a flinovu řeč cosi v půli uťalo. Otočil jsem se a mí pomocníci se rozprchli na všechny strany. Zpoza vrcholu kopce se proplížil urostlý brinosaurus a norníka, soustředěného na předání závažné informace, vcucl do chřtánu.

Potlačil jsem všechny logické impulsy, které mi říkaly, abych prchl, a ač jsem byl vystrašený, věděl jsem, že se musím zachovat jako představitel civilizované rasy, jíž se Pluchhové právě stávají, Stál jsem před brinosaurovou idiotsky blaženou tlamou a ptal se dál: »Co je se Shlestertrapem? Fline, pro všechny Pluchhy, ty sežrané i ty ještě nevysezené, rychle mi odpověz!«

Odněkud z hloubi obrovského chřtánu, bolestně potemnělý, jak mu sliny blokovaly cestu, se ozval hlas: »Shlestertrap se vrací na Zemi. Říká, že musíš —«

Netvor polkl a boule, která byla kdysi flinem, sklouzla obrovitým krkem dolů do trupu. Teprve když si spokojeně říhl a mlsně se na mě podíval — teprve potom jsem využil schopnosti svého spirálovitého tykadla a uskočil stranou do malého hájku.

Brinosaurus líně zakroutil hlavou, aby se mrzoutsky ujistil, že poblíž není nějaký zrovna roztěkaný Pluch, otočil se a pomalu se šoural z kopce dolů. Jakmile se octl v divokých vodách, vylezl jsem z úkrytu a vydal třem nzreddům instrukce na cestu k dómu.

S obtížemi jsme se prodírali pásem skal, směrem, který, ačkoli nás odváděl od desáté nejvyšší hory, tvoří část velkého oblouku, jímž lze po souši dorazit k dómu.

»Je tomu snad tak.« zeptal se jeden z mladých Pluchhů, »že Shlesterlrap, když viděl, jak pečlivě dodržujeme zásady stanovené stereem, usoudil, že jsme nezvratně přijali řetězec, který musí produkovat civilizaci, a že tedy jeho práce u nás skončila?«

»Doufám, že ne. Kdyby to byla pravda,« odpověděl jsem, »znamenalo by to, že vzhledem k rychlosti vývoje, již pozoruji, nepocítíme výhody civilizace ani za několik generací po nás. Snad se vrací na Zem pro materiál, nezbytný pro další, technologické stadium.«

»To je skvělé. Kulturní stadium, které proděláváme, je jistě nezbytné, avšak naši populaci nesmírně ničí. Počet Pluchhů se zoufale snižuje a já jsem neustále nucen revidovat svou Knihu sedmic. Ne že by perspektiva civilizace naší rasy nestála za pomíjivé zoufalství, jež pociťuji v očekávání své první manželské porady za dva dny. Doufám jen, že guur se setká s poměrně drobným velkým flekatým hadem!«

A tak, zabráni do příjemného hovoru o našich vyhlídkách, radostných stejně jako Naděje na časy, kdy vláda mocných Pluchhů otřese samotnou prstí Venuše, jsme se kutáleli vlhkou dlouhou cestou k dómu. Než nás objevil robot se svým paprskem a rychle vnesl do Slilestertrapovy kajuty, stačil jsem přijít jen o jednoho ze svých pomocníků.

Prostor byl téměř prázdný: usoudil jsem, že většina vybavení už je přestěhována do ohnivé lodi. Civilizátor seděl na jediné židli, obklopen množstvím lahví, s nimiž kopuloval až do jejich úplného vyčerpání.

»Hele!« zavolal. »To jsou přece Pluchouši a jejich vždy věrný nzred! To čumíš, že to dokážu vyslovit, co? Jen si sedni a shoď ze sebe to nzredí břímě!«

Rád jsem si povšiml, že i když měl hlas trochu zastřený, zdálo se, že tento postoj vyjadřuje chuť být sdílnější než obvykle.

»Doslechli jsme se, že se vracíte do Hollywoodu Kalifornie USA Země.« začal jsem.

»Kéž by, chlapče. Kéž by se mi to drobné přáníčko splnilo. To nejkrásnější místo ve vesmíru — Hollywood Kalif a tak dál. Prdlajs. Odvolali mě. Mise skončila.«

»Ale proč?«

»Ekonomický důvody, no jo. Aspoň to tvrdí v oběžníku, co mi poslali. Vzhledem k nutnému omezení výdajů mnoha služeb, poskytovaných vládou — Nevěř tomu. To ten šťoural Gogarty se může na Saharský univerzitě určitě potrhat smíchy: s popraskem kolem mý osoby beztak začal on. Takže se musím vrátit a začínat znovu od píky.«

V příštím okamžiku spustil hlavu mezi paže a ramena se mu roztřásla. Za chvíli se sesul na zem. Vešel robot s krabicí na balení, posadil Shlestertrapa zpátky na židli a s těžkou krabicí pod paží zase odešel.

Nemohl jsem necítit trochu pýchy, když jsem uviděl, jak na mě obdivně hledí dva mladí nzreddi a žasnou, v jak důvěrných vztazích jsem s člověkem. Byli víc než zmateni jim zcela cizím typem komunikace, ale stejně jako já byli neúprosně odhodláni zapamatovat si tento zlověstně slavnostní závěrečný projev. Byla to šťastná okolnost: fakt, že jejich verze této události souhlasila s mou, mi pomohl posílit pozici v obtížných dnech, které nás čekaly.

»A co proces naší civilizace?« zeptal jsem se, »zastaví se?«

»Cože? Jaká civli- jo ták. No, ten se nezastaví. Starej dobrej Shlesty se o svý kamarády postaral. Vždycky se o ně stará. Mám nový stereo. Senzační kousek. Počkej. Ukážu vám ho.«

Pomalu se zvedl. »Kde je robot? Když je člověk potřebuje, tak tu nikdy nejsou. Hej, Plížáku!« zařval. »Přines mi z vedlejší cimry, nebo kde to je, kopii toho sterea. Toho novýho.«

»Včera jsem ho sestříhal.« pokračoval, když mu robot podal několik balíčků. »Teda nedodělal jsem všecko, jak jsem chtěl.

Když přišel oběžník, poslal jsem všecky tvý kámoše herce domů. Zadarmo nedělám, já teda ne. Ale sednul jsem si a sestříhal to na správnou dýlku. A víš co? Dopadlo to docela dobře. Tumáš.«

Rozdělil jsem balíčky na tři stejné díly, pro každého z nás jeden. »A je v tom skvělé zařízení — Škatule, škatule, hejbejte se?« zeptal jsem se.

»Jen to a nic jinýho. Je to nejskvělejší Škatule, škatule, hejbejte se, jaký kdy Hogan Shlestertrap vyrobil z originál zápletky. Jo. Je tam všecko, co potřebujete. Jen se koukejte, jak jsem to zmáknul, a brzo budete ty samý sterea dělat taky. Takový, že se Hollywood položí. A to je asi víc, než co budu dělat já.«

»O takových výšinách se nám ani nesní,« řekl jsem pokorně. »Jsme už dost vděční, žes nás obdařil darem civilizace.«

»Jistě, jistě,« mávl rukou a přitom se zhoupl. »Neplýtvej vděčností, ale mně poděkuj. Ty dvě sterea v sobě mají ty nejlepší zamilovaný historky, co svět zná, zpracovaný nejnovějšíma hollywoodskejma metodama jedním z nejlepších režisérů v největším rozkvětu sil. Chci říct, že mi řekli, abych vám vopatřil nějakou kulturu, a já vám ji teda vopatřil. A jestli se jim to nelíbí, můžou —«

Tentokrát se zhroutil do židle úplně. Čekali jsme trpělivě na další odhalení, ale zdálo se, že se věnuje specificky lidským záležitostem. Bez dalších formalit jsme se tedy rozloučili.

Když jsme dorazili na bezpečnou vzdálenost od dómu, přikázal jsem svým pomocníkům, aby si pospíšili na dvě vzdálené základny a připravili se k okamžitému promítání.

»Pamatujte!« volal jsem za nimi, »změny, které v našem životě vyvolalo První stereo, nebudou ničím proti tomu, co přinesou Škatule, škatule, hejbejte se.«

A měl jsem pravdu. Systém Škatule, škatule, hejbejte se…

Viděl jsem to poprvé spolu se stovkou ostatních Pluchhů na naší hoře. Když promítání skončilo, stejně jako ostatní jsem oněměl. Dlouho si nikdo netroufl promluvit. Potom nzred nzredd navrhl, abych znovu promítl První stereo a Škatule, škatule, hejbejte se vzápětí, protože tak budeme moci snadněji porovnávat.

To jsme také udělali. Moc to nepomohlo.

Problém musíte vyřešit vy sami. Kéž by vám líčení celé historie mého vztahu s Hoganem Shlestertrapem pomohlo najít nějaké řešení! Jsem starý a jak jsem řekl, hodím se nejvýš tak někam do břicha. Vy jste však byli vysezeni v okamžiku předznamenávajícím naši kulturu — vy tedy musíte najít cestu — a ta musí existovat — jak uniknout ze slepé uličky, v níž se tak nereproduktivně zmítáme.

Vylíhli jste se teprve před několika dny, ale viděli jste jak První stereo, tak Škatule, škatule, hejbejte se tolikrát, jak jen to bylo možné. Měli byste tedy vědět, že v obou případech jde o týž problém.

Jediný podstatný rozdíl mezi Prvním stereem a Škatule, škatule, hejbejte se spočívá v tom, že v systému Škatule, škatule, hejbejte se rozvrátí manželskou poradu společně srob, mlenb, tkan, flin, blap a nzred a nechají guuru, aby je zamilovaně pronásledovala a nakonec zachránila před velkým flekatým hadem, zatímco v prvním případě je to přesně naopak. Závěrečné shledání plné lásky je stejné, pouze v poslední scéně systému Škatule, škatule, hejbejte se mlenb, namísto aby vlezl pozpátku do nory, uklouzne a ztěžka padne napříč otvoru.

Po prvních promítáních guurry začaly hlasitě protestovat, že lidé nemohou očekávat, aby ony — slabé a pomalé — zahubily velké flekaté hady. Po předvedení konkrétních důkazů však ustoupily a začaly tvrdit, že První stereo ukazuje stav civilizovaný, zatímco Škatule, škatule, hejbejte se alternativu barbarství.

Ostatních šest pohlaví odpovídalo, že systém Škatule, škatule, hejbejte se není alternativou, ale dovršením našeho kulturního vývoje. V důsledku mravů nastolených Prvním stereem, vznikl rovněž hrozivý a nevídaný nadbytek guurr: jak lépe se jich zbavit než tímto krajně selektivním způsobem. Hadi, dostatečně iritovaní útokem guury, ji, jak se zdá, přece jen polknou…

Mlenbbové měli samozřejmě své vlastní obtíže: zda a jak se vrátit do nory ihned po poradě. Ale to byl problém skutečně nepatrný.

Některé z nových rodin Pluchhů se pokusily jednat podle modelů daných prvním stereem, jiné podle druhého. Nepatrný počet skutečně barbarských jednotlivců, přezírajících velký osud jejich druhu, se odtrhl od pluchského společenství a pokusil se vrátit k primitivním způsobům našich předků, avšak jen málo Pluchhů s vysokou variabilitou se chtělo k tak atavistické skupině připojit. Jejich potomci proto byli rychle vyhlazováni a to bylo nejlepší, co se mohlo stát.

Většina Pluchhů zůstávala rozdělena na dva tábory: tábor guurr, věřících v civilizační logiku Prvního sterea, a ostatní pohlaví, která přijala dovětek Škatule, škatule, hejbejte se. A samozřejmě existuje ještě několik altruistických nzreddů a flinnů, souhlasících s guurrami a naopak…

K úspěšné reprodukci potřebujeme spolupráci všech sedmi pohlaví. Ale jak jí dosáhnout, argumentují Pluchhové, když nevíme, které stereo je skutečně civilizační? Být tak blízko vysvobození ze jha požíračů a jen pro pouhou intelektuální neschopnost… — Za posledních jedenáct cyklů jsme neoslavili jedinou manželskou poradu.

Jako příslušník předshlestertrapovské rodiny jsem nestranný.

Moje porada je již minulostí: vás, mí rozmanití nzreddíci, vás ta vaše teprve čeká. A já jsem si jistý jedinou věcí.

Odpověď nenajdete ani v jednom, ani v druhém stereu. Vyžaduje jednotu obou: jádro vztahu obou musí být vzájemné, a až bude odhaleno, musí vyjasnit zdánlivé nesrovnalosti. Pamatujte, že tato sterea jsou produktem vysoce civilizovaného tvora.

Kde však najít ono jádro? V původním stereu? V systému Škatule, škatule, hejbejte se? V knize, kterou jsem nikdv nedočetl — VÝTAH Z PRAVIDEL PRO MEZIPLANETÁRNÍ KULTURNÍ MISE, S VYSVĚTLIVKAMI A DODATKY O NORMALIZOVANÝCH ÚŘEDNÍCH POSTUPECH, PLATNÝ PRO SLUNEČNÍ SOUSTAVU?

Lidstvo mnoho takových problémů vyřešilo a dnes odhání hvězdy z cesty. Musíme je řešit také nebo vymřít jako rasa, avšak civilizovaná rasa.

My sami to nevyřešíme — a co je nejdůležitější — nevyřešíme tento problém odporným, naprosto neužitečným způsobem, k němuž se dnes uchyluje víc a víc vás mladých. Mám na mysli zvrácené rodiny o šesti pohlavích, o nichž nemá smysl se vůbec zmiňovat…

Jiří Netrval

STYX

Uprostřed elipsovitého sálu s nízkým zaobleným stropem stál na tenké nožce růžový trojúhelníkový stůl. Kolem něho seděli čtyři muži v rozepjatých kombinézách a rozčileně se o něčem dohadovali.

Spojař Sikorski seděl stranou od nich na převrácené hliníkové bedně, zády opřen o pancéřovou stěnu. Zanícené oči za starobylými brýlemi s tenkou černou obroučkou měl přimhouřené: v místnosti nebylo nic, co by ještě stálo za pohled. Alespoň mu to tak v tuto chvíli připadalo. Vzrušené hlasy mužů, sedících kolem stolu, mu splývaly do nezřetelného šumu. Líně si pomyslil, že nikoho z nich určitě nikdy nenapadlo, že trojúhelníkové monstrum, kolem kterého sedí, je možná vzácnost, přímo historická památka snad ještě z dvacátého století, která se sem dostala jakýmsi záhadným nedopatřením. Z ostatního zařízení základny by se dala sestavit názorná výstavka na téma Počátky kolonizace planet. Takhle se asi žilo na Marsu někdy v jednadvacátém století.

Jenomže teď jsme o něco dál a máme před sebou perspektivy vyššího řádu, pomyslil si s pochmurnou ironií. Jaké měli tenkrát perspektivy oni? Závratné: věřili, že potomci dorazí ke hvězdám.

A jakou perspektivu máme my? Věříme, že potomci dorazí k Hvězdě. Myslíme už jen na jednu jedinou Hvězdu, která zastínila všechny ostatní, jako by ani neexistovaly. Nikdo už dávno nepoužívá přesného astronomického označení, každý mluví prostě jen o Hvězdě, a nemusí se obávat nedorozumění. Už sto padesát let v ni věříme. Čtyři generace… Po čtyři generace se lidé probíjejí nekonečnou tmou, navždy mizejí v prázdnu, dlouho, nekonečně dlouho živoří v pustých světech, kde číhá chlad a bezmezná nuda a kde stárne a odumírá všechno… jenom naděje ne… tak se to aspoň říká… Naděje s velkým N, pomyslil si, zase s tou zlou ironií, kterou nedokázal potlačit. Mám já ještě naději? Nevím, nemyslím na to, tak jako ostatní… Věříme, že za padesát let naši synové dojdou k Hvězdě… Před sto padesáti lety Rajevský dokázal, že cyklická vzplanutí Hvězdy jsou uměle řízena. Hvězdě je věnována zvláštní knihovna, obrovská bílá budova uprostřed parku… statisíce svazků a mikrofilmů… Kdo vládne hvězdám, vládne všemu… nejvyšší stupeň Rozumu… příslib zlatého věku… Také jsem tomu uvěřil, proč ne… je to tak krásné… Sto padesát let… bez přestání vysíláme… a Oni neodpovídají…

Vzpamatoval se a zvedl hlavu. Matematik Wettstein, sedící na bedně vedle něho, mu hleděl do tváře krátkozrakýma modrýma očima, stejně unavenýma jako jeho vlastní, a trpělivě čekal na pokračování rozhovoru. Bylo nutné něco říci.

»Proč nám, podle tebe, neodpovídají?« pronesl polohlasem poslední myšlenku, která mu utkvěla v hlavě.

»Vidím jen dvojí možné vysvětlení,« rozhovořil se Wettstein svým tichým, mírným hlasem. Už na toto téma mluvil potisící, ale zřejmě mu to nevadilo. »Buď jsou od nás natolik odlišní, že nás jednoduše nevnímají, anebo… anebo stojí nad námi už tak vysoko, že jsme pro ně totéž, co pro nás zvířata — neberou nás vůbec na vědomí, i když o nás vědí. Asi tak jako lidé, kteří třeba někde uprostřed lesa obsluhují vysílačku a vůbec se přitom nestarají o ptáky, kteří zpívají v korunách stromů — rozumíš? Mimochodem, to mi připomíná… v posledních zprávách jsem slyšel, že Liedermann chce zase oživit tu starou signalizační teorii. Je to zvláštní představa, že by to všechno, ten pulsující gigant, celý ten fantastický ohňostroj sloužil jen k vysílání signálů… Na milióny světelných let, samozřejmě, jinak by to nemělo smysl. Intergalaktická civilizace…«

Sikorski ho neposlouchal. Matematikovy teorie ho kdysi zajímaly, ale to už bylo dávno… Ale o něčem se musí mluvit…

»O čem se vlastně hádají?« zeptal se bez zájmu s pohledem upřeným na skupinku kolem stolu.

Wettstein se uprostřed svého proslovu zarazil a svraštil čelo. »Nevím. Vlastně nevím,« odpověděl teprve po chvíli. »Slyšel jsem, že Henry měl ráno nějaké divné řeči. Moc divné řeči. Od té doby nic nevím, celý den jsem počítal na M-3. Ale Henry se mi nelíbí už týden. Vypadá, jako by vůbec nespal a…«

»Co vlastně říkal?« zeptal se Sikorski se stínem zájmu. »Už se přesně nepamatuji,« řekl Wettstein vyhýbavě.

Z druhého konce sálu, od masívního černého ovládacího pultu Gattyho, hlavního počítače základny, se ozval jasný melodický tón a nad jednou z obrazovek na pultě se rozsvítilo zelené světlo. Velitel základny, fyzik Donovan, vstal a beze spěchu kráčel k pultu. Zbývající tři muži u stolu zůstali sedět a mlčky, s napjatou pozorností sledovali každý jeho pohyb.

Donovan se sklonil nad pultem a stiskl tlačítko. Hlavní obrazovka se rozzářila a jako sněhová bouře po ní zavířily značky a formule. Za několik okamžiků všechno zmizelo a na obrazovce se objevil jediný složitý vzorec, který se z dálky nedal rozeznat. Krátkou chvíli, která mužům u stolu připadala nekonečná, fyzik stál a hleděl na obrazovku. Potom se otočil a nepatrně, sotva znatelně pokývl hlavou. Jeho mohutná postava jako by se náhle zmenšila. Nahrbený, nedívaje se na nikoho, se vrátil ke stolu, těžce dopadl na své místo zády k ostatním, zahleděl se někam do prázdna a počal si potichu melancholicky hvízdat.

Na dlouhou chvíli zavládlo ticho, v kterém se rozléhalo jen Donovanovo pohvizdování a vzdálené hučení Gattyho. Tři muži u stolu vypadali jako omráčení. První se vzpamatoval velitelův zástupce, drobný a štíhlý astronom Bratelli. Vyskočil, uhodil pěstí do stolu a vychrlil nesrozumitelnou kletbu, která se zřejmě dochovala v jeho rodině jako památka na vzdálené italské předky. »Okamžitě svolávám zvláštní schůzi!« rozkřikl se hádavým tónem, jako by očekával, že mu v tom někdo bude chtít zabránit.

Sikorski pokrčil rameny, protáhl se, seskočil z bedny a s rukama v kapsách kombinézy zvolna kráčel ke svému místu u stolu. Wettstein ho neochotně následoval.

Když oba muži usedli, zavládlo znovu ticho. Zdálo se, že nikdo z ostatních čtyř nemá chuť promluvit jako první.

»Mám dojem, že tady byla řeč o nějaké schůzi,« poznamenal nakonec Sikorski se zdůrazněnou lhostejností. »Mohl by někdo z přítomných pánů být tak neobyčejně laskav a vysvětlit nám…?«

Čtyři muži se po sobě podívali.

Donovan se s povzdechem napřímil a neochotně, jakoby s námahou se rozhovořil. Mluvil tichým, nepřirozeně monotónním hlasem a proti svému zvyku se při řeči nedíval na nikoho, a upíral přimhouřené šedé oči kamsi ke stropu nad jejich hlavami.

»Jak snad oba víte, posledních několik neděl jsem se věnoval analýze infrastruktury záření… hm… zdroje KM-481 v oblasti kappa.«

Zdroj KM-481… zaznělo jim všem v uších jako cizí, disharmonický tón ve známé melodii. Bylo to oficiální astronomické označení Hvězdy, kterého se už dlouhá léta v běžné řeči nepoužívalo. Byla to prostě Hvězda, ta Hvězda. Tři muži, kteří už měli za sebou dvouhodinovou diskusi s Donovanem, jako by si teprve nyní začali uvědomovat skutečný dosah toho, co slyšeli. Sikorski seděl strnule jako socha a ve tváři se mu nepohnul ani sval.

»Podobná analýza,« pokračoval fyzik stále stejným tónem, »nebyla, pokud je mi známo, až dosud provedena, údajně proto, že před vybudováním naší základny tady na Ariadně se všechny observatoře nacházely v takové vzdálenosti od… zdroje, že dostatečně přesné měření se nedalo realizovat.«

Také tento strojený oficiální způsob vyjadřování byl u Donovana nezvyklý, ale nikdo se nad tím nepozastavil.

»Kromě toho bylo pozorování v oblasti kappa… poněkud zanedbáváno, protože předpokládaná informace,« hlas se mu nepatrně zachvěl, »měla být obsažena hlavně v oblasti rádiových vln. Naším citlivým kappa detektorem jsem při posledním vzplanutí studoval infrastrukturu kappa impulsů. Zjistil jsem přitom periodicitu, která velmi přesně odpovídá modifikovanému Weltmann-Šiškinovu vzorci. Z toho vyplývá, že existuje možnost, která až dosud nebyla brána v úvahu. Chci říci, že při vzplanutích zdroje KM-481 se může uplatňovat kappa cyklus atypicky modifikovaný současně probíhajícím jota cyklem. Spřažení obou cyklů se může dít prostřednictvím částic omikron nula, vznikajících při jota cyklu. To znamená…«

»To znamená,« vykřikl Bratelli, který se znovu přestal ovládat, »že Rajevský byl idiot a všichni ostatní také! Žádná Hvězda s velkým H neexistuje, rozumíte? Ani žádné superbytosti, které se už nemohou dočkat, aby mávly proutkem a splnily nám tři přání! Vůbec nikdo tam není, slyšíte, nikdo! Naletěli jsme na obyčejnou proměnnou hvězdu! Jediné myslící bytosti v okruhu pěti světelných let jsme my sami… Myslící bytosti! Nás šest idiotů!«

»Kontroluj se, Leo!« napomenul ho Donovan ostře. »Hysterii si tady nemůžeme dovolit…! Leo samozřejmě přehání,« pokračoval za okamžik klidněji. »Rajevský byl geniální fyzik. Ve své době absolutně nemohl vědět o existenci jota cyklu. Jeho… hypotéza byla tehdy naprosto logická. Nepravidelná periodicita impulsů v rádiové oblasti se tehdy nedala jinak vysvětlit. Ostatně Rajevského teorie přece zdaleka není vyvrácena!« pokračoval s energií, která působila poněkud křečovitě. »Zatím víme jenom to, že existuje i jiná alternativa, a to je všechno! Z toho se ještě nedá vyvozovat…«

»Jinými slovy: Když v noci na Zemi uvidíš na obloze letět hvězdičku, může to být meteor nebo umělá družice, nebo taky svatý Mikuláš, který zrovna letí rozdávat dárky. Záleží jen na tobě, kterému vysvětlení dáš přednost. Tohle jsi měl na mysli, ne?«

Bratelli tentokrát promluvil tiše a napohled klidně, ale zdálo se, že jeho slova zapůsobila víc než jeho předchozí výbuch. Donovan neřekl nic, odvrátil se a znovu si začal hvízdat. Technik Bergmann se neočekávaně nahlas zasmál, ale hned se zarazil a s provinilým výrazem se připojil k všeobecnému mlčení.

Ticho se prodlužovalo. Seděli zabořeni v křeslech a hleděli přímo před sebe, vyhýbali se pohledu ostatních, zabráni do vlastních myšlenek. Každý z nich, říkal si Donovan, každý z nich teď vidí před sebou všechny ty roky, které strávil a ještě stráví mezi stěnami kosmických lodí, pilotovaných sond a základen ztracených na pustých planetách, nekonečné roky mezi těsnými kovovými stěnami pod cizím černým nebem… a Zemi, modrou, zářící a neskutečnou, jako ztracený ráj. Každý z nich si teď klade tutéž otázku, otázku, kterou si nepřiznávali, kterou popírali a zaháněli a která se vracela vždycky znova, s každým rokem neodbytněji: Proč?

Sikorski náhle vstal. Odsunované křeslo pronikavě zaskřípělo. Všichni prudce zvedli hlavy a zahleděli se na něj. Všem jim pak utkvěl v paměti tak, jak ho viděli v této chvíli: štíhlý, trochu nahrbený, s rozcuchanými vlasy, s rukama zkříženýma za zády, s nehybnou, nic nevyjadřující tváří.

»Je dvacet hodin,« řekl hlasem, právě tak bezbarvým, jako byla jeho tvář. »Podle předpisu musím jít zkontrolovat observatoř.« Několik okamžiků se na něj dívali nechápavě, jako by promluvil neznámým jazykem.

»Observatoř?« vykřikl Bratelli. »Observatoř?! Výborně, jen si ji jdi zkontrolovat!« Opřel hlavu do dlaní a začal se potichu smát. Sikorski se na něj krátce zadíval, pokrčil rameny a obrátil se k Donovanovi. »Dovol mi odejít!« řekl chladně.

Velitel se znenadání zvedl. »Počkej na mě…, musím ti dát nějaké instrukce.«

Vyšli z hlavního sálu. Dvojité kovové dveře za nimi zapadly. Ocitli se v těsné výstupní komoře, přeplněné kombinézami a prázdnými kovovými bednami. Sikorski si spěšně oblékal teplý izolační oblek s odmontovanou maskou.

Donovan se opřel o vypouklou kovovou stěnu. Jeho tvář nebylo v šeru vidět, ale Sikorski věděl, že je teď stará a unavená.

»Co jim mám říct?« promluvil velitel tiše a chraptivě. »Co jim teď mám říct?«

Sikorski si mlčky obouval vysoké boty z lesklého neokrynu.

»Ty ještě nevíš… všechno,« pokračoval Donovan.

»Tak?« poznamenal Sikorski lhostejně, jen s nepatrným nádechem ironie. »To ještě není všechno?«

Velitel jako by ho neslyšel.

»Víš…, jedná se o to, že já nejsem geniální fyzik.«

»Nepamatuji se, že bych to byl někdy tvrdil,« řekl Sikorski chladně.

Donovan udeřil pěstí do kovové stěny. Rozlehlo se hluboké zadunění, jako umělé zahřmění ve starodávném divadle.

»Nedělej ze sebe idiota…! Existence jota cyklu je známa už celou řadu let. To, co jsem já teď zaregistroval tady, musely zaregistrovat kappa detektory na Lemurii 2 už dávno. A protože nejsem geniální fyzik, totéž, co napadlo mne, muselo napadnout Nakamuru nebo Simoneta, rozumíš?«

»To znamená…?«

»To znamená, že v Centru to vědí už deset let! Deset let… přinejmenším! Vědí to a nechávají si to pro sebe… Dovedu si to živě představit: “Pro lidstvo je životně nezbytné pokračovat v expanzi do kosmu. Jinak hrozí všeobecná stagnace a úpadek… Teorie o supercivilizaci, ovládající zdroj KM-481, slouží jako neocenitelný stimulátor… její vyvrácení v současné době by způsobilo…” a tak dále a tak dále… Jim, tam v Centru, je to všechno jasné a tobě možná taky, v tobě se člověk nikdy nevyzná, ale co mám teď říct jim?« kývl hlavou ke dveřím do sálu.

Ticho ve výstupní komoře se Donovanovi zdálo ještě horší než to, které před chvílí vládlo v hlavním sále. Bylo téměř absolutní, nebylo v něm slyšet naprosto nic — nic kromě rychlého oddechování dvou lidí.

»Ty jsi prodělal kurs psychologie, já ne,« řekl Sikorski po dlouhé chvíli. Jeho hlas zněl hluše a lhostejně. »A ty jsi velitel. Co chceš slyšet ode mě?«

»Můžeš odejít,« řekl Donovan. Otevřel vnitřní dveře a znovu se ocitl v chladném, bledém světle, které ozařovalo hlavní sál. Neohlédl se, ale slyšel, jak se s táhlým skřípěním pomalu otvírají vnější výstupní dveře.

Porada trvala už čtyři hodiny. Nad trojúhelníkovým stolem se zvedal k stropnímu ventilátoru hustý sloup cigaretového kouře. Všichni vyčerpaně spočívali v nepohodlných křeslech, všechny tváře byly pobledlé a pomačkané, jako by všichni měli za sebou několikadenní nepřetržité bdění. Zdálo se, že jedině Bratellimu ještě zbývá trochu energie. Rukama se opíral o stůl, ale stál vzpřímeně a neúnavně pokračoval ve svém rozčileném výkladu. Stále více se vžíval do role řečníka na stotisícovém shromáždění.

»Musíme si jasně uvědomit, že to, čeho jsme se stali svědky, nechci-li říct oběťmi, nemá obdoby v moderních dějinách lidstva. Byly porušeny základní zásady, na kterých spočívá…«

Nacvičuje si vystoupení pro Světovou komunikační síť, blesklo hlavou Donovanovi.

Nejmladší člen skupiny, biolog Grišin, který až dosud téměř nepromluvil, Bratellimu pozorně naslouchal s výrazem nedůvěřivého údivu ve tváři. Nikdo z ostatních se už nesnažil skrývat únavu a nezájem. Všechno, co se dalo říci, bylo už řečeno. Vlastně toho bylo docela málo, říkal si Donovan.

»…a o našem stanovisku musíme okamžitě informovat Centrum.« Bratelli se odmlčel, nabral dech a rozhlédl se: »Tak řekněte přece něco! Valtře! Alberte!… Kde je Štefan?«

Všichni prudce zvedli hlavy a zmateně se rozhlíželi, jako by se probudili ze sna.

»Kontrola observatoře mu přece nemůže zabrat víc než půlhodinku,« zamumlal Grišin.

Donovan těžkopádným poklusem vyběhl ke dveřím. Všichni ostatní ho následovali. Tlačili se jeden přes druhého do úzkých dveří výstupní komory, klopýtali a vráželi do sebe. Ve spěchu na sebe navlékali přiléhavé izolační kombinézy. Konečně zaskřípaly vnější dveře komory.

Vyhrnuli se ven. Mrazivý suchý vzduch je udeřil do rozpálených tváří.

Na černé obloze chladně jiskřily hvězdy, jasné a neklidné. Vysoko nad východním obzorem zářil Théseus, jediný přirozený satelit planety, který byl právě téměř v úplňku a zaléval krajinu měkkým bílým světlem, o něco slabším než světlo pozemského Měsíce. Na pozadí hvězd se jasně rýsovala gigantická konstrukce parabolické antény hlavního radioteleskopu, obklopená menšími anténami a okrouhlými věžičkami. To byla observatoř, nejdůležitější část základny. Za ní se táhla nesmírná rovná pláň, ozářená matným světlem Thésea, až k obzoru, vroubenému zubatou temnou čarou vzdálených hor. Až k obzoru, kolem dokola, na všechny strany, byla rovina pustá.

Zmateně se rozběhli kolem.

»Pozor! Stůjte! Tady jsou jeho stopy!« vykřikl Donovan.

Od vchodu obytné budovy se táhla v hrubém šedožlutém písku směrem k observatoři zřetelná řada šlépějí. Vydali se podél nich v neuspořádaném hloučku, s Donovanem v čele.

Po několika stech metrech dorazili k observatoři. Světlo reflektorů kolem obytné budovy sem dosahovalo jen slabě a observatoř sama nebyla osvětlena; takže museli rozsvítit reflektory na prsou. Stopy několikrát obkroužily observatoř, a pak náhle odbočovaly.

Bergmann přistoupil k jedné z kulovitých věžiček observatoře, otevřel dvířka a zmizel uvnitř. Za okamžik se vrátil a v ruce nesl rozměrnou a podle všeho těžkou šedivou krychli.

»Co je to za krám?a zeptal se Wettstein překvapeně.

Technik si ho přezíravě změřil. »Tady je věcí, o kterých nemáš ani potuchy, ty teoretiku… Tohle je poslední výkřik techniky. Univerzální detektor. Reaguje absolutně na všechno, co si dovedeš představit, a co je teď pro nás nejdůležitější, i na zápachy. Jako honicí pes, ale desetkrát citlivější.«

Poklekl k stopám v místě, kde odbočovaly od observatoře. Z krychle se vysunula dlouhá ohebná trubice zakončená jemně dírkovanou polokoulí. Bergmann opatrně přiložil polokouli k jedné šlépěji. V krychli se rozsvítilo zelené okénko a v něm se zamíhaly vlnovky a číslice.

»Odešel odtud před třemi hodinami deseti minutami,« řekl technik.

Pomalu šel dál podél stop, v jedné ruce držel krychli a druhou rukou přidržoval trubici s polokoulí těsně nad zemí.

Stopa byla stále klikatější. Asi dvě stě metrů od observatoře se začala obloukem stáčet zpět. Jednotlivé šlépěje byly výrazné a hluboké.

»Šel pomalu a bezmyšlenkovitě,« řekl technik. »Prostě se jenom tak procházel pod hvězdičkami. Měl přece trochu romantické sklony… A už se začínal vracet. Musel se zřítit do nějaké díry nebo se mu udělalo špatně, nebo tak něco.«

»Kde by se tady vzala díra? Všude je vrstva navátého písku,« namítl Donovan.

Bergmann pokrčil rameny. »Nejsem geolog. Třeba ji mohl vyhrabat nějaký živočich.«

»Jak tě něco takového mohlo napadnout?« divil se Bratelli. »Ariadna je přece skrznaskrz mrtvá jako…«

»No dovol!« vmísil se rozhořčeně do hovoru Grišin. »Od čeho bych tady potom byl já? Jsou tady přece čtyři druhy trávy, jeden druh zakrslého křoví, nejméně dva druhy suchozemských korýšů — to jsou ty vaše “písečné blechy”.«

»Chceš říct, že ty tvoje písečné blechy zahrabaly Štefana do písku?« posmíval se Bratelli.

Biolog ho ignoroval a pokračoval: »…a Savčenko přece našel tamhle v horách zkameněliny, podobalo se to trilobitům, jenomže…«

»Nechtěli byste tu odbornou diskusi odložit najindy, vážení kolegové?« přerušil je Donovan chladně. »Teď hledáme Štefana, pokud jste na to náhodou nezapomněli.«

Jeho slova na všechny zapůsobila jako studená sprcha. Náhle si uvědomili, že to všechno není hra, že se nejedná ani o žert, ani o noční poplachové cvičení, a dokonce ani o drobnou nehodu, k jakým docházelo skoro každý týden. Bylo jasné, že Sikorski není ani v prostoru observatoře, ani jinde na základně, a dokonce ani v jejím nejbližším okolí. Až dosud si nedovedli představit, že by na Ariadně, na jejich Ariadně, na dokonale pusté a dokonale nudné Ariadně, mohlo doopravdy někomu hrozit nebezpečí. Vlastně si to nedovedli představit ani teď, ale…

Bergmann, jenž šel vpředu, se náhle zastavil.

»Proboha, co je tohle?!« vykřikl. Poprvé za celou dobu, co ho znali, se v jeho hlase ozvalo vzrušení.

Stopa se znovu prudce stáčela stranou. V písku byly vytlačeny dvě hluboké rozmazané šlépěje — Sikorski zde zřejmě dlouho stál na místě a občas přešlápl. Pak se stopy náhle obracely na opačnou stranu — do pouště. A podél nich se táhly dvě rovnoběžné řady malých okrouhlých důlků.

Znehybněli. Z pouště vál chladný vítr a přinášel slabou, neurčitou zemitou vůni. Veliké blízké hvězdy se chvěly. Poušť ležela před nimi, namodralá v měsíčním světle, zvlněná nízkými přesypy. V čistém průzračném vzduchu bylo zřetelně vidět, jak napříč rovinou směrem k vzdáleným horám běží řada lidských stop a dvě řady mělkých důlků vedle ní.

A bez ustání vál ledový vítr. Grišin se otřásl zimou. »To… to není možné,« zašeptal a přejel si rukou čelo. »Snad se nám to jen zdá…«

Bergmann se zhluboka nadechl a udělal rukou pohyb, jako by něco odháněl. Uchopil detektor, který předtím upustil do písku, a sklonil se k dvojici hlubokých šlépějí.

»Na tomhle místě stál asi dvacet minut.«

Špičky šlépějí mířily k observatoři. Všichni zároveň pohlédli stejným směrem. Těsně vedle vrcholku štíhlého stožáru pomocné vysílačky hořel jasný, trochu načervenalý bod. Byla to Hvězda…, vlastně ne, byl to všehovšudy zdroj KM-481.

Donovan před sebou v duchu zřetelně uviděl vysokou hubenou postavu s rukama založenýma za zády, se zakloněnou hlavou. Dvacet minut… Byl by tady jistě stál ještě déle… Otisk paty u jedné z hlubokých šlépějí byl vrouben kruhovou rýhou. Následovalo několik mělkých šlépějí špičkami obrácenými na opačnou stranu. Poslední dvě šlépěje byly opět o něco hlubší. Patrně se prudce obrátil a spěšně ustoupil o několik kroků zpátky. Potom se zastavil a chvíli stál nehybně. A potom znovu vykročil — do pouště. Několik metrů před místem, kde se obrátil, začínaly dvě řady kulatých důlků…

»Tady se otočil a uviděl to,« řekl Donovan s nepřirozeným klidem. »Lekl se, ale potom si to rozmyslil a…«

»Možná že si vůbec nic nerozmýšlel,« řekl Grišin tiše. »Snad prostě musel, ať už z jakéhokoliv důvodu. Jinak by přece nebyl takhle odešel… do pouště… sám…«

»Chceš snad říct, že ho to zhypnotizovalo nebo tak něco?« zeptal se překvapeně Wettstein. Za jiných okolností by to bylo působilo poněkud komicky, protože matematik, který už dlouho nepromluvil, se sám pohyboval jako v hypnotickém transu a zdálo se, že dost dobře nechápe, co se kolem něho děje.

Bergmann položil detektor a napřímil se. »Zaregistroval jsem stopy chitinu,« oznámil.

»Takže to byl členovec!« zvolal Grišin rozčileně.

»Jak… jak to může vypadat?« zeptal se Donovan tiše. Technik pokrčil rameny. »Pohybuje se to po více než dvou končetinách. Nohy jsou zřejmě tenké jako hůlky, na dvou se nedá udržet rovnováha. Musí to tedy mít nejméně dva páry nohou, ale třeba také dvacet, pokud jsou seřazeny v pravidelné řadě. Pokud je končetin větší počet, jsou všechny zhruba stejné. Na jedné končetině spočívá váha asi 8 kg. Trup se při chůzi nedotýká země. Končetiny jsou kryty chitinovým krunýřem, podobně jako u pozemských členovců. To je všechno, co se tady z toho,« ukázal na kulatý důlek v písku, »dá vyčíst. Vlastně jsem toho i tak řekl až moc.«

Donovan se beze slova obrátil ke Grišinovi.

Biolog pokrčil rameny právě tak jako před chvílí Bergmann. »Velký suchozemský členovec. Z toho, co říká Walter, se nedá nic dalšího bezpečně usoudit. Protože neznáme počet končetin, nedá se ani přibližně usoudit na tvar těla. Jestliže je končetin velký počet, tělesná organizace pravděpodobně připomíná obrovskou stonožku. Jestliže je jich méně, řekněme tři až pět párů, můžeme si představit cokoliv — mravence, brouka, raka… Vlastně,« Grišin se rozohňoval, bylo vidět, že je ve svém živlu, »já bych dal přednost tomu rakovi — mám samozřejmě na mysli jenom velmi vzdálenou podobnost. Totiž ty zdejší „písečné blechy”, to vůbec není hmyz, jak si myslíte, ale korýši! Jsou to vlastně malí ráčkové, kteří se dokonale adaptovali na život v poušti, zřejmě v době, kdy vyschla zdejší moře. Jistě je tady vývojová souvislost…«

Donovan ho podrážděně přerušil.

»Přednášku ze zoologie si nech najindy! Mě teď nezajímá, kolik to má nohou nebo tykadel! Chci vědět,« dokončil klidněji, »jaká je pravděpodobnost, že… že ta bytost vykazuje známky inteligence?«

Grišin si povzdechl. »Jak to mám vědět? Záleží samozřejmě na tom, jak inteligenci definujeme. Pozemští termiti například…« Když zpozoroval Donovanův výraz, odmlčel se a rychle pokračoval: »Chci říct, že až dosud jsme se nesetkali se žádným členovcem, který by byl inteligentní, v našem, lidském slova smyslu. Zda je to vůbec principiálně možné, na to se názory různí. Já myslím, že to možné je. To je všechno.«

»Jinými slovy, nevíme vůbec nic,« shrnul Donovan, jakoby pro sebe.

Potom se náhle napřímil a krátce přelétl pohledem po tvářích čtyř mužů. »Je vám samozřejmě jasné, co musíme udělat. Kdo chce jít se mnou?«

Přihlásili se všichni, bez rozmýšlení, téměř mechanicky:

»Mělo by nás jít víc, možná že zpátky ho budeme muset nést,« řekl Bergmann.

»Podle předpisu musí někdo zůstat na základně,« poznamenal Wettstein nejistě.

»Já vím,« řekl Donovan. »Zůstaneš tady ty, Alberte. Jsi z nás nejstarší a vzhledem k tvému zdravotnímu stavu…«

Matematik se podřídil bez reptání. Vyhlídka na noční výpravu do pouště ho zřejmě příliš nelákala.

»Proč tady vlastně tak dlouho stojíme?« podivil se náhle Grišin. »Proč Walter už dávno nepřijel s broukem?«

»Čekal jsem, až mi to poradíš!« odsekl Bergmann podrážděně. »Copak se vážně nepamatuješ, co jsem dělal poslední tři dny?«

»Panebože! Generálka automatiky! To znamená…«

»To znamená, že brouka nedáme dohromady dřív než za dvanáct hodin!«

Brouk byl jediné terénní vozidlo na základně. Na hvězdoletu, kde záleželo na každém kilogramu, nezbylo pro druhé tak těžké monstrum místo.

»Tak už jste si všechno vyjasnili?!« zeptal se Donovan s potlačovanou netrpělivostí. »Ano? To jsem rád. Tak tedy: jdeme samozřejmě pěšky, a jdeme okamžitě. Na základnu se teď už vracet nebudeme, ztratili jsme už beztak dost času. Balíček první pomoci je v každé kombinéze, doufejme, že nic víc nebudeme potřebovat. Ty, Alberte, se okamžitě vrátíš na základnu a odvysíláš podrobnou zprávu. Jestliže se nikdo z nás nevrátí do čtyřiadvaceti hodin, začneš vysílat SOS prvního stupně. Jasné? Dotazy?«

Na krátkou chvíli zavládlo mlčení.

»Nemáme žádné zbraně a…,« zahučel Bratelli.

»Ne, nemáme,« potvrdil Donovan klidně. »Ani tady, ani na základně, a všichni to víte stejně dobře jako já. Všechno podle předpisů. Na planetách s nulovou nebo téměř nulovou biologickou aktivitou nepatří k vybavení základen zbraně jakéhokoli druhu, protože pravděpodobnost, že by vznikla oprávněná potřeba jejich použití, je zanedbatelná, zatímco v případě vzniku psychózy mezi posádkou a tak dále…«

»No dobře, my víme, že umíš předpisy nazpaměť líp než Gatty,« povzdechl si Bratelli, ale neodpustil si pokračování: »Planeta s nulovou biologickou aktivitou, po které se v noci prohánějí takovéhle…,« nenašel vhodné slovo a znechuceně mávl rukou.

Písek jednotvárně skřípěl a praskal pod kovovými podešvemi těžkých bot. Théseus se ukryl za mlhavým závojem, který potáhl většinu oblohy, a jeho světlo zesláblo natolik, že museli přepnout reflektory na vyšší výkon. Bergmann s detektorem šel stále v čele, ostatní ho následovali husím pochodem. Byli na cestě už přes tři hodiny a začínali pociťovat únavu.

»Doma pro mě padesát kilometrů neznamenalo vůbec nic,« stěžoval si Bratelli, »ale tady… Přece jsme neušli víc než patnáct, a už mám nohy jako z olova.«

»Nedá se nic dělat, vzduch je tady přece jen kapánek řidší. Staří cestovatelé v Tibetu na tom byli ještě hůř,« řekl Grišin povzbudivým tónem, ale bylo vidět, že přitom myslí na něco jiného.

V ostrém světle reflektorů bylo chvílemi vidět, jak něco malého a šedivého prudce vylétlo vzhůru a širokým obloukem zapadlo do tmy mimo dosah světelného kužele.

»Tady máš ty své písečné blechy, Kosťo,« zabručel Bergmann.

Grišin přikývl. Náhle padl na kolena a udělal bleskurychlý pohyb rukou.

Všichni se k němu prudce otočili.

»Co se ti stalo?!« vykřikl Bratelli rozčileně.

Biolog se zvolna napřímil a opatrně rozevřel pěst. Na dlani jeho ruky uviděli podlouhlého, jen několik centimetrů dlouhého světle šedého živočicha.

»Tys mě ale vystrašil!« zlobil se Bratelli. »Nemůžeš s tím alespoň teď dát pokoj?«

Donovan ho netrpělivým posunkem umlčel.

»Ty myslíš,« obrátil se k biologovi, »že… to před námi… vypadá takhle?«

Živočich na Grišinově dlani nervózně pohyboval tykadly a osmi nebo deseti páry krátkých nožek. Na jeho lesklém těle, poněkud vyklenutém do oblouku, se zřetelně rýsovalo článkování. Na hlavě bylo možno rozeznat kromě dlouhých tykadel dvě velké složené oči.

»Žili v moři, které tady bylo ještě před deseti milióny let,« řekl Grišin zamyšleně. »Pak nastala náhlá změna klimatu. Za deset miliónů let se dokázali přizpůsobit… tomuhle,« mávl rukou do pouště. »Za deset miliónů let… To je pro členovce strašně krátká doba.«

»Co tím chceš říct?« zeptal se Donovan.

»Celkem nic. Jenom to, že tahle skupina měla zřejmě velký vývojový potenciál. Někteří jejich příbuzní na to mohli jít ještě lépe a vytvořit civilizaci.«

Šedivý živočich na okamžik znehybněl, jen konečky tykadel se mu chvěly tak rychle, že je nebylo vidět. Pak bleskurychle vyrazil šikmo vzhůru a kmitl se obloukem nad jejich hlavami.

»Stejně jsou to zvláštní tvorové,« řekl Grišin a potřásl hlavou.

»Například skoro třetinu jejich těla zaujímá takzvaný Sandersonův orgán. Za patnáct let od jeho objevení nikdo nemá sebemenší ponětí o jeho funkci! To je v dnešní době mírně řečeno neobvyklé…«

Znovu vykročili. Théseus se vynořil z mraků a opět naplno ozářil krajinu. Černá hradba rozeklaného horského hřebene se tyčila už docela blízka před nimi. Obrovské holé skály, zvedající se bez přechodu přímo z roviny, působily v měsíčním světle neskutečným dojmem, skoro jako dekorace.

»Je to trochu zvláštní představa,« ozval se Donovan tiše, »že se tady ještě poměrně nedávno vlnilo moře.«

»Ano…,« navázal Grišin. »Právě tady bylo pobřeží. Nedaleko odtud se do moře vlévala řeka. Byla to vlastně jen malá říčka, ale muselo tu být krásně. Kolem dokola bušil do skal příboj, pobřeží vroubila bílá pěna, ale tady, v chráněném zálivu v ústí řeky, byl klid. Na březích rostly podivné rostliny, podobné obrovským chaluhám — zdejší organismy si z nějakého důvodu i na pevnině zachovávaly podobu, jakou nabyly v moři — a všude bylo plno života…«

»Odkud to, prosím tě, všechno víš?« zeptal se Bratelli nedůvěřivě.

»Dělal jsem tady přece vykopávky, ještě s Harrisonem z Arktura 5.«

Donovan se zastavil a na okamžik zůstal stát bez hnutí s rukama založenýma za zády a se zakloněnou hlavou. V hlubokém tichu bylo slyšet jen vzdálený hukot větru ve skalách a tichý šelest písku. Ano, bylo těžké si zde představit rachot vln a šumění listů. Bylo těžké si zde představit cokoli kromě písku a skal. Náhlé zvýšení svítivosti ústřední hvězdy…, prudká změna klimatu na planetách…, nepatrná, zanedbatelná epizoda ve vývoji Galaxie…

»Lidé jsou stejně zvláštní tvorové,« řekl nahlas, když znovu vykročil. »Kdyby nám byl před čtyřiadvaceti hodinami někdo řekl, že tady možná existují inteligentní bytosti, byli bychom rozčilením bez sebe. To ani nemluvím o tom, kdybychom byli tušili, za jakých okolností zmizí Štefan. A teď tady klidně stojíme a povídáme si jakoby nic. Člověk si zřejmě zvykne skutečně na všechno…«

»Něco na tom je,« řekl Grišin zamyšleně. »Víš, myslím, že nám to všem připadá tak nereálné, že si prostě nemůžeme připustit, že to je skutečnost. Jinak by nám možná povolovaly nervy ještě víc než teď. I když to nikdo neřekne nahlas, každý z nás si v duchu říká, že je to snad nějaký Štefanův vtip nebo tak něco, že na naší Ariadně se něco, takového jednoduše nemůže stát. Ale není to pravda, uvědomte si to, není to pravda!”

»Nerozčiluj se, Kosťo,« uklidňoval ho Bratelli. »Já si rozhodně nemyslím, že je to vtip. Mimochodem pamatujete se vůbec někdo, že by Štefan někdy dělal vtipy?«

»Technicky by to zřejmě možné bylo,« ozval se neočekávaně Bergmann, zřejmě zaujatý novou myšlenkou. »Stačilo by, kdyby držel v ruce nějakou dlouhou tyč s tupým koncem a při chůzi ji v pravidelných intervalech zabodával do písku co nejdál od svých stop. Bylo by to ovšem hrozně únavné, dělat to na tak dlouhé trase a tak hustě vedle sebe…«

Bratelli zavrtěl hlavou. »Proč by to, proboha dělal?! To už by se přece vůbec nedalo pokládat za vtip, vytáhnout nás až sem! Dva nebo tři kilometry — prosím, ale tohle… Ledaže by chtěl donutit Henryho, aby shodil nějaké to přebytečné kilo.«

»Třeba z ničeho nic zešílel?« nadhodil Bergmann váhavě. »V poslední době se mi zdál nějak divný…«

»Všichni zapomínáte na jednu maličkost,« řekl Grišin unaveně. »Waltře, ty jsi přece jasně řekl, že ta tvoje zázračná bedýnka zaregistrovala chitin, ne?!«

Bergmann se zarazil. »Ano, to je pravda,« připustil neochotně. »Byly to ovšem jenom nepatrné stopy. Nevím, možná že by byl mohl konec té tyče nějak… hm… kontaminovat chitinem?«

»Odkud by ho vzal?« namítl Grišin. »Ze Země? Myslíš, že mohl plánovat ten… vtip, respektive zešílet už na Zemi?«

»Takhle to zní samozřejmě absurdně,« připustil s povzdechem Bergmann. »Mohl získat chitin z těch písečných blech.«

»Víš, kolik by jich musel nachytat? Myslíš, že by dokázal chytit aspoň jednu? Viděl jsi ho někdy při tom?«

Bergmann neodpověděl.

»Tak dobře, samozřejmě to není žádný vtip, říkal jsem to přece od začátku,« řekl po chvíli Bratelli. »Ale zdá se mi, že jsme ještě vůbec nepřemýšleli o celé řadě věcí. Například o tom, co vlastně budeme dělat, až je dohoníme.«

»Je?« zamumlal Bergmann.

»Štefana a toho druhého. „Velkého suchozemského členovce”, jak nám ho pokřtil Kosťa. Pokuste se nějak názorně si to představit: Najednou před sebou někde v dálce uvidíme Štefana a vedle něho tu… tu bytost. Zbraně nemáme, jak nám už tak důkladně vysvětlil Henry. Co vlastně uděláme?«

Chvíli nikdo neodpovídal. Bratelliho slova na ně zapůsobila víc, než byli ochotni nahlas připustit. Všichni se bezděčně zahleděli před sebe mezi obrovské balvany a skalní sloupy, rýsující se na pozadí hvězd jako nezřetelné černé stíny.

»Záleží samozřejmě hlavně na tom,« řekl nakonec Grišin, »zda se jedná o rozumnou bytost nebo ne. Jestliže ano…«

»To mě přivádí k jedné otázce, na kterou jsme také trochu zapomněli,« přerušil ho Donovan. »Může mi někdo z vás vysvětlit, proč by byl Štefan odešel s tím… nebo s ním…, kdyby to nebyla inteligentní bytost?«

»Máš pravdu,« souhlasil Bergmann. »Byli jsme z toho všichni celí pryč a ani jsme se nezmohli na to, abychom si to všechno logicky utřídili. Stopy zápasu jsme nezjistili žádné. Nějaké hypnotizování, o kterém jsi, Kosťo, mluvil tam u základny s Albertem, to jste přece nemysleli vážně, ne?«

Grišin jen udělal netrpělivé gesto a obrátil se k Donovanovi: »A můžeš mi vysvětlit, proč by s tím odešel, kdyby to byla inteligentní bytost?«

Podívali se po sobě.

»Záleží na tom,« řekl Bratelli, »zda byl… zda mohlo dojít k nějakému kontaktu.«

»Myslíš,« pokračoval Grišin, »že ta bytost jednoduše přišla a řekla Štefanovi: “Buď zdráv, pozemšťane! Naše Nejvyšší rada si tě dovoluje požádat, aby ses jako čestný host zúčastnil jejího slavnostního zasedání ve Velké jeskyni…” nebo tak něco, načež Štefan s úklonou odpověděl: “Bude mi velikou ctí,” a odpochodoval do pouště?«

»Závidím ti tvůj humor,« zavrčel Bergmann.

»Ale teď vážně,« řekl Bratelli, »jestliže ponecháme stranou technickou stránku kontaktu, ta bytost ho přece opravdu musela nějak přimět, aby ji následoval. Jestliže odmítneme myšlenku hypnózy nebo něčeho podobného jako nepravděpodobnou, co nám zbývá?«

»Třeba to přece jenom nebyla inteligentní bytost,« nadhodil Bergmann. »Mohlo se to odehrát docela jednoduše. Štefan se prochází po poušti a najednou z ničeho nic uvidí, jak se kolem základny potlouká podivný velký živočich, jakého jsme tady ještě nikdy neviděli. Z nějakého důvodu, který nemůžeme znát, usoudí, že živočich je úplně neškodný, ale zajímavý. Vydá se tedy za ním, aby se o něm dozvěděl něco víc.«

»To myslíš vážně?« zeptal se Bratelli. »Vždycky jsem se divil, jak fantastické věci si lidé dovedou vymyslet, jen aby se vyhnuli skutečnosti, která jim připadá příliš fantastická.« Hned si však uvědomil, že není vhodná chvíle na to, aby někdo ocenil jeho aforismus, a pokračoval: »Tak za prvé, ze stop je přece jasné, že Štefan šel vedle té bytosti, a ne za ní.«

Bergmann zavrtěl hlavou. »Ze stop je vidět jen to, že Štefan šel vlevo od té bytosti. Nedá se poznat, zda šel hned vedle, nebo se držel o něco vzadu.”

Bratelli jeho poznámku přešel mávnutím ruky. »Za druhé — a to je nejdůležitější: Proč by, proboha, odešel sám a nikomu nic neřekl? Proč by šel za tou bytostí sám desítky kilometrů do pouště? To by přece bylo skutečné šílenství!«

Bergmann se nevzdával. »Setkal se s tím skoro kilometr od základny. Vysílačku s sebou neměl. Mohl se obávat, že než doběhne na základnu a zpět, živočich se zatím ztratí… třeba že se mezitím zahrabe do písku nebo tak něco. Třeba ho chtěl sledovat jenom nějaký ten kilometr a pak se nechal strhnout… zapomněl na čas…«

»Štefan?!« Bratelli nedůvěřivě potřásl hlavou. »Kosťo,« obrátil se ke Grišinovi, »pozoroval jsi někdy, že by se Štefan nějak zvlášť zajímal o zoologii? Mluvil s tebou třeba někdy o těch písečných blechách?«

»Ne,« odvětil Grišin krátce. On ani Donovan už chvíli nepromluvili, zdálo se, že oba jsou zabráni do vlastních neradostných myšlenek.

»V žádném případě,« pokračoval Bratelli, »nemohl jen z pouhopouhé zoologické vášně dojít až sem.«

Nikdo mu neodporoval. Dlouhou chvíli šli mlčky. Únava byla stále citelnější, myšlenky se tříštily, ztrácely souvislost a bezradně se točily v kruhu.

Zvolna se proplétali labyrintem obrovských balvanů při úpatí hlavního hřebene. Kdyby byli při hledání cesty odkázáni sami na sebe, pravděpodobně by velmi brzy beznadějně zabloudili. Ale dvě řady stop, vinoucí se před nimi úzkými soutěskami na konci zdánlivých slepých uliček mezi balvany, směřovaly neomylně stále dál k východu. Ten, kdo tudy šel první, znal cestu dokonale…

Kolem dokola se zvedaly stále vyšší sloupovité útesy, podobné zříceninám fantastických paláců. Grišinovi to připomínalo starý surrealistický obraz, který kdysi viděl v nějaké galérii. Úporně, jako by na tom právě teď záleželo, se snažil vzpomenout si na jméno malíře, ale bylo to marné.

Skály po obou stranách ponenáhlu splynuly v téměř hladké kamenné stěny, kolmo se zvedající do výše několika desítek metrů a ponechávající mezi sebou pouze úzkou soutěsku, patrně vyschlé řečiště dávné řeky. Na dno soutěsky světlo Thésea nepronikalo a byla tam skoro úplná tma. Ve světle reflektorů se namáhavě vlekli kamenitou sutí, přes vrstvy drobných kaménků, do nichž se nohy bořily až po kolena.

»V takovém terénu bude brzy se stopováním konec,« stěžoval si Bergmann.

»Aha, ty se bojíš, že se odtud mohli vyšplhat napravo nebo nalevo, že?« řekl Bratelli jízlivě. »Dovedu si to živě představit: napřed náš kamarád Členovec, po způsobu mouchy domácí lezoucí po okně, a Štefan se ho vzadu přidržuje za nohu.«

»Tak dost!« vybuchl nečekaně Donovan. »Když už je to pro tebe taková báječná legrace, nech si ty svoje vtipy pro sebe, rozumíš?!«

Bratelli na něj překvapeně pohlédl, ale neřekl nic.

V temnotě před nimi se začalo slabě rozjasňovat — konec soutěsky se přibližoval.

Nikdo to neřekl nahlas, ale skoro současně se jich všech zmocnil pocit, že se blíží rozhodnutí — ať už jakékoli. Cestu vpřed musela už brzo definitivně přehradit naprosto neschůdná horská pásma. Bylo těžko představitelné, že by Sikorski dokázal bez zastávky, bez odpočinku — po ničem takovém nenalezli stopy — a bez potravy dojít o mnoho dál než do těchto míst. V každém případě si však museli, i když neradi, přiznat, že o mnoho dál už nedojdou ani oni sami…

Na konci soutěsky se skalní stěny k sobě přiblížily tak těsně, že mezi sebou ponechávaly jen asi metr široký průchod a v nevelké výšce nad hlavami lidí se spojovaly, takže vytvářely jakousi bránu, zakončenou lomeným obloukem. Za ní se rozkládalo rozsáhlé volné prostranství.

Čtyři muži beze slova zrychlili krok. Únava z dlouhé cesty z nich spadla. Každý po svém se snažil potlačit vzrůstající vzrušení. Pod Bergmannem, který šel vpředu, se před východem z brány náhle uvolnila mohutná vrstva štěrku a s rachotem se zřítila ze svahu. Technik se slabým výkřikem upadl na ostré kamení a několik metrů se po něm kutálel. Okamžik zůstal ležet, potom mávnutím ruky odmítl nabízenou pomoc a namáhavě se zvedl. Po čele mu stékal tenký pramének krve.

Zvedl těžkou krychli detektoru, která ležela několik kroků opodál, a starostlivě ji prohlížel. »Pekelný terén,« mumlal podrážděně, »horší než v Aristarchu…«

Nikdo mu neodpověděl. Když zvedl hlavu, viděl, že se k němu všichni tři otočili zády a nehybně se dívají před sebe.

Zhluboka se nadechl a na okamžik přimhouřil oči. Nikdy nevynikal přílišnou představivostí; měl rád obyčejné, důvěrně známé, předvídatelné věci a situace. Měl prostě rád pravý opak všeho toho, co přinesly poslední hodiny. Mimořádná událost pro něj vždycky znamenala nesnáze, ať už nesnáze znamenaly drobnou nepříjemnost s nadřízeným anebo smrtelné nebezpečí. Proto se v něm stále ještě všechno vzpíralo myšlence, že se Štefan skutečně setkal s inteligentní bytostí; a proto se mu náhle nechtělo vidět to, nač se teď tak upřeně dívali Donovan, Grišin a Bratelli. Na okamžik ho ovládl podobný pocit, jaký důvěrně znal z dětství: když pevně zavře oči a zase je otevře, ukáže se, že se mu to všech no jen zdálo, a ocitne se zpátky, v záři vyleštěného kovu a v útulném teple své laboratoře na základně.

Byl to samozřejmě skutečně jen okamžik. S povzdechem otevřel oči a s pocitem, že je připraven absolutně na všechno, se rozhlédl kolem sebe.

Před ním se rozkládala téměř kruhová kotlina o průměru dvou nebo tří kilometrů, ze všech stran obklopená temnou skalní hradbou, z které místy vystupovaly jednotlivé ostré vrcholky. Dno kotliny, pokryté štěrkem a pískem s roztroušenými jednotlivými balvany, se zpočátku nálevkovitě svažovalo a uprostřed vytvářelo téměř rovnou plošinu, takže celek působil dojmem velkého přírodního amfiteátru.

A tam dole, na dně kotliny… nebylo nic. Nic bizarního a ohromujícího, co si technik před okamžikem představoval, žádné fantastické stavby nebo houf nestvůrných bytostí. Nic kromě kamení, písku a větru.

Bergmann pocítil příliv zklamání. Měl pocit, že byl jakýmsi způsobem oklamán a podveden, i když by se k tomu nikdy nahlas nepřiznal. Únava z dlouhé cesty se znovu přihlásila.

Pak si uvědomil, že se ostatní stále ještě upřeně dívají jedním směrem. Přimhouřil oči a podíval se pozorněji.

Uprostřed kotliny přece jen něco bylo. Na šedožluté písečné ploše se dal rozeznat jakýsi tmavý bod.

Technik rychlým pohybem vytáhl z pouzdra na zádech malý dalekohled, na nějž si vzpomněl teprve teď.

Ne, uprostřed kotliny neležel Štefan, ani tam nestál jeho Přízračný průvodce. V zorném poli se objevila pouze okrouhlá tmavá skvrna o průměru několika málo metrů.

Bergmann několika pohyby upravil dalekohled pro pozorování v noci a nastavil na stupnici nejvyšší dosažitelnou citlivost. Čidla receptorů se rozevřela a rozšířila jako kočičí oči ve tmě a obraz v zorném poli se vyjasnil jako za slunečného dne. Žádné další podrobnosti, které by umožnily rozeznat podstatu tmavé skvrny, se však neobjevovaly.

Technik beze slova podal dalekohled ostatním. Jeden po druhém krčili rameny nebo potřásali hlavou.

Donovan znovu uchopil dalekohled a prozkoumal celou kotlinu metr za metrem. Po Sikorském ani po žádné jiné živé bytosti nebylo ani stopy — kromě nezřetelných šlépějí, které se ovšem na větší vzdálenost nedaly rozeznat.

Donovan mlčky vykročil, ostatní ho následovali. Šli teď v nepravidelném hloučku, nikomu se už nezdálo nutné, aby šel v čele Bergmann se svým detektorem. Nikdo se už ani nedíval na písek pod nohama. Nikdo nepochyboval o tom, kam vedou stopy, i když se to vlastně nedalo logicky zdůvodnit.

Chůze byla namáhavá, písek v kotlině byl jemnější než venku v poušti a nohy v těžkých botách se do něho hluboko bořily. Zdálo se jim, že jdou příliš pomalu, a chvílemi přecházeli do těžkopádného poklusu, ale po několika metrech se zastavovali a lapali po vzduchu.

Asi v polovině cesty museli udělat o něco delší zastávku. Opírali se zády o zvětralý pískovcový balvan a těžce oddechovali. Grišin si vypůjčil dalekohled, chvíli s nám manipuloval a pak se dlouho díval směrem k temné skvrně.

»Myslím, že je to voda,« řekl náhle a odložil dalekohled. Všichni se k němu překvapeně otočili.

»Voda?!« zvolal Bratelli nedůvěřivě.

»Chci říct, že se zřejmě jedná o prohlubeň v terénu, naplněnou neznámou tekutinou,” opravil se Grišin s pedanterií, která vyzněla poněkud ironicky. »Rozeznal jsem zrcadlový odraz Thésea a vlnění, působené větrem.”

Čtyři muži se na sebe podívali. Nikdo z nich by nebyl dokázal říci, co vlastně čekali, že naleznou na konci své cesty, ale všem jim připadalo, že byli připraveni spíše na cokoliv jiného než na to, co právě uslyšeli.

»Vedou ty stopy skutečně tam?« vzpomněl si Bratelli.

»Určitě,« řekl Bergmann, který si vzal od Grišina dalekohled. »Jdou asi dvacet metrů vlevo od nás a míří právě tím směrem. I když někde dál by mohly uhýbat stranou…«

»Všude kolem jsou absolutně neschůdné skály,« řekl Grišin.

»Někde může být další průchod, podobný tomu, kterým jsme sem přišli,« namítl Bratelli.

Bergmann znovu zaujal místo v čele. Odbočili doleva a brzy opět narazili na stopy. Tady v kotlině, kam téměř nepronikal vítr, byly ještě zřetelnější než venku v poušti. Běžely přímočaře jako podle pravítka, stále stejné, jako tam na počátku u základny: dvě řady otisků těžkých terénních bot a dvě řady malých okrouhlých důlků…

Po několika stech metrech už bylo zřejmé, že stopy skutečně míří přímo k tmavé skvrně. Bylo už také zřetelně vidět, že skvrna skutečně představuje hladinu nějaké kapaliny — jemné vlnění se dalo rozeznat pouhým okem.

Nikdo se v této chvíli nesnažil nalézt nějaké vysvětlení. Jasně si uvědomovali jen jedno — že jsou konečně u cíle, na konci cesty, která začínala být nad jejich síly, na místě, kde se všechno vyřeší a rozhodne. Znovu vyrazili poklusem vpřed a nechali vzadu Bergmanna, obtíženého detektorem.

Grišin a Donovan dorazili k cíli skoro současně. Zastavili se v posledním okamžiku na samotném okraji otvoru. Těžce oddechovali, únavou se jim zatmívalo před očima. Teprve v krátké chvíli dokázali opět jasně vnímat okolí.

U nohou viděli v písku otvor dokonale kruhového tvaru o průměru asi čtyř metrů. V hloubce třiceti centimetrů pod úrovní okolního terénu se ve světle Thésea leskla hladina průzračné kapaliny. Těsně vedle místa, kde stál Grišin, přicházely k otvoru obě stopy.

»Pozor!« vykřikl biolog a posunkem ruky v poslední chvíli zadržel přibíhajícího Bergmanna a Bratelliho. »Nerozdupejte stopy!«

Všichni čtyři se dlouze zahleděli na písek u svých nohou. To, co viděli, mohlo znamenat jen jedno, ale rozum se s tím stále ještě zdráhal smířit.

Obě stopy končily na pokraji otvoru. Jejich pokračovaní nebylo vidět ani na opačné straně, ani nikde jinde v okolí…

Hladina v otvoru se lehce čeřila. Z veliké dálky doléhal hukot větru ve skalách. Obloha se vyjasnila, hvězdy, jasné a blízké v řídkém vzduchu Ariadny, ji pokrývaly od obzoru k obzoru. Přímo nad hlavami lidí se ledově třpytila Mléčná dráha.

»To přece není možné…,« opakoval potichu Bratelli stále znovu a znovu, »to přece není možné…«

Jako pokažený robot…, blesklo hlavou Donovanovi.

Jeden vedle druhého poklekli na pokraji otvoru a zahleděli se dolů. Grišinovi se náhle vybavila vzpomínka na obrázek v jakési prastaré knize, kterou si prohlížel někdy v dětství: dva lidé v podivném obleku, s nohama omotanýma tenkými řemínky či provázky, klečí u tmavého otvoru obklopeného primitivním roubením; vedle nich leží v trávě jejich dlouhé zahnuté hole. Obrázek se jmenoval Posvátný pramen v N… nebo tak nějak. Nikdo mu tehdy nedokázal pořádně vysvětlit, co to vlastně je posvátný pramen.

V první chvíli neviděli pod sebou nic, jen tmavou čeřící se hladinu. Donovan rozsvítil reflektor na plný výkon.

Přímo do očí jim vyšlehlo nesnesitelně jasné, oslepující bílé světlo. Ozvaly se tlumené výkřiky. Všichni zároveň odskočili zpět a zmateně si mnuli oslněné oči. Donovan současně zhasl reflektor, Otvor se znovu ponořil do tmy.

»Co to bylo?« zeptal se zaraženě Bratelli.

»Myslím, že obyčejný zrcadlový odraz,« odpověděl Donovan klidně. Znovu poklekl na okraj otvoru, okamžik manipuloval s reflektorem a opět ho rozsvítil. Tentokrát reflektor vydával pouze slabé, rozptýlené světlo, které stejnoměrně ozářilo i prostor pod hladinou kapaliny v otvoru. K vidění tam však bylo jen velmi málo.

Kapalina byla dokonale průzračná a naprosto čistá, ve světle reflektoru nebylo vidět ani zrnko písku. Vyplňovala svislou, dokonale kruhovou šachtu s hladkými, matně se lesknoucími stěnami. Šachta byla hluboká asi pět nebo šest metrů a její dno bylo tvořeno dokonalým, lehce vydutým zrcadlem.

Zrcadlová plocha se třpytila a zářila ve světle reflektoru. Mohli na ní zřetelně rozeznat svůj obraz, zkarikovaný zakřivením plochy jako v křivém zrcadle ze starodávného panoptika.

Bergmann se vzpamatoval jako první. Položil detektor vedle sebe, znovu vysunul z nitra krychle trubici a polokouli na jejím konci ponořil do průzračné kapaliny. Analýza tentokrát zabrala pouze několik vteřin — v zeleně ozářeném okénku se téměř okamžitě ustálila jediná značka.

»Voda,« řekl technik. »Destilovaná voda. Chci říct,« opravil se, »že se vyrovná nejčistší vodě, jakou dokážeme připravit na Zemi. Detektor neregistruje ani stopu jakékoli příměsi. Samozřejmě nevím, zda byla vyčištěna právě destilací nebo jiným způsobem… V každém případě kdo má žízeň, může se klidně napít.«

Uvědomil si, že začíná být nezvykle hovorný. Chtělo se mu mluvit a mluvit, bez zastávky, jen aby oddálil okamžik, kdy budou znovu mlčky stát na okraji otvoru a hledět do vody…

»Mohou tam být bakterie,« namítl Bratelli, ale řekl to mechanicky, bezmyšlenkovitě, bez své obvyklé hádavosti.

Grišin pokrčil rameny. Sklonil se, nabral vodu do dlaní a beze spěchu se napil.

»Skutečně tam mohou být bakterie,« zamumlal Donovan.

»Studená jako led,« řekl Grišin, jako by ho neslyšel.

»Jakou má chuť?« zeptal se Bratelli.

»Jako destilovaná voda všude ve vesmíru.«

Nikoho už nenapadlo, co říci. Mlčení, které se snažili oddálit, je znovu obklopilo, neodbytnější než kdy předtím.

»Tak řekněte něco!« vybuchl Bratelli. »Kde jsou? Kam se poděli?!«

»Chceš to vidět?« řekl náhle Donovan, jako by se právě k něčemu rozhodl.

Ze země zvedl plochý bílý kámen, velký jako holubí vejce, a pomalu přistoupil k otvoru.

»Co chceš dělat? Není to nebezpečné?« zeptal se Bratelli znepokojeně.

»Snad,« připustil Donovan lhostejně. Pomalým, přesným pohybem hodil kámen do středu vodní hladiny.

Šplouchnutí bylo nečekaně hlasité a ozval se v něm zvláštní zvonivý tón, jako když kousek kovu zazvoní o mramorovou podlahu. Snad se mi to jen zdá, pomyslel si Grišin, snad je to akustika v otvoru, snad jsme už tak dlouho neslyšeli zvuk kamene hozeného do vody, že jsme zapomněli…

Kámen pomalu klesal průzračnou vodou a zlehka se přitom kolébal ze strany na stranu. Jak se blížil ke dnu, objevil se v zrcadle jeho odraz a přibližoval se, jako by vystupoval z hlubiny. Hmota a antihmota, blesklo hlavou Grišinovi, až se setkají, dojde k anihilaci…

Kámen se setkal se svým odrazem. Byl to jen jediný, nepostřehnutelný okamžik. O vteřinu později bylo zrcadlo hladké a čisté jako dřív. Jenom od středu k okrajům rychle přeběhly duhově zbarvené kruhy — jako kola na vodě, ale jemnější a pravidelnější. Po kameni nebylo ani stopy.

Bergmann a Bratelli hlasitě vydechli překvapením.

»Ty jsi to věděl?« obrátil se Bratelli k Donovanovi.

Donovan pokrčil rameny. »Jaká jiná možnost zbývala? Ze stop je jasné, že přišli… sem… a dál ne. Ve vodě se určitě nerozpustili…«

»Mohli se vznést kolmo do vzduchu,« zavrčel Bratelli. Bergmann se znovu uchýlil k svému detektoru — byl to alespoň jediný normální, důvěrně známý předmět ve světě, který technikovi čím dál víc připadal jako podivný sen. Chvíli přidržoval polokouli na konci trubice nad poslední dvojicí Štefanových šlépějí na okraji otvoru, které jako zázrakem stále ještě zůstaly zachovány.

»Stál tady skoro bez hnutí deset minut,« řekl pomalu. »Potom… potom skočil.«

»A… ten druhý…,« zeptal se Grišin po chvíli, »šel napřed, nebo až za ním?«

»To se už bohužel nedá zjistit.«

»Jde ti o to, zda tam šel… dobrovolně?” obrátil se Bratelli ke Grišinovi.

»Ano.«

»Chcete snad vážně tvrdit,« vybuchl náhle Bergmann, »že by Štefan… že by kdokoliv, kterýkoli člověk šel dobrovolně tam dolů?«

Znovu se zahleděli do temné, průzračné vody. Znovu vtáhli hlavu mezi ramena a zachvěli se, jako by jim byla zima.

»To je stále stejná otázka,« řekl nakonec Bratelli. »Jestliže přišel dobrovolně až sem…«

Obrátil se k Bergmannovi. »Co vlastně je podle tebe tam dole?« zeptal se ledabyle, jako by ho ta otázka napadla až teď.

»To nemůžu tak jednoduše říct. Musel bych se spustit s detektorem až dolů a…« Zarazil se. Bylo vidět, že si teprve nyní uvědomil, že by ostatní mohli vzít jeho nápad vážně. »Ostatně,« pokračoval se špatně zakrývanou úlevou, »detektor sám se nesmí ponořovat do vody, při jeho konstrukci se s podobným použitím nepočítalo. Musím provést dálkovou sondáž, ale bude to chvíli trvat a není to zdaleka tak spolehlivé, bohužel.«

Bratelli podrážděně stiskl rty. Poodešel několik kroků stranou a s velkou námahou zvedl ze země nejbližší z balvanů, roztroušených po okolí. S několika zastávkami ho dovlekl k otvoru a převalil přes okraj.

Voda vysoko vystříkla a pokropila je ledovou sprškou. Ve světle Donovanova reflektoru sledovali pod rozvířenou hladinou, jak se balvan odráží od hladké stěny a v oblaku bublin padá dolů.

Znovu se všechno odehrálo tak rychle, že nestačili postřehnout téměř nic. Balvan prošel zrcadlovým dnem právě tak jako předtím Donovanův kámen. Zrcadlová plocha se neprotrhla, neporušila, ani se nezachvěla. Jen po ní znovu přeběhly duhové kruhy, širší a barevnější než poprvé. Za okamžik kruhy zmizely a po balvanu zůstal jen dolík v písku vedle otvoru a pomalu se uklidňující vlny na vodní hladině.

Čtyři muži stále ještě hleděli dolů jako hypnotizovaní. »Co si o tam myslíš teď?« zeptal se Bratelli Bergmanna.

Technik pokrčil rameny. »Vypadá to jako hladina kapaliny… jako vrstva jiné kapaliny než voda. Něco jako rtuť.«

»Zřejmě je to nějaký druh bezpečnostního uzávěru, který chrání vchod do podzemních prostora uvažoval Bratelli. »Podle našich měřítek dost zvláštní druh uzávěru, ale oni pro to jistě mají své důvody.«

»Představuješ si to tak,« zeptal se Donovan, »že je tady někde celá civilizace, technická civilizace, ukrytá pod zemí, v podzemních tunelech, a tohle je jeden z mála východů na povrch?«

»Dovedeš si představit nějakou jinou možnost?« zeptal se Bratelli trochu překvapeně.

»Leo má pravdu,« přidal se Grišin neochotně, »jiná alternativa je těžko myslitelná. Dá se říct, že jsme tady přece jenom nebyli zbytečně. Objevili jsme první inteligentní členovce, s kterými se kdy lidstvo setkalo. Dostaneme se do učebnic, pokud vám to udělá radost.« Podle tónu jeho slov se zdálo, že on sám z toho žádnou radost nemá.

»Tam se dostaneš především ty. Ty je přece oficiálně popíšeš a tak, prostě zařídíš všechno, co k tomu patří,« poznamenal Bratelli a po chvíli pokračoval s náznakem pohrdání: »Inteligentní členovci…! Setkali jsme se už s inteligentními ptáky, inteligentními plazy, na Nereidě dokonce s inteligentními hlavonožci, tak proč ne inteligentní členovci? Háček je jenom v tom, že všechny tyhle takzvané inteligentní bytosti nám, mezi námi řečeno, nesahají ani po kotníky, alespoň pokud jde o techniku. Co jsme se od nich naučili? Ani…,« mávl rukou.

»Stejně je to zvláštní,« pronesl zamyšleně Donovan, aniž reagoval na Bratelliho proslov. »Když už přečkali ten prudký zvrat klimatu před deseti milióny let, proč se stále ještě ukrývají v pod zemí? Před kým nebo před čím?«

»Planeta je od té doby suchá jako troud,« poznamenal Grišin. »Možná že si tam chrání poslední zbytky vody a udržují příznivější mikroklima.«

»Technická civilizace by našla lepší řešení,« namítl Donovan.

Grišin pokrčil rameny. »Možná že jejich technika není natolik pokročilá. Na tohle,« kývl hlavou směrem k otvoru, »žádná zvlášť vyspělá technika není nutná. Možná že je jich už jen malá skupina. Možná že žili v podzemí už dřív, a připadá jim to normální. Možná že jim to prostě takhle vyhovuje. Mohou pro to mít tisíc dobrých důvodů. Teď mě to už nezajímá. Teď mě zajímá jenom jedna věc, Henry: co bude se Štefanem?!«

Dlouho nikdo neodpovídal.

»To je snad jasné, ne?« řekl nakonec Bratelli, znovu svým starým hádavým tónem. Sevřel pravou ruku v pěst a nataženým palcem ukázal dolů do otvoru. Grišin by byl rád věděl, zda toto napodobení klasického gesta starých Římanů bylo náhodné či úmyslné.

»Samozřejmě,« souhlasil Donovan po krátkém zaváhání. »Ale nejdřív toho musíme vědět ještě trochu víc o tom, co vlastně je tam dole. Snad už bys mohl konečně začít, nemyslíš, Waltře?!« obrátil se k Bergmannovi ostřejším tónem, než měl ve zvyku.

Technik něco zamumlal a těžkopádně poklekl vedle krychle detektoru, postavené na pokraji otvoru. Tentokrát mu manipulace s přístrojem trvala značně dlouho. Konečně se vrchní strana krychle odklopila na stranu a nahoru se jako výhonky jakýchsi bizarních rostlin vysunuly čtyři dlouhé kovové válce. Jeden zakončovala maličká parabolická anténa, druhý dutá kovová polokoule a zbývající dva čtvercové rámy vyplněné jemným kovovým pletivem. Po další chvíli se odklopila i přední stěna krychle a za ní se zelenavě rozzářila velká obrazovka, mnohem větší než okénko, do kterého se technik díval předtím. Na obrazovce se rozkmitaly ostře žlutozelené vlnovky a křivky. Bergmann přesto ještě nebyl spokojen. Manipuloval s kotoučky a tlačítky pod obrazovkou a pozoroval pohyby křivek. »Takhle to vypadá, když chtějí stůj co stůj zkombinovat padesát přístrojů v jednom,« vrčel, »ani jeden potom nefunguje pořádně…«

Konečně křivky z obrazovky zmizely a nad obrazovkou se rozsvítilo zelené světélko.

»Můžeme začít,« řekl Bergmann a napřímil se. »Jde ti hlavně o složení té kapaliny tam dole, že?« obrátil se k Donovanovi.

Fyzik přikývl. »O složení a o hloubku samozřejmě. Když dokážeš zjistit, co je pod tím, budu ještě raději, to ti snad nemusím říkat.«

»Je to vůbec nutné ztrácet s tím čas?« poznamenal Bratelli. »Když tamtudy mohl projít Štefan…«

»Jak víš, že Štefan tamtudy prošel?« zeptal se Grišin zamračeně. »Štefan jednoduše skočil dolů, tak jako to za chvíli budeme muset udělat my. Co se s ním stalo potom, nevíme. Ta kapalina, celý ten… uzávěr, nebo co to tam dole vlastně je, to všechno může být pro ty… bytosti úplně neškodné, ale pro lidi… Nezapomínej, že jsou to členovci! Obratlovci na téhle planetě zřejmě nikdy nežili. Co o nás mohou vědět? Nemluvě o tom, že to celé může být past.«

»Cože?« vykřikl rozčileně Bratelli. »Past? Jak to myslíš?«

»Tak jak to říkám: past,« odsekl Grišin netrpělivě. »Třeba vášnivě rádi sbírají zoologické kuriozity a obratlovec jim ve sbírce zrovna chybí.«

Zdálo se, že Bratelli má na jazyku ostrou odpověď, ale přerušil ho Bergmannův překvapený výkřik. Všichni tři se k němu rychle otočili. Technik klečel před detektorem a s výrazem naprostého úžasu zíral tou prázdnou obrazovku.

»Promiňte,« zamumlal a přejel si rukou zpocené čelo, »ale já… já jsem se snad zbláznil.«

»No tak, Waltře!« okřikl ho Donovan důrazně. »Vzpamatuj se! Tohle je naprosto mimořádná situace, všichni už toho máme dost, ale… Co se zas děje? Máš něco s tím svým krámem?«

Technik se napřímil: Zhluboka se nadechl a řekl téměř klidně: »Omlouvám se. Jen mě… trochu překvapily výsledky telelokace.«

Mlčky se na něj dívali.

Znovu si přejel rukou čelo a pokračoval: »Tam dole… to vůbec není kapalina.«

»Cože?« zvolal Bratelli nedůvěřivě. »Co to tedy je?«

»Nemám ponětí, co tam je. Přesněji řečeno, není tam vůbec nic.«

Donovan, Grišin a Bratelli znepokojeně pohlédli jeden na druhého. Donovan přistoupil k Bergmannovi, uchopil ho za ramena a silně s ním zatřásl: »Waltře! Co je to s tebou? Mluv přece rozumně!«

Bergmann se netrpělivě ošil a setřásl jeho ruce. »Nedívejte se na mě všichni jako na blázna! Když mi nevěříte, pohrajte si s tím krámem sami!« Ukázal na obrazovku detektoru, která zůstávala prázdná, ozářená jen slabým zelenavým světlem. »Je to vlastně docela jednoduché. Na všech vlnových pásmech je doba zachycení odrazu nekonečně dlouhá, respektive přesahuje deset minut, což v daném případě znamená prakticky totéž. Jinými slovy, jak si sami můžete spočítat, ta díra je hluboká přinejmenším takových sto miliónů kilometrů. A jestli se to někomu zdá divné, ať si to zkusí přeměřit sám!«

Bratelli zalapal po dechu. Grišin přistoupil k detektoru, podíval se na obrazovku a klidně poznamenal: »Musíš trochu přidat, Waltře, bude to nejmíň dvě stě miliónů. Odraz tu ještě není.«

»Dosah toho krámu je tři sta miliónů,« zavrčel technik. »Dál už se nemusíš namáhat.«

»Snad nechcete vážně tvrdit,« zasténal Bratelli, »že ta díra prochází naskrz celou planetou? To je přece…«

»Já nic netvrdím, jenom sděluji výsledky telelokace,” odsekl Bergmann.

»Nezlob se, Waltře,« ozval se opatrně Donovan, »ale… hypotéza o poruše přístroje se mi přece jen zdá trochu pravděpodobnější.«

Bergmann pokrčil rameny. Sklonil se k přístroji a po krátké manipulaci se antény na koncích válců otočily směrem k nejbližšímu horskému hřebenu. Na obrazovce se rázem rozkmitala spleť vlnovek a křivek, které se jen pomalu ustálily do složitého obrazce.

»Vzdálenost dva tisíce šest set padesát metrů,« začal technik odříkávat nezúčastněným hlasem, napodobujícím hlas automatu: »Elementární složení: křemík dvacet osm celých, dvě desetiny procenta, kyslík…«

»Nech toho,« zarazil ho unaveně Donovan. »Tak dobře, máš pravdu, přístroj je v pořádku. Tohle je tvůj obor. Mohl bys mi teď klidně a bez rozčilování říct, co to podle tebe všechno znamená?«

»Ne, to bych nemohl,« odsekl Bergmann okamžitě, ale pak už klidněji pokračoval: »Já to totiž opravdu nevím. Jsem s rozumem v koncích, jestli to chceš slyšet jasně. Dokonce i kdybych připustil takové šílenství, jako že ta díra skutečně prochází celým planetárním tělesem, ani pak by to nesouhlasilo. V takovém případě bychom vlastně prováděli telelokaci meziplanetárního prostoru do vzdálenosti tří set miliónů kilometrů. A v tak dlouhém úseku musí být spousta meteoritů nebo aspoň mikrometeoritů. Víš, jak zaprášená je tahle planetární soustava? A detektor to všechno zaznamená… takhle.”

Znovu okamžik manipuloval s přístrojem a otočil antény kolmo vzhůru. Obrazovka potemněla, ale každých několik vteřin se na ní rozsvěcovaly a zhášely jiskry jako roj poplašených světlušek.

»Tohle jsou mikrometeority. Na druhé straně planety by to mělo být samozřejmě stejné. Ale detektor nezaznamenává nic, vůbec nic!«

Bratelli rozhodil rukama: »No a? Co má být? Jednoduše je tem vrstva, která je absolutně nepropustná pro všechny vlnové délky, se kterými pracuješ. Je to tak nemožné?”

Bergmann zavrtěl hlavou. »Tak jednoduché to rozhodně není. Ta zrcadlová plocha tam dole odráží viditelné světlo, pro ostatní vlnové délky je propustná. Kdyby hned pod tím zrcadlem začínala vrstva nějaké hmoty, pohlcující všechno možné záření, přece jen by se alespoň malá část odrazila od rozhraní té vrstvy a přinesla by nám nějakou informaci. Ale takhle to vypadá, jako když je tam jen voda… samá voda…,« nevesele se usmál koutkem úst, »…a pak bez přechodu vakuum, absolutní vakuum.«

»To by znamenalo,« zeptal se s náhlým zájmem Donovan, »že ta vrstva vody vlastně visí ve vzduchu, respektive ve vzduchoprázdnu?«

»Ano,« přisvědčil Bergmann pomalu a neochotně. »Je to šílené, ale vypadá to tak.«

Znovu — pokolikáté už? — stáli nehybně kolem otvoru a mlčeli. Théseus se skláněl k západu a po dně kotliny se zvolna sunuly prodlužující se stíny hor. Grišinovi připadalo, že na východě už je možno rozeznat první známky svítání, ale řekl si, že se mu to jen zdá: bylo ještě příliš brzy.

»Mohl bych zkusit ještě jednu věc,« napadlo náhle Bergmanna. »Podívat se na to ze strany.«

Grišin a Bratelli na něj nechápavě pohlédli.

»Ty máš v tom krámu i hloubkový lokátor?” zeptal se Donnvan.

Technik přikývl. »Říkal jsem vám, že do té bedničky napěchovali padesát přístrojů, ale ani jeden nefunguje na sto procent… Dá se to zkusit, ale jedině pod dostatečně velkým úhlem.«

»O co vlastně jde?« zeptal se Bratelli.

»Hloubkový lokátor umožňuje telelokaci přes vrstvu indiferentní hmoty, pokud ovšem není příliš silná. To znamená, že mohu zaměřit aparát šikmo dolů, ze strany pod tu zrcadlovou plochu, a vyhnout se pak té záhadné vrstvě, která pohlcuje záření…, pokud tam skutečně je… Bylo by dobře, kdybych s aparátem mohl trochu do hloubky, čím hloub, tím líp. Vrstva půdy mezi přístrojem a… dnem té díry by byla slabší a úhel paprsků k šachtě větší.

Grišin vytáhl z pouzdra, ukrytého v kombinéze, asi třicet centimetrů dlouhou šedivou trubici. »Nosím to pro každý případ s sebou. Totiž myslel jsem, kdyby se někde našly vrstvy se zkamenělinami těch zdejších členovců… S živými originály jsem nepočítal.«

»Výborně,« zaradoval se Bergmann. Vzal Grišinovi trubici z ruky, poodešel několik metrů od otvoru a namířil ústí trubice k zemi. Ostatní rychle ustoupili stranou, odvrátili se a zakryli si rukama uši. Ozval se pronikavý, skoro nesnesitelný svištivý zvuk a Bergmann okamžitě zmizel v obrovském mračnu prachu. Ultrazvuk rozbíjel písek na nejjemnější prachové částice, silný proud vzduchu je nasával do trubice a vyfukoval druhým koncem do výše. Asi po dvaceti minutách, během kterých mezi sebou nemohli vyměnit ani slovo, konečně svištění ustalo a prach se rozptýlil. U technikových nohou se černala nepravidelná jáma s širokým nálevkovitým ústím. Grišin ji bezděky musel srovnat s geometrickou dokonalostí kruhového otvoru hned vedle. Pokud budou posuzovat naši úroveň podle toho…, pomyslel si s neveselou ironií.

Nepříjemný zvuk ještě několikrát krátce zazněl, jak technik vytvářel v šikmé stěně jámy řadu stupňů. Potom Bergmann zvedl detektor a přistoupil s ním k jámě. »Tohle je naše poslední naděje,« zamumlal.

»Potom snad už konečně uděláme to, co jsme měli udělat hned na začátku!« řekl Bratelli a znovu ukázal dolů do tmavé vody.

Nikdo mu neodpověděl. Bergmann těžkopádně slezl na dnu jámy. Chvíli se zdola ozývalo přerývavé bzučení přístroje a technikovy kletby. Pak náhle všechno utichlo. Teprve po delší chvíli se Bergmannova hlava objevila nad okrajem jámy.

»Prosím vás,« požádal technik nepřirozeně tichým, bezbarvým hlasem, »hoďte tam někdo ještě jeden kámen, ano? A raději větší než menší.«

Donovan s Grišinem přivalili k otvoru největší balvan v okolí, kterým dokázali pohnout. Znovu vystříkl do výše proud vody, znovu se dívali, jak balvan klesá dolů a ztrácí se v zrcadlovém dně, po němž přeběhly duhové kruhy.

V jámě znovu zavládlo na dlouhou chvíli ticho. Konečně se Bergmann znovu objevil. Nešetrně odhodil detektor a sám usedl do písku vedle něho. Opřel si hlavu do dlaní a mlčel.

Obklopili ho, ale když viděli pobledlou, ztrhanou tvář, neptali se na nic. Čekali.

»Já… já to prostě vzdávám,« řekl nakonec Bergmann stála tím tichým bezbarvým hlasem. »Vzdávám se, jdu od toho. Já jsem jenom technik třetí třídy, nic víc. Udržovat v chodu zařízení, programovat automaty. To je všechno, k čemu se hodím. Tady tohle…« Beznadějně mávl rukou. »Jakmile přestávají platit přírodní zákony a zdravý rozum, nedá se prostě se mnou počítat.«

»Můžeš mi vysvětlit, proč jsi potom nezůstal doma?« zeptal se vztekle Grišin.

Donovan ho jemně odstrčil a přisedl k Bergmannovi.

»Prosím tě, Waltře,« řekl mírně, »tentokrát si už opravdu nedovedu představit, nač hrozného jsi ještě mohl přijít. Myslel jsem, že teď už nás nemůže překvapit absolutně nic. Po té dvě stě miliónů kilometrů hluboké šachtě…«

»Dvě stě miliónů kilometrů?!« rozesmál se Bergmann nečekaně a v jeho smíchu zřetelně zaznívala hysterie. »Zbláznil ses?! Ta díra, je hluboká pět set osmdesát sedm celých dvě desetiny centimetrů, ani o milimetr víc…! Jestli jsem před chvílí říkal něco jiného, zapomeňte na to! Pět set osmdesát sedm centimetrů, to je všechno!«

»A pod tím?« zeptal se nejistě Bratelli.

»Pod tím je samozřejmě písek… docela normální vrstva písku, tak jako tady všude. Má ještě někdo nějaké otázky?!«

Tři muži se zmateně dívali na Bergmanna a jeden na druhého. »A… co se stalo s tím kamenem, který jsme tam hodili?« zeptal se Donovan. »Musel jsi to přece na obrazovce zřetelně vidět! «

»S kamenem… Co by se s ním stalo?!« vybuchl znovu technik. »Ztratil se! Prostě zmizel! Viděl jsem to na vlastní oči! Dopadl na dno té zatracené díry a…,« hvízdl a udělal rukou neurčité gesto. »Byl pryč! Nikdy neexistoval! Byl to jen přelud… stejně jako tohle všechno… jako my sami!!«

Bergmann si lehl tváří do písku a zůstal ležet s rozpřaženýma rukama.

Donovan pohlédl na Grišina a neznatelně pokrčil rameny. Biolog právě tak mlčky přikývl. Rychlým pohybem uchopil Bergmanna za levé zápěstí, druhou rukou odkudsi vytáhl krátkou kovovou trubičku a přiložil ji technikovi k ruce. Ozvalo se krátké, ostré zasyčení. Úzký paprsek stlačeného plynu, nahrazující injekční jehlu, vytryskl z válečku a bezbolestně Bergmannovi proťal kůži. Technik se téměř okamžitě uklidnil, ale přesto se zdálo, že se ještě nemůže docela vzpamatovat. Posadil se, objal si rukama kolena a zamračeně hleděl před sebe.

Donovan přistoupil k otvoru, znovu rozsvítil reflektor a chvíli se bez hnutí díval dolů. Potom se otočil ke Grišinovi a Bratellimu. »Házejte tam další kameny! Pořád! Nejméně každé dvě minuty!« Nečekal na odpověď, zvedl odhozený detektor a zmizel s ním v jámě, vyhloubené Bergmannem.

Bratelli chtěl něco namítnout, ale rozmyslel si to a jenom unaveně mávl rukou. Spolu s Grišinem mlčky kutáleli k otvoru jeden balvan za druhým, mechanicky uhýbali před vystřikující vodou a pospíchali k dalšímu balvanu:

Asi po dvaceti minutách Donovan zvolna vystoupil z jámy. Z tváře se svraštělým obočím a semknutými rty se nedalo nic vyčíst, ale Grišinovi i Bratellimu se zdálo, že z velitelových pomalých pohybů teď vyzařuje napětí a skrytá energie. Právě tak jako před chvílí Bergmann, Donovan nereagoval na otázky, přistoupil k okraji otvoru a vytáhl z kapsy plochý černý kotouč se světélkující stupnicí na jedné straně.

»Ještě jeden kámen bych prosil,« řekl přes rameno, »doufám, že už doopravdy poslední.«

Tentokrát mu vyhověli okamžitě a bez rozmýšlení. Donovan se naklonil nad otvorem, zakryl rukou svůj přístroj před stříkající vodou a čekal, až balvan klesne k zrcadlovému dnu. Ještě jednou přeběhly po dně široké duhové kruhy. Ve stejném okamžiku Bratelli a Grišin, kteří se Donovanovi dívali přes rameno, viděli, jak ručička přístroje prudce poskočila přes polovinu stupnice a okamžitě se vrátila do výchozí polohy.

Donovan dlouze hvízdl. Potom znovu dlouho stál bez hnutí, se založenýma rukama. Grišinovi blesklo hlavou, že právě takhle musel na tomtéž místě stát Štefan předtím než…

Pak Donovan tiše pronesl jediné slovo: »Hyperprostor.«

»Hyperprostor Tarnowského,« dodal po chvíli, když se setkal s nechápavými pohledy.

»Ale to je přece nesmysl!« vykřikl Bratelli. »Tarnowského teorie přece dávno rozcupoval Woodehouse!«

Donovan pokrčil rameny. »I laureát Světové ceny se může mýlit, Leo,« řekl klidně. »Osobně jsem si vždycky myslel, že Tarnowski měl pravdu. Tady je důkaz,« ukázal do otvoru.

Bergmann, bledý, ale už plně se ovládající, vstal a postavil se vedle Grišina. »Můžeš laskavě nám laikům vysvětlit, o co tu jde?« obrátil se k Donovanovi.

Donovan si povzdechl. »Výklad by zabral dvě hodiny, a musel bych mít kam psát vzorce. Na to bude dost času na základně. Podstatné je, že tohle před námi je něco jako tunel.«

»Kam?«

»To se možná nikdy nedovíme. Někam pryč, někam docela jinam. Bezpochyby na jinou planetu. Do nejbližšího planetárního systému, na druhý konec naší Galaxie, nebo do galaxie vzdálené miliardu světelných let. Anebo ještě nekonečně dál a zároveň docela blízko — do některého z paralelních vesmírů. Možná do vesmíru, který je v čase před námi nebo za námi — to znamená vlastně do minulosti nebo do budoucnosti. V pětirozměrném hyperprostoru Tarnowského je tohle všechno možné… je tam ostatně možné ještě leccos jiného… A tohle před námi je hyperprostorový tunel.«

»Jak si tím můžeš být tak jistý?« zeptal se tiše Grišin.

»Při přechodu jakéhokoli hmotného tělesa z trojrozměrného prostoru do hyperprostoru musí podle Tarnowského teorie dojít k vyzáření částic théta. To jsem právě zaznamenal.«

»Takže ta díra vlastně je hluboká víc než dvě stě miliónů kilometrů…,« řekl pomalu Bergmann. »Proto jsem nemohl dostat odraz.«

»Ne… je to trochu složitější…,« řekl zamyšleně Donovan. »Délka tunelu pro pozorovatele zvenčí, pro pozorovatele, který se nachází v našem trojrozměrném prostoru, může být třeba miliardy světelných let. Ale délka tunelu pro pozorovatele uvnitř, pro pozorovatele, který se sám pohybuje hyperprostorem, zřejmě nemůže být větší než několik metrů, jinak by pohybující se objekt utrpěl při dopadu silný náraz — a tunel je evidentně používán k přepravě živých bytostí. Signály vysílané do tunelu by se tedy měly odrazit a prakticky okamžitě vrátit zpět. Jestliže se to nestalo, může to být například proto, že tunel je… anizotropní… Anizotropní…« Zdálo se, že si Donovan teprve v tomto okamžiku uvědomil, co vlastně řekl. »To znamená,« pokračoval po krátké odmlce nepatrně změněným tónem, »že pohyb jakýchkoli hmotných částic i elektromagnetických vln je možný pouze v jednom směru, v tomto případě od nás… tam.«

»To není možné,« namítl Grišin. »On…, ta bytost se přece nejdříve musela dostat odtamtud sem.«

»Někde tady v okolí může být druhý tunel, který funguje v opačném směru. Nebo — a to je mnohem pravděpodobnější mohou používat jen tohoto tunelu a podle potřeby měnit polaritu Tarnowského pole — T-pole. Tunel by pak byl střídavě průchodný v jednom nebo ve druhém směru.«

»Nevěděl jsem, že se tak vyznáš v hyperspaciální fyzice,« řekl Grišin. »S tvou specializací to přece nemá nic společného.«

»To byl jen takový… řekněme koníček z mládí…,« řekl Donovan a díval se přitom někam stranou.

»Můj koníček to bohužel rozhodně nebyl,« ozval se zachmuřeně Bergmann. »Proto si to pořád ještě nedovedu představit. Jak vypadá ten tvůj tunel? Kdybychom ze strany prokopali šachtu až k tomu zrcadlovému dnu, co bychom pod nim podle tebe vlastně našli?«

»Přesně to, co ukázal tvůj detektor — docela normální vrstvu písku. To zrcadlové dno, to je místo, kde T-pole ve tvaru válce vystupuje z hyperprostoru a protíná se s naším trojrozměrným prostorem. Nad tím je už jen obyčejná šachta naplněná vodou, pod tím obyčejný písek.«

»Proč je tady ta voda?«

»Nevím. Snad slouží k tomu, aby izolovala T-pole od zdejší atmosféry, snad to má pro ty — bytosti nějaký zvláštní význam. Kosťa přece říkat, že původně žili ve vodě.«

»Jak to, že ta voda nevyteče… do toho tunelu?«

»Vodní sloupec tlačí rovnoměrně na celou plochu dna. T-pole ho nad sebou udrží. Když dolů klesne nějaký pevný předmět, tlak na dno přestane být rovnoměrný, pole se na okamžik “prolomí” a předmět pronikne energetickou bariérou.«

»Například lidské tělo,« řekl tiše Bratelli.

»Například lidské tělo.«

Zapadající Théseus se ukryl za horským hřebenem. Nastala skoro úplná tma, ale nad východním obzorem už obloha začínala zřetelně blednout.

»Takže je vlastně všechno úplně jasné,« řekl Grišin s hořkostí v hlase. »Zbývá už jenom několik maličkostí: Co bude se Štefanem? A co teď uděláme my?«

Dlouho nikdo nepromluvil.

»O Štefanově osudu nevíme vůbec nic,« konstatoval nakonec Donovan hluše. Nedávné vzrušení z objevu ho zcela opustilo a s ním i energie. »Nemůžeme mít nejmenší představu o poměrech tam… na druhé straně.«

»O tom bys nám snad mohl něco říct ty, ne?« obrátil se Bratelli ke Grišinovi. »Myslíš, že je tam alespoň dýchatelná atmosféra?«

»Snad… Jestliže jsou to skutečně potomci zdejších členovců, dýchají kyslík stejně jako my.«

Bratelli přikývl a zamyslil se. »Je podle tebe vůbec nějaká naděje,« obrátil se po chvíli k Donovanovi, »že by se odtamtud mohl dostat… sám?«

»Jak to mám vědět? Teoreticky to jistě možné je. Může tady někde být ten druhý tunel, anebo mohou znovu obrátit polaritu T-pole v tom, u kterého stojíme… ostatně ani s určitostí nevíme, zda je opravdu anizotropní…«

»Teoreticky to možné je, ale myslíš, že se to skutečně stane?«

»Ne,« řekl Donovan sotva slyšitelně.

Bratelli se zhluboka nadechl. »Můj bože! Co se to s námi děje? Jak je to možné, že tady stojíme jak solné sloupy už přes dvě hodiny? Copak nebylo od samého počátku jasné, co musíme udělat?!«

Donovan se na něj dlouze zadíval.

»Ne, to nebylo jasné, a není to jasné ani teď, Leo. Ty vidíš před sebou jen jedno jediné: zachránit Štefana. Snad ti nemusím říkat, že… že to úplně chápu. Ale…,« hledal vhodná slova se stále většími obtížemi, »je to všechno složitější. Jsem váš velitel. Jsem odpovědný před…,« zdálo se, že chtěl říci něco jiného, ale pokračoval, »před Světovou radou za vás všechny, nejen za Štefana. A nejen za vás.«

»Co jsi chtěl říct tou poslední větou?« zeptal se Bratelli bojovně.

»Poprvé po dvaceti letech se znovu setkáváme s jinou civilizací. A možná vůbec poprvé s civilizací, která nás technicky převyšuje. Navázání kontaktu je v takovém případě snad vůbec nejodpovědnější úkol, jaký člověk může na sebe vzít. Stovky lidí se na takový případ připravují celý život, je to jejich specializace, jsou úzkostlivě vybíráni. Máme my vůbec právo…?«

»Máme nejenom právo, máme povinnost!« vykřikl Bratelli. »Za prvé, vždycky jsem pokládal za samozřejmé, že přes všechny možné předpisy a instrukce je záchrana, života kamaráda pro každého z nás to nejdůležitější, a všechno ostatní musí stranou. Za druhé, jak jsi sám právě řekl, tohle je jedinečná příležitost navázat kontakt s velmi vyspělou civilizací. Když nechceš, abychom se o to pokusili my, co chceš tedy dělat? Poslat o tom hlášení, sedět dál na základně a čekat, až sem za pět let dorazí ti tvoji specialisté na kontakty. Myslíš, že tady ten… tunel potom ještě bude? Myslíš, že tady ještě bude alespoň zítra?!«

Donovan se zahleděl k rozjasňujícímu se východnímu obzoru a neodpovídal.

»Myslím, že Leo má v podstatě pravdu,« ozval se tiše Grišin.

»Tak dobře,« řekl náhle Donovan. »Snad máte skutečně pravdu vy. Jen byste ještě neměli zapomínat na maličkost, o které jsem mluvil před chvílí. Na to, že ten tunel může být anizotropní.«

»Jinými slovy,« řekl Bergmann, »můžeme tam se Štefanem zůstat všichni jako krysy v pasti. Pokud tomu rozumím, jestliže je tunel anizotropní, stačí, aby někdo prostrčil tím zrcadlovým dnem jen palec u nohy, a žádná síla ve vesmíru ho nedostane zpátky…, pokud si ten palec neuřízne.«

Nikdo se neusmál.

»Jak by se dalo zjistit, zda tunel je nebo není anizotropní?« zeptal se Grišin Donovana.

»Principiálně je to ta nejjednodušší věc na světě. Stačí vzít. jakýkoli dlouhý předmět, zčásti ho vsunout do tunelu a pokusit se ho vytáhnout zpět. Musím se ale přiznat,. že mě v této chvíli nenapadá, jak to technicky uskutečnit… s tím, co máme s sebou. Abych nezapomněl, je v tom jeden háček — ten předmět by neměl být z kovu ani z jiného dobrého vodiče. Jinak by mohlo při kontaktu s T-polem dojít k nebezpečnému výboji… teorií se teď nebudeme zdržovat.«

Zaraženě se po sobě podívali. Každý začal přejíždět rukama po nesčetných kapsách své kombinézy. Nacházeli svitky mikrofilmů, kapesní přístroje pro nejrůznější měření, balíčky sušenek a všemožné další maličkostí, ale nic, co by mohli v této chvíli sebeméně upotřebit.

Bergmann náhle s výkřikem uspokojení odkudsi vytáhl nevelké klubko tenkého lana.

»Mělo by toho být něco přes pět metrů. Uvidíme, co se s tím dá dělat.«

Udělal na jednom konci lana smyčku a po několika neúspěšných pokusech do ní upevnil nevelký kámen. Přistoupil k otvoru, rozsvítil reflektor na své kombinéze, omotal si volný konec lana kolem ruky a druhý konec s upevněným kamenem vhodil do vody. Všichni se naklonili nad hladinu a za okamžik zklamaně vydechli. Když se lano napjalo, zůstal kámen viset ještě vysoko nad zrcadlovým dnem. Bergmann si lehl na břicho a ponořil ruku až po rameno do vody. Mezi koncem lana a dnem však stále ještě zbýval nejméně metr. Nakonec se lano silně rozkývalo, kámen se vysmekl ze smyčky a za obvyklých barevných efektů zmizel v zrcadlovém dně, zatímco lano zvolna vyplulo na hladinu.

»Tam na druhé straně z nás asi nemají radost,« zamumlal Bratelli. »Doufám, že jsme ještě nikoho netrefili kamenem do hlavy, respektive do hlavohrudi.«

Ani teď se nikdo nezasmál. Znovu prohledávali jednu kapsu po druhé, znovu brali do rukou každý nalezený předmět a vymýšleli nejfantastičtější způsoby jeho použití.

»To je neuvěřitelné,« řekl nakonec bezmocně Bergmann, »my snad skutečně ztroskotáme na tom, že nenajdeme způsob, jak něco spustit do pár metrů hluboké díry! Se vší naší technikou.«

»Zřejmě zbývá jen jediná možnost. Když selže technika, musí nastoupit člověk, tak se to přece říká, ne?« řekl Bratelli s pochmurnou ironií.

»Ty nedáš pokoj s tím tvým nápadem…?!« obrátil se k němu Donovan.

»Ale ne,« astronom unaveně mávl rukou, »nenavrhuji, aby tam někdo z nás rovnou po hlavě skočil. Stačí, když se někdo spustí po tom laně až ke dnu, a zatímco se bude jednou rukou přidržovat lana, druhou rukou se pokusí vsunout do tunelu a vytáhnout zpátky některý z těch krámů, které máme po kapsách… A udělám to já.«

»Ne, udělám to já,« řekl Grišin důrazněji, než chtěl. »Jsem biolog a specializoval jsem se na členovce. Kdyby… kdybych se při té akci dostal tam… na druhou stranu, měl bych o něco větší naději, že s nimi dokážu navázat kontakt, než Leo.«

»To je nesmysl!« vybuchl Bratelli. »Co ti budou platné znalosti jejich anatomie ve styku s technickou civilizací? A kromě toho… i kdyby tam jeden z nás zůstal, ostatní tady stejně budou muset čekat celých pět let, než sem dorazí Arktur… na rozdíl od našich zdejších přátel bohužel ještě nemáme hyperprostorové tunely… Vzhledem k tornu, co jsme zjistili, by se měl čas využít intenzívním studiem zdejších členovců, alespoň těch blech. To můžeš dělat jedině ty, Kosťo. Mě už tady nebudete potřebovat, zvláště teď, když…,« náhle se zarazil a odmlčel se.

Donovan se na ně dlouze zadíval. »Uvědomujete si vůbec vy dva, o čem mluvíte? Mluvíte o tom s takovou samozřejmostí dostat se na druhou stranu… Dovedete si to vůbec představit? Ocitnout se možná miliardy světelných let od Země, v jiném vesmíru, v jiném čase, možná bez naděje na návrat, mezi bytostmi, které s námi nemají nic společného, snad jen to, co mají společného všechny inteligentní bytosti — neschopnost a nechuť doopravdy pochopit inteligentní bytost jiného typu, než jsou samy…«

»To stačí, Henry,« řekl Grišin netrpělivě. »Nejsme malé děti.«

»Riziko je naprosto reálné,« pokračoval Donovan, jako by ho neslyšel. »Vlastnosti T-pole nejsou přesně známy, do této chvíle byla jeho existence jen hypotetická. Z určitých důvodů není vyloučeno, že má tendenci vtahovat do sebe předměty, které se ocitnou nablízku…«

»Leo má pravdu, už jsme se tady nastáli dost,« přerušil ho Grišin rozhodným tónem. »Protože Leo ani já nejsme ochotni ustoupit, nezbude než použít tradiční metodu.«

Vytáhl z kapsy prastarou pamětní medaili s portrétem profesora Bogoljubova na jedné a siluetou Kosmocentra na druhé straně. »Hlava, nebo orel?« zeptal se Bratelliho.

»Hlava,« řekl astronom bez rozmýšlení.

Medaile se zatočila ve vzduchu a dopadla do písku. »Hlava,« oznámil Grišin bezvýrazným tónem.

Bratelli beze slova přikývl a několik okamžiků zůstal nehybně stát s rukama spuštěnýma podél těla. Pak udělal sotva znatelný pohyb, jako by ze sebe něco setřásal, a přistoupil k okraji otvoru. »Tak začneme, ne?«

Bergmann mu za Donovanova dohledu upevnil konec lana kolem pasu. Vzhledem k tomu, že museli šetřit každým centimetrem, ovinuli mu lano kolem těla jen jednou, a nikoli vícenásobně, jak by si přál Donovan. Bratelliho původní úmysl přidržovat se lana pouze jednou rukou Donovan odmítl jako příliš riskantní. Druhý konec upevnili ke kovové cívce, kterou svíral v rukou Bergmann. V pravé ruce Bratelli držel asi dvacet centimetrů dlouhý teploměr — nejdelší předmět, jaký se jim podařilo nalézt kromě ultrazvukové foukačky, kterou nemohli použít, protože byla z kovu.

»Neriskuj víc, než je nezbytně nutné,« opakoval už poněkolikáté Donovan. »Stačí vsunout konec teploměru jen na centimetr hluboko pod to zatracené zrcadlo, rychle trhnout rukou zpátky a hned nahoru.«

Bratelli na jeho slova nereagoval a těžko říct, zda je vůbec vnímal. Stál na pokraji otvoru a hleděl do temné vody jako hypnotizován.

»Sundej si boty,« napadlo náhle Bergmanna. »Z toho, co máš na sobě, jsou zdaleka nejtěžší.«

»Co tě to napadlo?« rozzlobil se Bratelli, který se rázem probral ze své strnulosti. »V téhle zimě? Víš, kolik má ta voda stupňů? Nebudeš ještě chtít, abych se svlékl do plavek?!«

»Rozhodně by to bylo nejrozumnější,« podotkl Bergmann.

»Hrdina naší doby,” poznamenal Grišin s jízlivostí, která byla u něho neobvyklá a nezněla docela přirozeně. »Neznámé světy a nebezpečné nestvůry pro něj nic neznamenají, ale studená voda…«

»Walter má pravdu,” řekl Donovan krátce.

Bratelli si s povzdechem vyzul těžké boty s rýhovanými kovovými podešvemi. Pak si pečlivě utáhl a utěsnil manžety, nohavice a límec kombinézy, která teoreticky měla být vodotěsná, a znovu přistoupil k otvoru.

Krátce přelétl pohledem tři muže, stojící kolem něho. »Připadám si trochu hloupě,« zamumlal rozpačitě, »ale… přece jen, chápete…, kdyby něco…, pozdravujte Lauru…”

Bergmann s Donovanem právě tak rozpačitě přikývli a cosi zahučeli. Nikdo z nich neměl rád podobné chvíle a nevěděl, jak se při nich chovat.

»Kdyby něco, pozdravuj Štefana,« řekl Grišin s něčím, co měl být úsměv.

Bratelli se na něj zadíval. »Neboj, nezapomenu,« řekl po krátké chvíli a nasadil si na obličej masku dýchacího přístroje, kterým byla vybavena každá kombinéza.

Udělal rukama ve vzduchu několik cvičných temp a dosti neobratně, nohama napřed, skočil do vody.

Tři muže na pokraji otvoru zasáhla tak vydatná sprška, že bezděčně přimhouřili oči. Když se znovu sklonili nad rozvířenou hladinou, viděli, jak Bratelli s roztaženýma rukama a nohama pomalu klesá dolů, obklopen oblakem bublin. Bergmann, držící cívku, si znovu lehl na břicho. Když se však lano napjalo, zůstal astronom viset ve vodorovné poloze ještě značně vysoko nade dnem. Smyčka kolem Bratelliho pasu lano nemilosrdně zkrátila. Bratelli natáhl ruku a ze všech sil se snažil dosáhnout koncem teploměru dna. Chybělo jenom několik centimetrů. Bratelli se ve své smyčce co nejvíce naklonil hlavou dolů a udělal nový pokus. V tom okamžiku se cívka Bergmannovi vyškubla z ruky.

Tři muži u otvoru tlumeně vykřikli. Na okamžik zůstali stát bez hnutí. Také Bratelli se po několik vteřin nepohnul. Několik nekonečných vteřin pomalu, docela pomalu klesal dolů k zrcadlovému dnu, z kterého mu stejně pomalu stoupal vstříc jeho dvojník. Pak astronom náhle škubl celým tělem, jako by dostal elektrickou ránu, a začal prudce pohybovat rukama i nohama. Zpočátku byly jeho pohyby křečovité a nekoordinované, ale brzy se vzpamatoval a Začal provádět obstojná tempa.

Donovan zhluboka vydechl a napřímil se.

Velmi brzy však začalo být jasné, že něco není v pořádku. Bratelli se dostal do svislé polohy a pracoval rukama i nohama jako zkušený sportovní potápěč při rychlém vynořování, ale z jakéhosi důvodu zůstával stále ve stejné hloubce. Připomínalo to filmový trik, zvláštní druh tělocviku nebo ještě spíše úzkostný sen, v kterém člověk utíká ze všech sil před blížícím se nebezpečím a nemůže se pohnout z místa.

»Tak jsem měl pravdu,« zamumlal Donovan bezvýrazným hlasem, »T-pole ho stahuje dolů!«

Bratelli na okamžik znehybněl a odpočíval. Ihned začal znovu klesat. Obnovil své úsilí a přestal klesat, zůstal však o metr níže než předtím. Jeho nohy se pohybovaly těsně nad zrcadlovým dnem.

Grišin s Donovanem se vrhli do vody skoro současně, Grišin o zlomek vteřiny dříve. Bergmann, který měl poněkud pomalejší reakce, zůstal stát strnule jako socha a vzpamatovala ho teprve ledová sprcha, která ho zalila od hlavy až k patě.

Grišin, který skočil do vody po hlavě, se jediným tempem dostal tak hluboko, že se mu podařilo zachytit Bratelliho za ruku, zatímco Donovan uchopil za nohu jeho. Vypadalo to docela jako hra malých kluků v plaveckém bazénu. Několik vteřin stačilo k tomu, aby se Bratelli ocitl vedle Grišina čtyři metry nade dnem, kde se už přitažlivá síla T-pole téměř neprojevovala.

Donovan, Grišin a Bratelli seděli vedle sebe nedaleko otvoru a opírali se o poslední větší balvan, který v okolí zůstal. Bergmann se s rukama založenýma za zády procházel sem a tam krátkými nervózními kroky.

Obloha nad východním obzorem byla zalita oranžovou září, na jejímž pozadí se ostře rýsovaly černé, jakoby tuší nakreslené obrysy skal.

»Takže pořád ještě nevíme,« řekl tiše, jakoby pro sebe Grišin, »zda tunel je, nebo není anizotropní…«

»Nevíme,” připustil Bratelli provinilým tónem. »A mohl jsem to zjistit, docela snadno! V jednom okamžiku jsem byl sotva půl metru nade dnem. Stačilo natáhnout ruku! Ale… v té chvíli… ten zatracený teploměr jsem upustil a vůbec… Nikdy v životě se mi nestalo, abych propadl panice… až teď… zrovna teď!«

»Nech toho, Leo!« přerušil ho unaveně Danovan. »Nikdo ti přece nic nevyčítá. V takové situaci by nikdo…«

»Stejně si myslím,” řekl náhle Grišin, »že jsme se ještě nedokázali podívat na situaci ze správného úhlu.«

»Skutečně?« zeptal se Donovan, ale v jeho hlase nezazněl žádný zájem.

»Ve skutečnosti,« pokračoval biolog, »není vůbec důležité, jestli tunel je, nebo není anizotropní. I kdyby nebyl anizotropní, stejně nikdo z nás nemůže vědět, jestli bychom se mohli vrátit. I kdyby byl anizotropní, může existovat způsob, jak se dostat zpátky. V obou případech jsou otevřeny obě možnosti. Abych se vyjádřil docela jasně: Není důležitá brána, důležitý je vrátný.«

»Vrátný…,« zašeptal Bratelli velmi pomalu a velmi tiše. Seděl s koleny přitaženými k bradě a chvěl se zimou.

Grišin se obrátil přímo k Donovanovi. »Celou tu dobu, co jsme tady, celou tu dobu, co tady stojíme, pobíháme, sedíme, díváme se dolů, skáčeme do vody a zase z ní rychle utíkáme, po celou tu dobu šlo o jednu jedinou věc, a my všichni to víme od samého začátku: jestli skočit, skočit bez ohledu bez myšlenky na návrat, jestli se máme vrhnout tam dolů, do temnot, do temnot za zrcadlem… tam… tam… na druhou stranu…«

I on se zimničně chvěl a oči mu hořely.

»Před chvílí jsi mluvil o vrátném,« řekl Bratelli podivným hlasem a natočil přitom hlavu. »Snad jsi měl spíš mluvit o převozníkovi?«

Donovan zvedl hlavu a dlouho se díval z jednoho na druhého. »Uklidněte se oba dva,« řekl nakonec tiše. »Snad byste měli vstát a trochu chodit, abyste se zahřáli. Kosťo, nemáš horečku?«

Grišin si přejel dlaní čelo a oči, jako by se probouzel nebo jako by něco odháněl. Pak se poslušně zvedl a začal se procházet vedle Bergmanna. Bratelli se k němu se zřejmou neochotou připojil, ale po krátké chvíli znovu těžce dopadl do písku na pokraji otvoru. Také Grišin se brzy zastavil, udělal několik dřepů a usedl vedle Bratelliho. »Mám toho dost. Máme před sebou dlouhou cestu,« zamumlal směrem k Donovanovi.

Fyzik neodpověděl. Teprve po dlouhé chvíli se obrátil ke Grišinovi a zeptal se klidným, věcným tónem: »Jak si to vlastně všechno představuješ, Kosťo? Jací jsou? Proč se sem vracejí?«

Biolog neodpověděl hned, a když se ozval, snažil se, aby jeho hlas zněl stejně klidně.

»Vyvinuli se tady, na téhle planetě… už strašně dávno. Vy tvořili civilizaci… první civilizaci členovců, s kterou jsme se setkali. O jejich historii nevíme skoro nic, ještě nikdo tady neprováděl systematické vykopávky. Jak už jsem říkal, původně žili v moři, které pokrývalo polovinu planety. Nejspíš se podobají obrovským rakům, našli jsme tady kdysi takové zkameněliny, i když nás samozřejmě nenapadlo… Potom zřejmě přešli k suchozemskému nebo alespoň obojživelnému způsobu života a vytvořili technickou civilizaci…, jakou, o tom nemohu nic říct, jenom to, že ve fyzice byli před námi. Když před deseti milióny let jejich slunce vybuchlo a v několika hodinách sežehlo povrch planety, dokázali se zachránit hyperprostorovým tunelem, unikli… někam jinam. Jak jsi říkal, může to být kdekoliv… v jiné galaxii, v jiném vesmíru, v jiném čase… Zůstali tam, i když se svítivost zdejšího slunce vrátila k normálu. Snad se jim tam zalíbilo, snad nevěřili, že dokážou obnovit život na spálené rodné planetě. Ale vraceli se sem, čas od času, celou tu dobu. Snad alespoň tohle mají společné. s námi… stesk po domově… ačkoliv pro to mohli mít docela jiný důvod… A potom, jednou, při jedné z těch občasných návštěv, nalezli ve svém starém domově bizarní nestvůry, které si tady počínají jako doma…

Mohlo to také být trochu jinak. Možná že se sem nikdy nevraceli, až teď poprvé. Vytvoření T-pole přece vyžaduje obrovskou energii… Možná že se sem nevraceli, až teď, když dostali zprávu… o nás…«

»Zprávu? Od koho?« zeptal se Donovan. »Myslíš, že tady zanechali automaty?«

»Nevím. Vzpomínáš si na ty písečné blechy?«

»Chceš snad říct, že to jsou miniaturní roboti?!«

Grišin se unaveně usmál. »V běžném slova smyslu ne. Jsou to samozřejmě živočichové, pitval jsem je přece. Ale mohou to být živočichové geneticky naprogramovaní k určitému chování, u členovců to jde zvláště snadno. Stačil by velmi jednoduchý program — žít podle vlastních biologických instinktů, ale v případě jakýchkoli neobvyklých událostí podat zprávu… «

»Něco jako hlídací psi?«

»Ano, hlídací psi, kteří věrně drží stráž deset miliónů let.«

»Jakým způsobem by mohli tu zprávu podat?«

Grišin pokrčil rameny. »Dodnes s určitostí nevíme, jestli existuje telepatie nebo něco podobného. Pokud by existovala, pak by se mohlo jednat právě o přenos informací prostřednictvím T-pole. Sám Tarnowski o tom uvažoval. K vytvoření hyperprostorového kanálu pro přenos informací by postačilo nesrovnatelně menší množství energie než k vytvoření tunelu pro transport makroskopických hmotných objektů. Snad by k tomu stačila i energie, kterou dokáže uvolnit organismus písečné blechy. Vzpomeňte si na ten záhadný Sandersonův orgán. Ale tohle všechno už jsou jen moje spekulace. Koneckonců není příliš důležité, jestli sem přišli kvůli nám nebo z jiného důvodu. Podstatné je, že přišli.«

Bratelli, který už dlouho mlčel, náhle zvedl hlavu a prudce se k nim otočil.

»Už vás nemohu poslouchat, vy dva!« vykřikl a v jeho hlasu opět zaznělo něco z jeho staré hádavosti a energie. »Sedíte si tady, analyzujete, rozebíráte možnosti a alternativy… Když je vám všechno tak jasné, odpovězte mi ještě na jednu otázku: Proč to Štěfan udělal? Stál tady, na kraji téhle pekelné díry, tak jako my. I kdyby nevěděl nic o hyperprostoru — a něco o něm vědět musel, byl přece spojař! — muselo mu být jasné, že ho tam… chcete-li, na druhé straně… čeká něco… něco nepředstavitelného, něco nepodobného všemu, co známe, něco absolutně nelidského… Musel vědět i to, že se možná nebude moci vrátit, že tam zůstane navždycky… sám… A přece skočil! Nevěřím, že ho ta bytost nějak donutila, jistě to udělal dobrovolně… Tak mi řekněte proč?!«

Grišin se mu zahleděl do očí. »Ty jsi už… zapomněl?« zeptal se nakonec velmi tiše.

Bratelli zmateně potřásl hlavou. »Zapomněl? Chceš říct…«

»Chci říct, Leo, že jsi tak trochu zapomněl na dvě věci: Zapomněl jsi, proč tady vlastně jsme, proč jsme přiletěli sem na Ariadnu a proč jsme tady léta seděli uprostřed písku. A potom jsi zapomněl, o čem jsme mluvili na základně těsně předtím, než Štefan… odešel…«

»Můj bože,« zamumlal Bratelli zaraženě, »ty myslíš… Samozřejmě se na to pamatuji, ale… v tom snad přece nemůže být souvislost?!«

»Opravdu myslíš, že ne? Přiletěli jsme sem, strávili jsme tady nejlepší léta života jenom proto, abychom mohli lépe sledovat signály Hvězdy… signály té nepředstavitelné, báječné civilizace našich budoucích přátel a učitelů… Potom jsme zjistili, že žádné signály a žádná supercivilizace pravděpodobně neexistuje, že naše přítomnost tady je jen… řekněme taktický tah ze strany Centra… A hned potom Štefan vyšel ven a přímo na prahu naší základny se setkal s inteligentní bytostí… Rozmýšlel se jen docela krátce a odešel za ní… až do důsledků… Opravdu si jsi jistý, že v tom není žádná souvislost? Že není souvislost mezi jeho rozhodnutím a tím, co se dověděl těsně předtím? A můžeme si být jisti, že je to všechno jen náhoda? Jestliže ty bytosti skutečně mají tak vyspělou techniku, mohly nás už dlouho nepozorovaně na dálku sledovat, mohly dokonce sledovat naši duševní činnost. Nemusíme brát ani v úvahu moje spekulace o telepatii za pomoci T-pole. Pro odhad našeho duševního stavu by stačilo na dálku sledovat elektrické proudy v našem mozku. Takové přístroje máme už dávno i na Zemi. Možná že čekali… čekali tak dlouho, až získali jistotu, že jeden z nás je v takovém duševním rozpoložení, že půjde k nim… dobrovolně…«

Znovu se nadlouho odmlčeli. Bergmann konečně přerušil nervózní přecházení a přisedl si k nim, a všichni čtyři seděli vedl sebe na pokraji otvoru, s koleny přitaženými k bradě, chvěli se zimou a hleděli do temné vody. Každý z nich viděl před sebou totéž, i když každý v jiné podobě: nepředstavitelný, ničemu nepodobný svět, svět temných chodeb, bizarních staveb či džunglí fantastické vegetace, svět, v kterém bloudí a potácí se člověk, jediný člověk, navždycky ztracený a opuštěný, a kolem něho jen chitinové krunýře těch, kteří mu už navždycky budou jedinými společníky…

»Samozřejmě okamžitě uvědomíme Centrum,« řekl nakonec Bergmann. »Určitě sem hned pošlou speciální expedici s patřičným vybavením. Koneckonců, my přece teď už také něco víme o hyperspaciální fyzice. Snad se nám podaří navázat s nimi kontakt, třeba i proti jejich vůli. Potom se možná leccos dovíme…«

Grišin se křivě usmál. »Ano, máš pravdu. To všechno je možné. Jde jenom o to, o čem už dnes uvažoval Leo: jestli tady to,« mávl rukou k otvoru, »ještě bude existovat za pět let, až sem dorazí ta tvá expedice, jestli to tady bude ještě alespoň zítra.«

»Ale proč…«

»Jestliže si ti na druhé straně nepřejí trvalý kontakt s námi — a to se zdá být jasné —, stačí, když vypnou T-pole a zruší tunel. Pak už je nikdy nenajdeme, ani za tisíc let.«

Grišin náhle vstal a zůstal stát na pokraji otvoru — vysoký, štíhlý, trochu nahrbený dopředu, s rukama složenýma za zády, temný stín na pozadí oranžového nebe.

Donovan a Bratelli na sebe pohlédli. Bleskurychle se zdvihli a postavili se vedle Grišina, každý z jedné strany, a uchopili ho každý za jednu ruku.

»To nesmíš, Kosťo,« řekl Donovan tiše.

Grišin se jim nepokusil vytrhnout.

Obrovský sluneční kotouč se už vynořil nad východním pohořím, když se vraceli po vlastních napůl zavátých stopách zpět ke vchodu do kotliny. Šli zvolna, těžkým potácivým krokem, bez jediného slova, Bergmann s detektorem připraveným k použití vpředu. Nikdo nemyslil na to, že je to už zbytečné.

Donovan, který šel poslední, se náhle zastavil a prudce se otočil zpět. Ostré oranžové světlo vycházejícího slunce mu vyšlehlo do očí a na okamžik ho zcela oslepilo. Teprve potom před sebou znovu jasně uviděl celou kotlinu, mohutné skalní hradby ozářené sluncem i písčité dno, ještě zahalené ve stínu. Zdálo se, že v průzračném ranním vzduchu je vidět každý kamínek, každé zrnko písku. Jasně a zřetelně bylo vidět i černou tečku uprostřed šedožlutého písčitého dna. Ještě tam byla, stále ještě tam byla.

Donovan náhle věděl, věděl to s naprostou jistotou, že až znovu stane na tomto místě a pohlédne dolů, nebude na dně kotliny nic, vůbec nic, jen kamení a písek, tak jako tam nic jiného nebylo minulou a předminulou noc a všechny noci a dny milióny let předtím, jako tam nic jiného nebude po všechny příští noci a dny, jako tam nic jiného nebylo a nebudě po všechen čas, kromě této jediné noci. Navždy ztracené a uplynulé noci.

Jeden za druhým prošli skalní branou a šli dál temnou, úzkou průrvou mezi skalami, a suchý písek jim praskal a skřípěl pod nohama. A všichni čtyři cítili někde hluboko uvnitř nesmyslnou, neodbytnou a hořkou výčitku.

Sam J. Lundwall

NIC

PRO

HRDINY

Ingrid

Prasata! Chcete snad žít věčně?

Fridrich Veliký, král pruský,

v bitvě u Leuthenu, 1757

1

Průzkumný člun se vznášel jako velice titěrná a velice ustrašená muška mezi planetou a kosmickou armádou, která se opatrně přibližovala k první obranné družici. Družice byla veliká, stará a až nestydatě ošklivá; díry a trhliny v rozdrásaném plášti se daly rozeznat už z daleka. Vypadala neškodně a po dvou stech tisících let zanedbávání snad i byla. Snad. Pilot průzkumného člunu toho o družicích tohoto typu věděl dost a dost. Každá bez výjimky má dostatečnou palebnou sílu, aby zničila menší planetu. A co se týče obrany svého vlastnictví, bylo staré impérium důkladnost sama.

Planeta se za neproniknutelnou hradbou vražedných obranných družic pomalu kutálela prostorem jako shnilé jablko, poseté hnědými a modrými skvrnami, a vysmívala se kosmické armádě, která se vznášela jako hejno vyhladovělých supů těsně za hranicí dostřelu a celá se třásla touhou přistát, jenže se neodvažovala udělat rozhodný krok. Kdysi tu bylo centrum kteréhosi z nesmrtelných impérií, jejichž trosky teď zaneřáďovaly Mléčnou dráhu. Z planety nezůstalo nic než docela všední hromada šrotu, chráněná před nevítanými návštěvami pásmem nadmíru účinných a podprůměrně nadaných obranných mechanismů.

Všechny staré ústřední planety byly po zuby vyzbrojené zbraněmi, jaké mohly vzniknout jen v chorobném mozku, a ovládáno nechutně výkonnými elektronickými mozky, které stále ještě žily v dojemně mylném domnění, že impérium dosud kdesi vzkvétá a těší se nejlepšímu zdraví, a rázně se stavěly na odpor návštěvám té chátry, která teď otravovala Mléčnou dráhu. Nemálo z těchto elektronických mozků za statisíce let nečinnosti propadlo poněkud zvráceným zlozvykům, a kosmické armády, které nejrůznější ctižádostivé barbarské světy pravidelně vysílaly drancovat staré ústřední planety, s trapnou pravidelností nečekalo nic než zkáza. Elektronické mozky postupem let volily stále nekonvenčnější a nekonvenčnější metody obrany, ale na jejich účinnost si nikdo nemohl stěžovat. Opatrnosti tudíž nebylo nikdy dost a zaměstnání průzkumného pilota zůstalo bez výjimky vyhrazeno bláznům a nepoučitelným idealistům.

Kosmická armáda, která tentokrát obíhala kolem planety, reprezentovala planetární federaci, rozkládající se ve značně malé a značně bezvýznamné oblasti původního impéria. I zdroje měla malé, zato ctižádost o to větší; její vládce se nepovažoval za nic menšího než za pána celého vesmíru; federace disponovala jednak poměrně úctyhodnou kosmickou flotilou, kterou povětšinou schrastila ze šrotu, nahromaděného po Třetí malthuziánské válce, jednak — a v neposlední řadě — notnou částí Císařské knihovny, ukryté na jedné z jejích planet za Druhé malthuziánské války, kde už po zničení pravoplatných vlastníků zůstala. Knihovna obsahovala spoustu map s úchvatnými údaji o souřadnicích starých ústředních planet, které planetární federace využívala s jednotvárně zkázonosným výsledkem. Federace (nebo impérium, jak si sama se slušivou skromností říkala) z nich nikdy neměla žádný hmatatelný důvod k radosti, ale jednou tu mapy byly, a musely se využít. Císař planetární federace už panoval nad celým vesmírem; jediné, co mu ještě scházelo, byla ta trošička moci, jíž by mohl svá slova podpořit. A stará ústřední planeta mu ji měla poskytnout.

Průzkumný člun se plížil k družici, připravený při nejmenší známce nebezpečí stáhnout ocas mezi nohy a zmizet. Kosmická armáda pozorovala z bezpečného odstupu, jak se věci vyvinou, a zasypávala pilota dobrými radami, nadávkami, výhrůžkami a jinými povzbudivými zvuky, aby pozvedla jeho rozkolísanou morálku.

— Co je to s tebou, himlhergot? hřímal spojovací důstojník na vlajkové lodi. — To se s tím chceš párat celý den, nebo co? Šlápni na to!

— Přibližuju se k bzzzzz družici, odpověděl pilot do zesilujících se poruch. — Vypadá docela neškodně zzzzzz mám vlastně dělat s szzzzzzz?

— Prozatím u ní zakotvi, pak se uvidí, přikázal důstojník.

Měl ječivý, pronikavý hlas a příšerně šišlal. Ostatní důstojníci o něm obvykle mluvili jako o »tom hovadu prdelatým«. A měli k tomu dobrý důvod.

— Vyliž si zzzzzz, opáčil pilot nakvašeně. — Až se vrátím, tak tě přisámbůh zzzzzzz.

— Neslyším. Co jsi říkal?

— Bzzzzz jdu blíž, ty zzzzz vidím z zzzzz.

— Cože?

— Bzzzzzzzzzz, prohlásil reproduktor. — Zzzzzz zzzzz.

To byla poslední pilotova slova. Družice, která s rostoucí nechutí zkoumala průzkumný člun už delší dobu, napjala elektronické svaly, neslyšně si zavelela póózor! a odpálila celý svůj arzenál najednou. Prostor se okamžitě naplnil oslnivou bílou smrtí; průzkumný člun se ve zlomku vteřiny vypařil; na palubě vlajkové lodi vyskočily ručičky na měřičích energie o patnáct stupňů a láskyplně se ovinuly kolem zarážecích kolíků; lodí se rozšířil čpavý zápach hořící izolace a zvuk muchlajícího se decimetr tlustého pancíře se mísil s neartikulovaným řevem seržantů, desátníků a k smrti vyděšených důstojníků. Kosmická loď se zachvěla, bezúspěšně se pokusila obrátit naruby a nakonec prchla do hyperprostoru, zatímco veškerá její děla chrlila zkázu všemi možnými směry.

Na velitelském můstku to vypadalo jako v blázinci. Hysteričtí důstojníci pobíhali sem a tam a ječeli jeden přes druhého. Dobře mířený výstřel z paprskometu proletěl kabinou a čtyřmi vypasenými důstojníky a nepopsatelně zasvinil podlahu. Nedávno povýšený a velice nervózní poručík si vzal do hlavy, že někdo chce loď obsadit, a jal se bránit impérium vlastním paprskometem. Admirál, který se zrovna čirou náhodou nacházel ve velitelské kabině, upustil skleničku a nestranně udělil trest smrti všem přítomným. Bylo to příšerné.

Pozdvižení se pozvolna uklidnilo, jakmile do místnosti vrazila údržbářská četa, přivařila na díry, zející v trupu, těsnící záplaty, odtáhla čtveřici nebohých důstojníků, zastřelila zbrklého poručíka a poslala k zemi několik dalších nervózních hrdinů. Admirál dostal novou sklenici ohnivé vody a cosi si brblaje se stáhl do své luxusní kabiny.

Generál Max Jestřáb, zvaný Maxi nebo také Maxifták, si náhle uvědomil, že díky zelenému poručíkovi a jeho nápaditému cvičení ve střelbě velí lodi. Spěšně opustil vynucenou funkci velitele prádelny a jal se na palubě obnovovat zákon a pořádek. Po několika vzrušených hodinách se nad vlajkovou lodí rozhostil klid a mír. Generál Maxi Jestřáb s politováním konstatoval, že ztratil průzkumný člun, a dal posádce na srozuměnou, že příští pilot, kterého popadne nepotlačitelné nutkání zahrát si na hrdinu, může rovnou následovat příkladu svého předchůdce a vypařit se na místě, protože by toho v opačném případě stejně ze života moc neměl. Poté udělil vypařenému hrdinovi vyznamenání in memoriam a dlouze a s příslušně rozechvělým hlasem hovořil o odvaze a lásce k vlasti, jež ho přiměla přinést tuto oběť na oltář svobody a tak dále. Starý Držkoun, plukovník a ničema, jakému není rovno, seřval zbývající piloty a přislíbil jim, že po nich půjde, i kdyby si je z pekla měl vytáhnout, jestli ztratí ještě jeden průzkumný člun.

Dole v luxusní kabině otevřel admirál novou láhev, kterou právě dostal od svého starého věrného přítele generála Maxi Jestřába.

Na velitelském můstku degradoval generál Maxi Jestřáb tucet důstojníků k rajónové službě, aby uprázdnil místa pro vlastní oblíbence.

Ve výpočetním ústředí se hádala skupinka rozpálených techniků, co se stalo a jak se to stalo, aniž došla k nějakému výsledku.

Dole v ubikaci pilotů se piloti zabývali dělením majetku vypařeného kolegy. Ke slovu přišly boxery, dýky a uražená hrdla lahví, vedené zručnýma a zkušenýma rukama.

V zapomenutých sklepeních pod povrchem planety se ústřední počítač neochotně vrátil k vědomí, probuzen neodbytnými signály vítězné obranné družice. Obrovské stroje se pomalu začaly pohybovat tmou; slabá světélka se mihotala v prázdných sálech jako vzdálené hvězdy. Údržboví roboti se trhaně pohnuli mezi řadami blikajících mechanismů. Kosmická armáda byla lokalizována a identifikována. Víc světélek, víc údržbových robotů. Zase něiaká návštěva, to znamená práce. Ústřední mozek se otřásl. Neměl už dlouho do čeho píchnout, a začal být tak trochu líný. Myšlenka na práci mu nepřipadala niiak přitažlivá. Vzpomněl si na tvrdé časy, než člověk opustil planetu, kdy musel oddřít všemožné hrubé práce, od startů kosmických lodí po hlídání veřejných záchodků, a při té vzpomínce se otřásl ještě jednou. Nedá se nic dělat. Odkašlal si a oslovil vlajkovou loď nazlobeným hlasem starého učitele.

— Tady ústřední mozek, ohlásil se. — Potřebujete ode mě něco?

2

Generál Maxi Jestřáb pochodoval chodbou vlajkové lodi, obklopen obvyklou svitou věrných kývalů. Okované holínky požitkářsky unisono duněly o podlahu, oči oslepovalo nepřehledné množství skvoucích zlatých prýmků, metálů a epolet, uši zaléhaly rozčilenými hlasy.

— Nemožné! tvrdily.

— Neuvěřitelné!

— Po takové době!

— Člověk by nevěřil, že tam vůbec něco zbylo!

— Přece jsi slyšel, co říkal.

— … prosil nás, jestli bychom nepřistáli a neujali se toho všeho! Dovedeš si to představit? Prosil nás, abychom přistáli!

— Ne, to si nedovedu představit. Řekl bych, že ta zatracená mašina má něco za lubem.

— … a to všechno čeká jen na nás!

— Dobrotivý Bože!

— Ano, tady jsem, zaburácel ústřední mozek z mřížky klimatizace. — Můžu pro vás něco udělat?

— Co tam, krucinál, děláte? rozkřikl se generál Maxi Jestřáb a upřel pohled na mřížku.

— Mám svoje metody, prohlásila mřížka mysticky.

— Co kdybych . . .

— Hubu držet! zarazil generál Maxi Jestřáb ústřední mozek a měřil si mřížku nevraživým zrakem. — Ta mašina mi začíná lézt na nervy, vrčel. — Jednoho krásného dne jí ukážu, zač je toho loket… Co si o sobě vlastně myslí? Že je nějaký pánbůh? Pohrdavě si odfrkl.

Mřížka neodpověděla. Skupinka pochodovala dál, až zatočila za roh do zasedacího sálu. Proud s sebou vzal i pomenšího obtloustlého chlapíka s trudnomyslně visícím knírem, který postával na chodbě a hladovým pohledem hltal dívky ze sekretariátu; jeho pobouřené protesty zanikly v neartikulovaném chrčení, když si konečně všiml moře zlatých prýmků koleni sebe.

Dveře se za nimi zavřely a následovalo hluché ticho, ticho rušené jen zvukem ran, kopanců a peprných nadávek. Dveře se rozrazily a tlouštík vyletěl ven, pronásledován uragánem kleteb. Narazil do ocelové stěny proti dveřím, setřel si chladný pot z čela a jal se dál pohledem hltat sekretářky. Dveřmi pronikaly útržky vzrušené debaty.

— … naprosto vyloučeno — co by tomu řekl hlavní stan?

— … celá ta zatracená planeta čeká jen na nás …

— … ten starý ústřední mozek je zralý do šrotu …

— … lže, darebák!

— … někdo bude muset dolů a podívat se na to zblízka …

— … to myslíš mě?

— … šlo by ti to k duhu. Potřebuješ zhubnout jako sůl.

— … to je hotová sebevražda …

— … blázinec ….

— … zrovna jsem jednoho viděl, takové hovado s knírkem … průzkumný pilot … džob pro něj jako dělaný …

— … dalo by se na tom dost vydělat … císař se stejně nedoví, kdo do toho vlastně šel první . . .

— … povýšení, pánové! Povýšení!

— … drapsněte toho blbce, než se zdejchne:

Dveře se rozletěly a odhalily oslnivou sbírku medailí, zlatých knoflíků a důstojnických distinkcí, posázených démanty. Generál Maxi Jestřáb postoupil s falešným úsměvem na rtech vpřed.

— . . . pro blaho impéria, řečnil, — neohrožený muž, voják tělem i duší, který je hotov obětovat i život při hrdinském úkolu …

Důstojníci se tlačili na mužíka, který ustrašeně pobíhal sem a tam a snažil se najít skulinku, kudy by unikl, ale kam oko dohlédlo, neviděl nic než zlaté a démanty pošité uniformy. Důstojníci se shlukli kolem něho a prohlíželi si ho se zjevným potěšením.

— To je voják, pane generále! Vidíte tu jiskru v oku?

— Samou horlivostí se až celý třese!

— Směle pohledět smrti do očí, tak to má vypadat!

— Vsadím se, že pociťujete hrdost, vojíne!

Zatlačili ho do rohu a nenechali mu jedinou možnost úniku, Generál Maxi Jestřáb se nad ním vztyčil jako anděl smrti. Na tváři mu pohrával ohyzdný úsměv. — Jméno? zavřeštěl. — No, bude to?

— Bernhard Rordin, zamumlal kníratý mužík nejistě.

— Pane! zaječel generál Maxi Jestřáb.

— Bernhard Rordin, pane!

— Tak se mi to líbí. No, vojíne Rordine…, čeká vás hrdinský úkol — sestoupíte na tuto podivuhodnou, prastarou planetu, na ústřední planetu mocného impéria, které se rozpadlo před statisíci let, je to úkol, který vás pokryje ctí …. Hlásíte se jako dobrovolník?

Sklonil se tak hluboko, až se jeho aristokraticky zahnutý nos otřel o Bernhardův roztřesený pršák.

— Tak co? zavrčel, — hlásíte se, nebo ne?

— Když já nevím, mumlal Bernhard. — Můžu si to rozmyslet?

— Ne!

— Mám na vybranou?

— Ne!

Bernhard zvedl zrak k příšerným, zlatem okovaným postavám, které ho obklopovaly: ocelové oči, - hranaté brady, kruté rty. Nikdy předtím neviděl tolik důstojníků pohromadě. Pohled to byl přesvědčivý a neméně přesvědčivé byly nevyslovené pohrůžky.

— Opomenutí pozdravit důstojníka předpisovým způsobem, ozval se kdosi, — se trestá …

— Hlásím se jako dobrovolník, vypravil ze sebe Bernhard.

3

— Ty ses snad zbláznil. Do něčeho takového jít dobrovolně, ozval se ústřední mozek z větrací mřížky, když důstojníci odpochodovali. — Copak nevíš, co tě čeká?

— Vím, zabručel Bernhard. — Dvanáct hnusných lampasáků, to mě čeká. Myslíš si, že jsem se zbláznil, nebo co? Naštvaným pohledem si mřížku přeměřil. — A co tam vlastně máš co pohledávat? Copak nejsi někde tam dole na té zapráskané planetě?

— Mám svoje metody, prohlásila mřížka tajuplně. — Tak co, co pro tebe mám udělat?

— Nemáš pro mě udělat vůbec nic, ty pitomá haldo šrotu.

— Řekl jsi dobrotivý Bože, připomněla mu mřížka. — A já jsem tady, vždy připraven utěšit osamělého a ustrašeného vojína. Nemůžu pro tebe opravdu nic udělat?

— Trpíš velikášstvím, odsekl Bernhard.

— Říkej si, co chceš, ale jsem ústřední mozek celé planety, poznamenala mřížka. — A to už něco znamená, nemyslíš?

— Ale jo, uznal Bernhard.

— Legendární Rheannonnské impérium. Nerozbuší se ti srdce o poznání rychleji, když to jméno jenom uslyšíš? Není to fantastické pomyšlení, že sám a sám řídím celou planetu? To by si snad zasloužilo trochu úcty od člověka, zvlášť když je to jen prostý vojín jako ty.

— Jsem tak plnej úcty, až mi leze ušima, odtušil Bernhard nakvašeně. — Zmiz!

Následovalo dlouhé ticho, během něhož Bernhard přemítal o své situaci a o možnostech, jak se z ní vykroutít. Na žádné ne a ne přijít. Nešťastně si povzdechl.

— Víš, že mě kdysi považovali za největší a nejkrásnější dílo lidských rukou? otázala se mřížka.

— Ne.

— Ale je to tak. A to jsem přes dvě stě tisíc let starý. Pořád ještě funguji perfektně. To je dost dobrý výkon, co myslíš?

— Fantastický, souhlasil Bernhard unaveně.

— Myslím, že ti můžu připravit docela zajímavou návštěvu, protáhla mřížka zamyšleně. — Myšlenkové projektory bych ještě měl a kádě s protoplazmou také . . ., najde se tam leccos. Určitě se ti to bude líbit.

— Sichr, broukl nepřesvědčeně Bernhard.

— Všechno to samozřejmě vystavěli k obranným účelům…, jako poslední obrannou zbraň, kdyby se někdy nějaký útočník dostal až na povrch planety. Nedovedeš si ani představit, jaké věci jsem schopen stvořit. Jen si řekni, jakou příšeru chceš, ať je jak chce neuvěřitelná — a já ti ji stvořím.

— Dobrotivý Bože, vydechl Bernhard.

— Závratné pomyšlení, není-liž pravda?

— Taky mi to tak připadá.

— Ale já jsem přirozeně tvůj přítel, vojáku. Chci ti jen připravit nezapomenutelné chvilky… Chtěl by ses třeba bít holýma rukama proti nesmrtelné příšeře s padesáti chlupatýma rukama a jedovatými drápy?

— Skoro bych si to potěšení radši odpustil, zdvořile odmítl Bernhard.

— No tak ne, když myslíš. To mě jen tak napadlo. Mřížka se na okamžik odmlčela. — Konečně, možná že je to dobře, že se ti do toho nechce, ozvala se znovu mřížka. — Víš, jakmile je jednou stvořím, už je nemůžu ovládat. Měl bys vidět, jaké potvory jsem za ty roky dal dohromady. Příšerné věcičky. Vsadím se, že bys nevydržel naživu ani pět minut.

— Dobrotivý Bože.

— Ano, tady jsem. Co si přeješ?

— Tobě jsem to neříkal.

— Promiň. Já myslel, že ano.

— To nic.

— Když se to vezme kolem a kolem, stejně jsem to nejbožštější, co tahleta planeta měla za posledních dvě stě tisíc let. Nechtěl jsem se tě dotknout.

— Nic se nestalo. Já jsem si na náboženství nikdy moc nepotrpěl.

— Tam dole se sem tam nějaký ten pámbu najde, řekla mřížka.

— To mě nepřekvapuje.

— Časem se začneš otravovat, víš, a takové ty obyčejné příšerky jsou ti děsivě zabedněné. Musel jsem si stvořit nějakou onačejší společnost. Jsou docela zajímaví, většina z nich — i když trošinku netýkaví, to je pravda.

— Dám si pozor, abych se jim zdaleka vyhnul.

— A taky jsou všemohoucí. Aspoň většina. A jaké ti mívají nápady! Mřížka se odmlčela, čekala na otázku, ale ta nepřišla.

— Víš, pokračovala poněkud popuzeně, — že dost z nich věří, že svět je plochý?

— Ne, to jsem nevěděl, odvětil Bernhard. — A on je?

— Někdy ho plochý dělají. Je to hrozně nepříjemné. Všechno je najednou špatně. Přece bys nechtěl být tam dole, kdyby svět najednou začal být placatý?

— Placatý nebo kulatý, co je mi po tom? odtušil Bernhard. — A vůbec, víš co? Drž hubu!

— Promiň. Chtěl jsem ti jenom pomoct.

— Jak myslíš, ale já nemám zájem.

Následovalo dlouhé ticho, až se mřížka otázala: — Míníš na planetě zůstat dlouho?

— Jak já to mám, krucinál, vědět? Zeptej se generála Maxiftáka!

— Ne že bych se práce bál, to ne, kroutila se mřížka, — ale ona to je děsná práce dávat pozor na celou armádu, jako je tahleta, a nedočkat se ani slovíčka díků, takže bych rád věděl, jestli tu míníš zůstat nadlouho, protože když se to vezme kolem a kolem, tak jsem se o tuhletu planetu staral dvě stě tisíc let bez minutky dovolené a snad bys mohl někomu říct, že jsem . . .

Bernhard se ušklíbl. — Řekni si jim to sám, když máš chuť, odpověděl. — Pro mě za mě si třeba zlom vaz. Pohrdavě odfrkl nosem a šel pryč.

— Já myslel, že tě moje planeta zajímá, volala za ním mřížka.

— Zůstaneš na ní přece až do smrti!

— Drž hubu! zařval Bernhard.

Sešel do bufetu a cestou mudroval o svém zkaženém životě. Když zvedl šálek a nesl ho k zachmuřeným rtům, telefon na stole na něj promluvil děsivě důvěrně známým hlasem.

— To od tebe nebylo právě zdvořilé, jen tak beze všeho se sebrat a odejít si pryč, prohlásil hlasem plným sebelítosti. — Ty mě nemáš rád?

— Dejte mi všichni svátek, unaveně řekl Bernhard.

— Tos mohl říct rovnou.

— Jo, asi jo.

Následovala chvíle zamyšleného mlčení. Pak se telefon znovu ozval: — Třeba by se ti líbilo, kdybych ti něco vyprávěl o své planetě? Dá se o ní vyprávět ledacos zajímavého.

— Stejně budu za pět minut na prkně, odtušil Bernhard chmurně.

— Mohl bych ti pomoct.

— Natáhnout bačkory?

— Žít. Žil bys třeba šest minut. Možná dokonce i sedm.

— Pět nebo šest nebo sedm minut, řekl Bernhard, — jakou to hraje roli? Já vůbec nemám chuť umřít.

— Ty nechceš položit život za impérium, za svobodu a demokracii? otázal se telefon ohromeně.

— Ne.

— Ty posero, ty zrádče, vyštěkl telefon přísně. — Měli by tě zastřelit. Kdyby všichni mysleli jako ty, komunisti by zotročili celý svobodný svět.

— Co je to zač, ti komunisti? zeptal se Bernhard.

— Ti druzí, nepřítel. Něco jako vaši egalitáři.

— Smrt egalitářům, pronesl Bernhard mechanicky. Zamyslel se. — Vlastně ani nevím, co jsou ti egalitáři zač. Vím jen, že je máme nenávidět.

— Egalitáři chtějí odstranit armádu, poučil ho telefon.

— Hrůza, zhrozil se Bernhard.

— A donutit důstojníky, aby se postavili do první linie.

— Velezrada, vydechl Bernhard.

— A dát všem vojínům občanská práva.

— Ty utopisto! uchechtl se Bernhard. — Na něco takového by žádný rozumný člověk nepřišel. A vůbec, nech si ty kecy. Rušíš mě při jídle.

— Takže ty půjdeš dolů na planetu?

— Se ví, ujistil ho Bernhard bez zájmu.

— Mno, doufám, že víš, do čeho se pouštíš. Je mi líto, že jsem tě obtěžoval. Povzdechl si.

— No dobře, řekl Bernhard. — Oukej, oukej.

— Časem se začneš nudit, víš? Dvě stě tisíc let bez lidské společnosti . . . snad bych si zasloužil trošičku slušného zacházení po tom všem, co jsem udělal.

— Ale jo.

— Vlídné slovíčko, nic víc si nežádám.

— Tak díky! Díky, díky, díky!

— Nezní to, jako bys to myslel upřímně, ozval se telefon uraženě.

— Já to přece myslím upřímně! zařval Bernhard.

— Nemusíš na mě tak křičet. Slyším výtečně.

— Promiň. Bernhard spustil ruce.

— Já jenom, že jsem čekal něco jiného, když jsem pracoval tak dlouho a udržoval pro vás celou planetu v primisima stavu, a teď se mi za to ani nepoděkuje. Myslel jsem si, že bys mohl být alespoň trošilinku vděčný. Nijak zvlášť, přirozeně, třeba že bys mi řekl přátelské slovíčko nebo by ses někde zmínil, nebo tak něco…

Bernhard vhodil šálek do odpadové šachty a vstal. Opustil místnost rozhodným krokem, ani se neohlédl.

— Proč ode mě odcházíš, proč si mě nevšímáš? ječel telefon za ním. — Nebo ti snad nejsem dost dobrý? Jsem snad méněcenný jenom proto, že jsem jen stroj? Nemyslíš, že i já mám city? To ti nestojím ani za pár vlídných slovíček, jen proto, že jsem stroj? To má být vděk za to, že jsem celé ty roky plnil svou povinnost? No prosím, prosím, jen si mnou opovrhuj, že jsem jen ubohý stroj! A nemysli si, že se o to starám!

— Dobrotivý Bože! zasténal Bernhard.

— No právě! povykoval telefon. — Ale nepočítej, že za mnou přilezeš po kolenou, až se tam dole dostaneš do nějaké bryndy, protože já ti nepomůžu, slyšíš? Budu se smát, až tě budou rvát na kusy, slyšíš? Dvě stě tisíc let věrné práce, a tohleto jsem si vysloužil! Ale nemysli si, že zvednu malíček, až přijdeš a budeš žebronit! Nemysli si, že budu…

Bernhard se rozběhl. — Všemohoucí Bože! zasténal.

— Ano, tady jsem, co si přeješ? ryčel telefon.

4

Průzkumný člun spadl z tmavé oblohy s řevem, který by mělo být slyšet přes tři normálně velké světadíly, a za ním se táhly desítky a stovky kilometrů spalin, které otravovaly a ionizovaly vzduch až k zemskému povrchu, vyřízl hořící stopu skrz horské hřebeny a starobylé stavby, zásobil zvířata žijící na břehu moře vařenými rybami přímo z vody a vůbec natropil všelijakou neplechu. Noc vzplanula stovky kilometrů kolkolem a ohňostroj to byl mnohem impozantnější než cokoliv vyjma středně velké jaderné války. Člun se snášel opatrným obloukem nad rozvalinami gigantického města, rozsetými v bujné tisícileté zeleni, jako zázrakem se vyhnul srážce s neuvěřitelně vysokou věží, tyčící se v jeho středu, a konečně přistál s motory pracujícími na plný tah uprostřed otevřeného náměstí, které díky energické práci zubu času v posledních dvou stech tisících letech bylo otevřenější než kdy jindy. Narazil s tupým žuchnutím na zem a zůstal nehybně stát, zahalen smrdutým kouřem.

Na město se sneslo hluboké ticho, protržené pádem úchvatně graciézního pylonu, který v dávno minulých, šťastnějších dobách poskytoval přístřešek Ústředí císařských hyperprostorových komunikací. Vzduch se naplnil výbuchy a táhlým jekotem, když implodovala silová pole, ale pak se znovu rozhostilo váhavé ticho, rušené jen slabými protesty stále ještě provozuschopných opravářských robotů, kteří zůstali pohřbeni pod rozvalinami a nevybíravě zaútočili na zřícené zdi a na sebe navzájem.

Pár supů, kteří optimisticky slétli nad město, přilákáni randálem, podniklo průzkumný let nad náměstím, ale brzy se zklamaně vrátili, odkud přilétli.

Město, brutálně probuzené popraskem ze svého klimbání, se opět se vzteklým mumláním pohřížilo do spánku.

V kabině diskutoval člun paličatě, ale bez většího úspěchu s liknavým pilotem na téma, že je naprosto nezbytné, aby se vydal ven a začal plnit svou povinnost. Mlel pořád jedno a totéž během celého sestupu, a tudíž se začal opakovat.

Kdyby to byl člověk, už dávno by to vzdal a odešel trucovat někam do tmavého kouta; ale stroj se nevzdá, ani když do člověka bezvýsledně hučí celé dvě hodiny. Člun jen změnil taktiku a teď se věnoval nadšenému vypočítávání nejrůznějších předpisů a trestů, formulovaných se vskutku tvůrčí fantazií a vyměřovaných hříšníkům, na přeskáčku s nejasnými výhrůžkami a apelováním na pilotovy lepší stránky, pokud vůbec nějaké má, o čemž si člun dovoloval pochybovat. To bylo znepokojující, což bylo dobré, nicméně málo účinné, což dobré nebylo.

— Je to tvoje povinnost vůči lidstvu, prohlašoval popáté nebo snad už pošesté. — Teď už couvnout nemůžeš. Copak nevíš, co je to smysl pro čest? Kromě toho z tebe generál Jestřáb stáhne kůži zaživa, když rozkaz neprovedeš.

— Na tom posledním něco bude, připustil Bernhard s myšlenkami nahoře u generála Maxi Jestřába a u nejrůznějších exkluzivních způsobů mučení, které by na něm rád vyzkoušel, Byla to zajímavá intelektuální hra a dost mu vylepšila náladu. — Ale teď jsem já tady dole, pokračoval, — a on nahoře, čímž se mění situace. Ven nevylezu.

— Jsi baba, ohodnotil ho člun opovržlivě.

— A zrádce, dodal Robodruh z rohu kabiny. Odpočíval s břichem na podlaze a všemi šesti kovovými pavoučími nohami roztaženými kolem dokola. Byl to ten nejdokonalejší zbabělec, jakého člověk kdy stvořil, a stejně stoprocentní zrádce, když by na to přišlo, ale sám měl zároveň velice vyhraněné názory, jak by se měli chovat ostatní. A to ho přirozeně předurčovalo do role perfektního souputníka prostého vojína.

— Oba máte pravdu, souhlasil Bernhard. — Jsem baba a zrádce. Kromě toho jsem naživu, což se nedá říct o tom imbecilním hrdinovi, co si letěl prohlédnout družici. To byl pravý hrdina. Nezůstalo po něm ani tolik, aby se to dalo seškrabat na čajovou lžičku.

— Je mrtev, jeho duch však kráčí dál, prohlásil Robodruh za doprovodu gigantického vojenského sboru, pějícího břesknou pochodovou píseň.

— Dělá se mi z vás nanic, odtušil Bernhard. Výsměšně se na ně zašklebil. Člun ne a ne přijít na trefnou větu, kterou by ho usadil, a proto mlčel. Robodruh se vykašlal na všecko.

— Já už jsem na takovéhle vylomeniny moc starý, stěžoval si Bernhard. — Kdyby na světě byla nějaká spravedlnost, seděl bych si nahoře a díval bych se, jak tady dole riskuje život nějaký vlastenecky naložený pitomec. Tak starého vojáka, jako jsem já, by nemuseli zrovna posílat do sebevražedných akcí.

— Je ti třiačtyřicet, napověděl mu člun.

— Člověk si rád poslechne povzbudivé slovo, odsekl Bernhard nevesele. — Rád bych se dožil čtyřiačtyřiceti, i když to teď zrovna nevypadá, že bych měl obzvlášť velkou šanci.

Otočil se na židli a vstal. Člun zapjal, aniž ho o to požádal, televizní kamery a postavil ho tváří v tvář panoramatu nejbližšího okolí na obrazovce, pokrývající půlkruhovou stěnu před ním. Lhostejně na ni upřel zrak. Zříceniny, zříceniny a další zříceniny. Napravo od člunu se jako památník všem mizerným sochařům ve vesmíru vypínala nesmírně nevkusná socha. Před dávnými časy představovala patrně cosi šlechetného a heroického; čas ji proměnil v cosi nepopsatelného, ale bez debaty odporného. Prostranství bylo zarostlé plevelem a plné zrezivělých povrchových vozidel a množství robopolicistů brutálního vzezření, kteří stále ještě třímali paprskomety a biče a hrozili jimi lhostejnému nebi. Veliká, napůl shnilá tabule na kymácející se zdi zvala unaveného poutníka do hostince, slynoucího bez přehánění tou nejpříšernější pověstí. Jsme zařízeni na choutky všeho druhu! hlásal velkými křiklavými písmeny. Pod ním visela další tabule, na níž eternové žárovky dosud vyzařovaly do světa své poslání o bezuzdných radovánkách, vylepšených rozličnými přehnanými sliby, jež dodnes, po dvou stech tisících letech, zůstaly nesplněny. Člověk se, jak je vidno, příliš nezměnil. Místo nebylo o nic hlučnější než hřbitov a zhruba stejně zábavné. Navíc svítil úplněk. Chyběla už jen rota zatracenců a sbírka netopýrů, aby scéna byla kompletní. Zamrkal a odvrátil se.

— Nejeden by si to považoval za čest, že může být prvním člověkem, jenž se vrací na tuhletu planetu, ozval se člun, jako by mu četl myšlenky.

— Ani by mě to nepřekvapilo, zabrblal Bernhard. — Ani v nejmenším. Mě už vůbec nic nemůže překvapit.

Povzdechl si, z hrdla se mu vydral dlouhý, hluboký vzdech, až po okraj naplněný sebelítostí. Tak tu teď stojí, vykopli ho na jistou smrt, je sám a bez přátel, párek elektronických zrůd ho mučí svými kecy a nepřetržitě ho buzeruje nepřehledné množství přežraných a omezených lampasáků, z nichž jeden každý nemá nic lepšího na práci než vymýšlet, jak ho co nejrafinovanějším a nejbolestivějším způsobem zprovodit ze světa. Tohleto město bylo samo o sobě dost skličující, a to se výborně hodilo; sám byl totiž tak sklíčený, že už to snad víc ani nešlo. Nenáviděl všechno a všechny, bez výjimky a nestranně.

Generál Maxi Jestřáb měl přirozeně a bezkonkurenčně vyhrazené první místo. A plukovníka Držkouna nenáviděl od prvního okamžiku, kdy spatřil právě jeho odporný ksicht. Kdyby se stalo něco tak nemožného, že by se mu přece jenom poštěstilo dostat se zpátky na vlajkovou loď v jednom kuse, oba dva by zardousil jejich vlastními zlatými šňůrami.

Dlouho tak stál pohroužen do příjemných snů, když tu ho vřískot člunu brutálně vrátil do skutečnosti. Obrátil se jako na obrtlíku a vyjel na něj: — Co už zase chceš, ty stará rachotino?

— Jen jsem poznamenal, že čas utíká, pravil člun uraženě.

— To máš pravdu, čas utíká, připustil Bernhard. — No a co?

— Myslel jsem si, žes už třeba přišel na lepší myšlenky ohledně úkolu, který tě poslali splnit, podotkl člun. — Smím…? Tázavě zacvakal, a aniž čekal na kladnou odpověď, otevřel skrytou skříň ve stěně přesně za jeho zády. Vyjela zásuvka plná vražedných zbraní a s tupým žuchnutím ho zasáhla do kříže.

— Tohleto ti oplatím! rozkatil se Bernhard, když znovu nabyl rovnováhu. — Jen počkej!

Šklebil se tak urážlivě, jak jen byl schopen, ale zjistil, že si ho člun ani v nejmenším nevšímá, a tak se snížil k tomu, že si vybral tu nejhroznější zbraň a s brbláním si ji připjal k pasu.

— Nezapomeň, že ti to jednoho krásného dne oplatím, připomněl člunu. — Jasný?

— Budu si to pamatovat, odsekl člun.

— Doufám, že zrezivíš a rozsypeš se. Naklonil se přes křeslo a smáčkl tlačítko na opěradle. Se slabým zasyčením se otevřela propust. Vešel do ní a opatrně vyhlédl do nepřívětivého přítmí.

Pouhých několik set metrů opodál se jako výhrůžný stín v měsíčním světle tyčily polorozpadlé zbytky mohutné budovy, obklopené zřícenými věžemi a mohutnými stromy, které za statisíce let neustálých útoků prolomily nezničitelný kov, jenž pokrýval zem. S nechutí si zříceninu prohlížel. Na druhé straně budova opětovala jeho pohled s urážlivou lhostejností a podle všeho se ani v nejmenším neohlížela na Bernhardovy pocity. Rozhodl se, že se s tím musí něco udělat, nejraději za pomoci jedné nebo raději párku středně velkých vodíkových pum. Rovněž se rozhodl, že si k tomuto bohulibému účelu schová jednu kosmickou loď.

— Tak tohleto je teda to impérium, pronesl hlasem překypujícím pohrdáním. Pokrčil nos. — Smrdí to tu.

— To budou nejspíš stromy, nadhodil člun.

— Nebo puch zániku a katastrofy. Otočil se zpět ke člunu. — Jdu omrknout tu hnusnou zříceninu, oznámil. — Zavři za mnou. A jestli se vrátím, tak hlavně koukej rychle otevřít. Může mi taky na paty dštít oheň nějaký drak.

— Draci neexistují, odporoval člun. — A rozhodně žádní, co dští oheň.

— Díky za připomínku, zavrčel Bernhard. Přejel podezřívavým pohledem oblohu a vzpomněl si při tom na létající tvory, které zahlédl cestou dolů, na úděsné netvory, dštící oheň kolem dokola. Oklepal se a vyskočil ven. Kovové dláždění bylo zrezivělé a křehké a křupalo mu pod nohama.

— Největší štěstí člověka je obětovat život za důstojný cíl, kázal mu člun vlastenecky za zády.

— Pche! utrousil Bernhard.

Neměl pražádný důvod ke štěstí; vlastně neměl dobrý důvod pro nic jiného než sebrat si hezky svých pět švestek a co nejrychleji odsud zmizet. Jen strach z generála Maxi Jestřába a Starého Drž-kouna ho hnal vpřed. Vzpomněl si na tu držku plechovou a obličej se mu stáhl do příšerné grimasy. Neřekl ale ani ň. Někdo by ho mohl slyšet.

Opatrně se kradl k temné zřícenině s hlavou k prasknutí přeplněnou slastnými fantaziemi, které se všechny točily kolem Starého Držkouna. Šilhal napravo nalevo a slídil po známkách blížícího se neštěstí, ale neviděl nic než podsadité stíny. Bojoval proti takřka nezvládnutelnému popudu zařvat strachem a rozstřílet všechno v dohledu včetně Robodruha, který mu poskakoval v patách, plazil červený plastikový jazyk z plechové mordy a zvracel nepřetržitý proud dobrých rad, propagandy a reklamy, promísený povzbuzující pochodovou hudbou, vědecky zkomponovanou, aby vyburcovala i toho nejbídnějšího zbabělce. Bernhard ho nenáviděl, ale netroufal si proti němu něco podniknout, protože Robodruh podával hlášení přímo Starému Držkounovi.

— Po dnu práce namáhavé Barneyho pivo je to pravé! zapěl Robodruh šprýmovně, zároveň přicupital blíž a naplnil obrazovku na svém čele lákavými záběry napěněné sklenice, po okraj plné výtečně vychlazeného piva. Nad obrazovkou se objevila štěrbina na vhození mincí, zatímco nespočetný chór velebil Barneyho pivo. Samotný zpěv takřka zanikal ve zvuku ledové tekutiny, prolévané žíznivými hrdly. Bernhardovi se sbíhaly sliny, ale nezastavil se.

Robodruh změnil taktiku, přilísal se ještě blíž a oslovil ho hlasem mladé a krásné ženy. Bernhard se začal potit; zapochyboval, že ještě kdy na vlastní oči uvidí ženskou.

— Jsi mladý a silný muž, pronesl Robodruh hlasem slibujícím všechny myslitelné smrtelné hříchy, — proč si neoddechneš a nezajdeš do Mollyna restaurantu, kde dostaneš jídlo za přístupné ceny a i u dam si za své prachy přijdeš na své. Jen tři bloky od Boorsteinova kosmického letiště a to všechno čeká jen na teeb-bee … Ženský hlas se roztřásl zvukem rytmicky pracujících postelových per.

Bernhardovi vhrkly do očí slzy a ruce mu vjely do kapes pro peníze. Pak si vzpomněl, že Mollyna pečlivě naolejovaná péra se právě nacházejí na opačném konci Mléčné dráhy. Jeho vzrušené funění plynule přešlo ve šťavnaté klení. Pokusil se ve vzteku Robodruha nakopnout.

— Zmiz! vyštěkl a otřel si uslzené oči.

— Jsi mladý a silný muž, opakoval Robodruh roztouženě, ale zarazil se, když si uvědomil, že z Bernharda nadšení nevykřeše. Ozvalo se zaškrábání, jak přepojoval na jinou pásku, načež nocí otřásl mohutný hlas, oslovující Bernharda s otcovskou vřelostí, která jen stěží skrývá planoucí vlastenecký hněv. V pozadí duněl mamutí vojenský sbor.

— Bylo nám souzeno bránit tento svět, hřímal otcovský hlas. — Udělali jsme z něho to, čím je dnes — spravedlivý, mírumilovný svět, svět vybudovaný na štěstí a bázni boží (na tomto místě pochod plavně přešel do povzbudivého žalmu Bůh je na naší straně), — svět, kde lidé mohou žít šťastným životem, spokojeni se svým osudem, u vědomí, že císař (pochod se vrátil a takřka hlas přehlušil) — bdí nade všemi, císař spravedlivý a dobrý, dnes jako vždycky!

Hlas se odmlčel a v nečekaném tichu zazněla Robodruhova cvakající relátka jako výstřely z pistole. Poté se hlas znovu ozval, sípavý samým vzrušením: — Avšak jestliže někdy pocítíš, že tvá vůle ochabuje, věz, že impérium tě potřebuje! Jen dekadentní, mírumilovný zbabělec by mohl odmítnout položit život za císaře a víš, co čeká dezertéry a pacifisty? Hlas se vybičoval do řevu během podrobného výčtu nekonečné řady úděsných trestů, jaké čekají na dekadentní, mírumilovné zbabělce, podmalováván povzbudivou sborovou písní Oprátku těm, darebákům. Bernhard se pod mohutným návalem celý schoulil a přidal do kroku. Robodruh ho paličatě následoval a nepřestal ho zahrnovat obscénnostmi, výhrůžkami a přísliby nepopsatelných smrtelných muk. Výlevy korunovala exploze nadávek, jež téměř přehlušily vojenský sbor, mezitím posílený astronomickým kvantem trubek, bubnů, varhan a automatických kanónů. Vodopád zvuků ukončil protáhlý naříkavý tón, při němž Bernhardovi vstávaly vlasy hrůzou.

Tón se naráz přerval a po krátké přestávce se opět ozval mocný hlas, tentokrát v podstatně přátelštějším tónu.

— A teď, prohlásil rozradostněný hlas, — oznámení firmy, jež financuje tento program!

Slova se ujal medový mužský hlas a za doprovodu reklamního šlágru, známějšího než státní hymna, začal lyricky opětovat Crowbullyho křupavé keksy. Křečovitě vlající vlajky na Robodruhova obrazovce se pomalu rozplynuly a nahradili je tři elegantní vojáci v uniformách, sedící v zákopu a přecpávající se zlatožlutými keksy. Zapadající slunce se jim svůdně odráželo od naleštěných vycházkových bot, zatímco nedaleko od nich ležel nepřítel s vyhaslým zrakem, bezpochyby mrtvý, protože nad pravým okem mu zela vkusná ranka po průstřelu.

— Jsi unavený a uřícený po celodenním těžkém boji za slávu impéria? otázal se vybroušený hlas soucitně. — Jsi sklíčený, je tvoje puška těžká, toužíš po svačině, jaká by opravdu stála za to?

— Polib mi prdel, opáčil Bernhard něžně. Muž ho neposlechl.

— Vím, jak se cítíš, prohlásil muž hlasem překypujícím falešným soucitem, — a mám tu pro tebe přesně to, co potřebuješ! Crowbullyho křupavé keksy, keksy pro pravé muže! Jediné keksy s tím pravým, jediné keksy s biriem! Víš, co to znamená, kamaráde — to jsou CROWBULLYHO KŘUPAVÉ KEKSY — KEKSY PRO MUŽE, KTERÝ JE SKUTEČNÉ STOPROCENTNÍ MUŽ!! Hlas se rozječel nevídaným nadšením, posilovaný navíc jásajícím sborem, jenž osmihlasně velebil téměř nadpozemské ctnosti, zosobněné v Crowbullyho křupavých keksech, nejlepších přátelích vojáka. Trubky štěkaly do noci a účinně zahnaly na útěk všechna zbývající zvířata v dalekém okolí, bubny bubnovaly, píšťaly pištěly a klarinety klarinetovaly, a to vše splývalo v jeden jediný nesnesitelně řvoucí oslavný chór, věnovaný daru páně Crowbullyho lidstvu. Bernhard vřeštěl rovněž, nicméně z jiných důvodů.

— Dost! řval do toho randálu. — Copak mě neslyšíš? Dost, říkám, — DOST!

Oslavný chór se zeslabil na téměř snesitelnou úroveň. — Promiň, ale neslyšel jsem, co jsi říkal, omlouval se Robodruh, — je tady poněkud příliš hlučno. Ale předpokládám, že bys rád ochutnal Crowbullyho křupavé keksy, balíček pouhých pět babek! Tázavě zacvakal a otevřel otvor na vhození mincí. — Bankovky mi můžeš položit na jazyk, poučil ho. — Stačí sáhnout do kapsy a dostaneš fantastický balíček. Když se bankovky neobjevily, zklamaně zacvakal a pokračoval: — Co je to s tebou, kamaráde, ty nechceš keksy?

— Řekl jsem ti už jednou, abys držel hubu, okřikl ho Bernhard vztekle. — To sem chceš přilákat všechny nepřátele z celé planety?

— Třeba by si dali říct na Crowbullyho křupavé keksy, opáčil Robodruh nepřítomně a naplnil obrazovku tančícími a pějícími keksy.

— Ty zatracený debile! rozkřikl se Bernhard, — chceš mě připravit o život? Drž hubu!

— Jsi mladý a silný muž hrrrrkk, pronesl Robodruh něžně hlasem mladé a krásné ženy; pak bylo slyšet uši drásající zvuk skřípajících ozubených koleček a dobře známý hlas Robodruha pokračoval: — Cos to říkal? Ty snad chceš, abych přestal?

— Jdi do prdele, řekl Bernhard.

— Proč chceš, abych přestal? opakoval Robodruh.

— Mám tady životu nebezpečné poslání, zařval Bernhard, — a ty na nás upozorňuješ. Chceš, abych přišel o krk?

— Ale to je legální reklama, protestoval Robodruh. — Nehledě na to, že ji inzerent zaplatil. A já ji přehrát musím.

— Nemusíš, ujistil ho Bernhard, — protože tě rozstřílím na kousky, jestli se o to jen pokusíš. Namířil na Robodruha pistoli a ten se vyděšeně stáhl zpátky.

— Bráníš svobodnému podnikání, protestoval, — když mi bráníš, abych tě legální reklamou indoktrinoval. Kde myslíš, že by impérium dneska bylo, kdyby nebylo svobodného podnikání? A kde si myslíš, že by bylo svobodné podnikání, kdyby nebylo reklamy? Ty útočíš na samu podstatu impéria!

Začal se rozpalovat doběla.

— Zrádče! vykřikl. — Zbabělče! Komunisto!

— A s tebou to nedopadne o nic líp, nedal se Bernhard. — To si myslíš, že tebe nechají naživu, až mě podříznou jako dobytče?

Robodruh umlkl uprostřed věty.

— Cos to říkal? zeptal se opatrně. — To jako nepřátelé? Robodruzi slynuli široko daleko jako to nejzbabělejší pod sluncem.

— To jako myslíš, že by mě mohli zabít? zeptal se. — Pročs mi to neřekl dřív, ty darebáku?

— Snažil jsem se ti to říct, ujistil ho Bernhard, — jenže tys měl plnou hubu těch tvých zatracených keksů.

— Dostaneš jeden balíček zdarma, podbízel se Robodruh vystrašeně, — když mi slíbíš, že mě budeš bránit. Zacvakal a balíček Crowbullyho křupavých keksů se mu objevil na vyplazeném jazyku. — Jen si vem, pobízel Bernharda. — Posílí tě, a to je to, co voják potřebuje.

— Neřekl jsem, že tady nějací nepřátelé jsou, opravil ho Bernhard. — Řekl jsem, že tu možná někde jsou.

— Jo tak. Robodruh spolkl balíček keksů zlomek vteřiny předtím, než se ho dotkly Bernhardovy chtivé prsty. — Stačí říct, a jakmile zahlédneš nějakého nepřítele, dostaneš ode mě balíček Crowbullyho jedinečných křupavých keksů, prohlásil a stáhl se na bezpečnější místo. Bernhard se zmoženě zvedal ze země a vztekle si oklepával uniformu, zatímco Robodruh ho pozoroval s výrazem chladného, mechanického výsměchu ve tváři.

— Strč si ty tvoje zatracený keksy někam, prohlásil Bernhard důstojně, — můžou mně být ukradené. Ostatně nemám na takové voloviny čas. Otočil se na podpatku a vyrazil ke zřícenině. Robodruh mu v patách spustil břeskný pochod a pustil se za ním. Rozvinula se císařská standarta a hrdě povívala ve větru, osvětlována reflektorem, umístěným na Robodruhově nablýskaném zadku. Hrdá jednotka pochodovala za doprovodu písně Zemřeš-li, zemřeš jako muž dokonalým krokem směrem k opuštěným zříceninám velkolepého Rheannonnského impéria.

5

V těsném sledu za magnetofonovým nadšením císařské kutálky se Bernhard vplížil do vrchního velitelství tajné policie Rheannonnského impéria, do oddělení 5:6B, kde měly v zašlých a šťastnějších dobách své místnosti i Císařská odvšivovací ústředna, Císařský pasový úřad a — i když neoficiálně — nevěstinec Stokey Rigbyho, otevřeno sedm dní v týdnu, spokojenost zaručena, jinak peníze zpět. Mávl rukou a ječivé trumpety ztichly do povzbudivého šepotu.

— Je tu tma jako v pytli, poznamenal Bernhard s pohledem upřeným na znepokojivě se viklající portál ze zeleného kamene.

— Buď opatrný, nabádal ho Robodruh nervózně. — Kdoví jestli tam na nás nečekají. Střílej první.

— Nečekají? Kdo na nás má čekat? Co ti to leze na mozek? vyjel na něj Bernhard. — Já nikoho neviděl.

— Jak já to mám vědět? To si myslíš, že to tady znám jako své boty? Za koho mě máš, ty pitomče — za pochodující univerzitu? Zastřel to! Robodruh pobíhal Bernhardovi za zády sem a tam a bezúspěšně se snažil za ně schovat. Vzteklý Bernhard se ho pokusil nakopnout.

— Tak podle tebe si tu mám zastřílet, prskal — to si mám kvůli tvým krásným očím nechat náklady na střelivo strhnout z platu, když se ukáže, že vevnitř nikdo nebyl? Střílej si sám, když tě to tak baví! Pokusil se Robodruha ještě jednou nakopnout a ten vystrašeně odskákal stranou.

— Dosvědčil bych ti, že jsi střílel v sebeobraně, prohlašoval Robodruh zamračeně.

— Jsi hnusně prolhaný, mávl rukou Bernhard. — Podrazil bys mě z fleku, kdybych ti dal šanci.

— Tak jen si jdi a nech se odkrouhnout, vřeštěl vzteklý Robodruh, — mně je to fuk! Zachechtal se vypitým hlasem sadistického desátníka.

Bernhard se rozhodl, že ho bude ignorovat. Střelil po něm temným pohledem, plným nezáviděníhodných příslibů, zkontroloval paprskomet, zhluboka se nadechl, pročistil si hrdlo a neohrožené vstoupil do budovy.

A stanul tváří v tvář úděsnému stínu, stojícímu přímo za portálem. Mrtvolně bledý měsíc vrhal strašidelné světlo na jeho děsivá ramena, ohromný, nelidský hrudník, blyštící se úděsné tesáky a napřažené hrůzné drápy, jenjen Bernharda rozsápat. Bernhardovi uniklo mezi ztuhlými rty dlouhé, vyděšené zasténání.

— Co tam, krucinál, děláš? ječel Robodruh zpoza přeraženého obrovitého sloupu.

— Ngggggh! odpověděl Bernhard. Třeštil oči na hrůzyplné stvoření, jež se nad ním tyčilo, a po krátké přestávce se roztřásl po celém těle.

— Proč neodpovídáš? vřískal Robodruh vztekle. — To ti snad nejsem dost dobrý? Nebo bys radši, abych ti sem přivedl Starého Držkouna, aby tě naučil móresům? Tak odpovíš, nebo ne! Co to tam provádíš? Vztekle poskakoval na svých šesti nohách a klel, ale blíž se neodvážil.

— Dobrotivý Bože! vydechl Bernhard.

— Ano, tady jsem, odsekl větrák, — ale nemysli si, že ti přijdu na pomoc! Dobře ti tak, zasloužíš si to, protože jsi byl ke mně nezdvořilý! Sadisticky se rozchechtal.

To rozhodlo. Bernhard se vrhl na zem a začal divoce pálit na všechny strany. Pocítil hřejivé uspokojení, když viděl, jak obluda vybuchuje v oslepivém blesku čisté energie, než se barabizna rozhodla, že už toho všeho má dost, a začala se mu pomalu rozpadat nad hlavou. S pekelným hukotem se zřítil strop. Obrovské kamenné kvádry poletovaly vzduchem jako kostky ze stavebnice: železné úlomky, ostré jako břitva, svištěly vzduchem a tlusté traverzy se zabodávaly do země jako oštěpy a vibrovaly jako struny houslí. Rozvířila se mračna prastarého prachu a vnikla Bernhardovi do očí a do úst. Pustil paprskomet a pokusil se panicky zahrabat do podlahy. S potěšením poslouchal, jak těsně vedle něj kdosi ječí smrtelnou hrůzou, než si všiml, že je to on sám, a honem zaklapl. Bylo mu jasné, že brzy zahyne na tomto vzdáleném místě, zapomenut a opuštěn všemi kromě toho ďábelského Robodruha, který se schoval venku a stále ještě ho nepřestal proklínat. Do očí mu vhrkly slzy zklamání při pomyšlení na všechno, co už nestačí udělat: na generála Maxi Jestřába, kterého mínil usmažit na jeho vlastním tuku; na Starého Držkouna, kterého v duchu ob minutu škrtil od té doby, kdy ho poprvé spatřil, na holuby, které chtěl odprásknout, až se někdy budou lampasáci dívat jinam; na Robodruha, kterého by rozkopal na kouštíčky; na tu holku na Gastelu IV, kterou…

Uvědomil si, že randál kolem něj utichl. Jen opuštěný zvuk podlomeného sloupu, který padl na místo svého posledního odpočinku, porušil nečekané ticho. Vyhrabal se na nohy a zjistil, že na sobě nemá ani škrábnutí. Jen záda mu pokrývala decimetrová vrstva prachu. Paprskomet ležel asi metr od něj; popadl ho, setřásl ze sebe většinu prachu a vyrazil do noci, kde na něj čekal Robodruh.

— Pročs to udělal, ty idiote? vyštěkl Robodruh a vyskočil z úkrytu za košatým stromem. — Vyděsils mě k smrti! Opatrně se připlížil blíž a zkoumavě si ho prohlížel se zřetelným opovržením. Z jeho nablýskaného kovového těla se prodral zvuk skřípajících ozubených koleček. Na obrazovce na čele vyvstala příšerná postava.

— Musím ti říct…, ozval se Bernhard.

Brutálně ho přerušil důvěrně známý ryk antropoidního seržanta, který zahřměl z Robodruhova hrudníku.

— Vojíne! kvičel hlas, — děláte ostudu uniformě! Ty dobytku, ty krvesmilný prase, ty pse! Slyšíš mě? Jsi hnusný! Dělá se mi z tebe na blití! Co to má znamenat, krucinálhimldonnerwetter? Jak to vypadáte, člověče? Ty zatracená parodie na člověka! Jste špinavý, chlape! Vypadáte jako prase! Vojíne, máte dva knoflíky rozepnutý! A nevyčistil jste si boty! Tři měsíce služby v kuchyni, vojíne! Tři měsíce! Slyšel jste?

Hlas udělal malou přestávku, aby poskytl Bernhardovi možnost odpovědět.

— Ale když já . . ., vykoktal Bernhard uboze.

— Čtyři měsíce! rozeřval se hlas, podle všeho naprogramovaný tak, aby okamžitě reagoval na sebemenší pokus vysvětlit situaci.

— Za porušení subordinace! Po tomhle si na vás dám pozor — jasný?

— Něco tam vevnitř bylo, vykřikl Bernhard, — zastřelil jsem to! Copak jste neslyšel? Zastřelil jsem to!

Seržant se odpojil uprostřed slova.

— Cos to říkal? zeptal se Robodruh. — Ono tam něco bylo? A tys to zastřelil?

— Na to můžeš vzít jed, že jsem to zastřelil, ujistil ho Bernhard.

— V tom případě to asi bude v pořádku, připustil Robodruh nevolky. — Nicméně — a hlas mu zazněl o poznání veseleji — máš i nadále dva knoflíky rozepjaté, což je v Císařské flotile vážný přestupek. Takže žádné Crowbullyho jemné křupavé keksy nedostaneš. Šťastně zacvakal a předvedl mu obrazovku přecpanou k prasknutí keksy v zářivých barvách, aby si plně uvědomil, oč přišel. Poté se obrátil a chladným zrakem si zpytavě prohlédl zříceninu — mnohem zřícenější než kdy předtím.

— Pro jistotu si to omrknu, broukl a odhopsal.

Vrátil se za necelých deset vteřin. Poživačně plnil noc Katovým nářkem v podání mnohohlasého sboru, za doprovodu symfonického orchestru se sóly pro kostelní varhany a pilně a rytmicky pracující popraviště.

— Já to věděli ryčel nadšeně. — Ty lháři! Ty zrádče! Tak tys mě chtěl oblafnout, co? Chraptivě se rozesmál a zabrzdil před Bernhardem.

— Lhal jsi! prohlásil šťastně. — Žádní nepřátelé tam vevnitř nejsou!

— Ale já to viděl! zaječel Bernhard. — Co tím chceš říct, ty stará rachotino? Jak to, že tam žádní nepřátelé nejsou? Co jsem tam podle tebe viděl? Vílu nebo co?

Robodruh byl plně zaujat vypisováním sáhodlouhých sloupců čísel na své obrazovce a jejích vzájemným násobením. — Jsi mladý a silný muž, ozval se hlasem mladé a krásné ženy, ale záhy se vrátil k svému obvyklému tónu. — Byl to robot! Robot! A navíc vypojený! Robodruh tančil kolem Bernharda na svých kovových nohách a vyřvával hlasem každou vteřinou ječivějším a pronikavějším. — Podělaný až na půdu před robotem! vyzpěvoval škodolibě. — Rozstřílel hromadu šrotu! Vyplýtval munici na …

Zarazil se a vrátil se k výpočtům. Obrazovkou probíhala svítící čísla, doprovázená romantickými tóny houslí. Rychlost vzrůstala, čísla se změnila v rozmazané světelné stuhy, až se najednou zarazila s ostrým cinknutím. Na Robodruhově hlavě se rozsvítila červená lampička a na obrazovce se objevily tři nevkusné ornamenty. Jeden každý z nich křiklavě hlásal svítícími zlatými písmeny slovo JACKPOT.

— Co zase má, krucinál, znamenat tohleto? zeptal se Bernhard trudnomyslně.

— To znamená, odpověděl Robodruh, — že v tomto okamžiku dlužíš impériu třicet sedm výbojů, jež jsi bez dostatečného důvodu vypálil na neškodného robota, jenž na první pohled nehrozil bezprostředním nebezpečím života, podle Služebního řádu Císařské flotily, strana čtyři sta dvacet dva a následující. Jelikož výše zmíněné výboje odporují služebnímu řádu a kromě toho představují hrubý přečin proti úsporné kampani, výdaje se odečítají z provinilcova žoldu. Dotyčná suma činí šest set padesát čtyři kredity a tři centy. Suma se objevila na obrazovce, doprovázená dunivými fanfárami.

— Ale to je, krucinál, šestiměsíční žold! protestoval Bernhard.

— Protest se zamítá, odtušil Robodruh přísně. — To přece ví každý, že průzkumní piloti mají mizerný žold. To se mě netýká. Co je mi po tom, že jsi bezcenný pitomec.

— Slíbil jsi, že jim řekneš, že jsem střílel v sebeobraně, nadhodil Bernhard nevesele.

— Nemám snad právo změnit názor? odsekl Robodruh shovívavě. — Za koho mě vlastně máš? Za stroj, nebo co?

— Mohl jsem si to spočítat, povzdechl si Bernhard. — Měl jsem mít rozum a ne se spolehnout na něco takového, jako jsi ty. Jak se protluču v civilu, když jsi mě obral o všechny prachy? Můžeš mi to říct?

— Stejně se nikdy do civilu nevrátíš, ujistil ho Robodruh.

— Nehledě na to, že můžeš táhnout k čertu. Mně je to buřt, jak to s tebou dopadne.

— A to jsi tu od toho, abys mi pomáhal, pokračoval Bernhard hořce. — Proč neuděláš něco pro mě, místo proti mně?

— Můžu ti zahrát, jestli chceš, navrhl Robodruh ochotně

— Faszinations Walzer orchestru Johanna Strausse z prastarého válečku číslo 26121. Moc starý, moc olezlý. Vždy k službám znavenému vojákovi.

— Tohleto ti nedaruju, vrčel Bernhard. — To si piš, že ne! Dřív nebo později ti to …

— Jsi mladý a silný muž, prohlásil Robodruh hnusně důvěrně známým hlasem do ohlušující škrábavé a hučivé verze Faszinations Walzeru v podání orchestru Johanna Strausse. Bernhard se otočil na podpatku a rozhodně zamířil zpět ke zřícenině. Robodruh ho následoval a elektronické oči se mu leskly nepřirozenou radostí.

— A teď, zapěl, — oznámení firmy, jež financuje tento program…

Bernhard obešel kouřící ruiny a sešplhal opatrně podél vybraně vyřezávaného sloupu, ozdobeného písmeny, jež tvořila slova v dávno mrtvé řeči. Objevila se před ním ulice, tichá a opuštěná.

— Máte potíže s lupy? otázal se Robodruh tónem, jenž zřetelně naznačoval, že Bernhard je putující lupová kolonie. — Máte mastné vlasy? Padají vám? Dívky se ti smějí? Nemysli si, určitě se ti smějí! A to se nestydíš? To se ví, že se stydíš! Ale TU TO MÁME — HERKULŮV ŠAMPON — jediný, který…

— Zavři zobák! zařval Bernhard.

Robodruh zmlkl jako zázrakem. V náhlém omračujícím tichu se rozléhal zvuk jeho hystericky bubnujících noh jako salva za samopalu. Bernhard sledoval bleskově mizejícího robota a přemítal, jestli se nezbláznil.

Pak uslyšel z těsné blízkosti zvuk.

Někdo si odkašlal.

Pomalu zvedl zrak.

Hleděl přímo do páru chladných očí barvy revolverové modři, zasazených do předobrazu a pravzoru všech hrdinů, hrozivého stvoření, které stálo jen několik metrů od něj, tak obtěžkané šerifskými hvězdami a pásy plnými patron a tak ověšené těžkou výzbrojí, že by stačil jediný gram špatného svědomí, aby se propadlo do země. Podvědomě vycítil, že toto je dokonalý, totální hrdina. Vlastně si toho všimnout musel. Slovo HRDINA měl dotyčný zlatými ozdobnými písmeny vyšito na košili komukoli na odiv.

6

Bernhard by nikdy nevěřil, že člověk může být tak vysoký. Musel se zaklonit v nepohodlném a dosti ponižujícím úhlu, aby cizinci viděl do očí, což mu přivodilo pocit méněcennosti, a tudíž ho rozvzteklilo. Muž se nad ním tyčil v měsíčním světle a soustředěně na něj upíral chladné oči. Vytáhlá postava měřila takřka dva metry a ostře řezaný obličej měla opálený a ošlehaný větrem. Vysoké boty pokrýval šedivý prach, kalhoty měl vybledlé od větru a deště a klobouk se širokou střechou, jenž hrdinovi visel na stuze kolem šlachovitého krku, nepochybně zažil lepší časy; leč pistole, zavěšené proklatě nízko, byly nepříjemně pečlivě vyčištěné a blýskaly se smrtonosnou černí. Bernhard vycenil zuby v neveselém úsměvu a snažil se, aby se příliš viditelně netřásl.

Robodruh, který si je taktak nespálil všechny pojistky hrůzou, když muže spatřil, je obíhal v širokých kruzích a zasypával je nadávkami, nesmyslnými výhrůžkami a nabubřelými pitomostmi. Povzbudivé pochody se rychle střídaly s ženskými hlasy plnými příslibů, které vychvalovaly Mollyn restaurant a její zkušené dámičky. Cizinec se pobaveně usmíval.

— Naděláš tu dost rámusu, protáhl. — Ono se ti tu nelíbí?

— To mě jen poněkud svědil ukazováček na spoušti, opáčil Bernhard nedbale. — Tebe to postrašilo? Hrdinně se šklebil a v duchu sténal rostoucí bolestí za krkem. — Kdo jsi, u ďasa?

— Mám takový pocit, že tady se ptám já, nedal se hrdina a zamyšleně přeběhl prsty po pistolích. — Prostý honák krav jako já není uvyklý takovým městským způsobům. Tak ven s tím!

— Neklábos s ním jako pitomec! vřeštěl Robodruh. — Odpráskni ho! Copak neslyšíš? Odpráskni ho!

— Připadalo mi, že tam vevnitř někoho vidím, vysvětlil Bernhard. — Nechtěl jsem tě postrašit.

— Žiješ věru nebezpečně, ucedil kovboj a poodhalil v úšklebku ostrého hocha zkažené zuby.

— Se ví, souhlasil Bernhard.

— Odpráskni ho! pobízel Robodruh hystericky. — Odpráskni ho. Odpráskni ho!

Hrdina střelhbitě sáhl po pistolích. Robodruh vyjekl a odskákal jako vyděšená myška za zvětralé povrchové vozidlo a v úkrytu se roztřásl strachy.

— Tvůj přítel mi začíná poněkud lézt na nervy, oznámil hrdina a uvolnil se. — Buď mu řekneš, že se má chovat uctivěji, nebo ho to naučím sám, rozumíme si?

— Tvůj tón se mi zatraceně nelíbí, cizinče, ucedil Bernhard a provrtal muže ostrým pohledem.

— A mně tvůj! odsekl cizinec a provrtal Bernharda ještě ostřejším pohledem.

— Odpráskni ho! opakoval se uboze Robodruh.

V okamžení se objevily v rukou obou mužů zbraně. Dvě zakašlání se slila vjedno, když se dvě nablýskané hlavně pistolí zaryly do dvojích prsou. Zpoza povrchového vozidla se ozvaly naříkavé tóny melodie V pravé poledne.

— Když na to přijde, bít se umíš, uh! vydralo se Bernhardovi z hrdla.

— Myslíš? ucedil hrdina.

— To bych řekl!

— Myslíš?

— To si piš, že myslím.

Stáli bez hnutí s nosy pevně přitisknutými na sebe téměř minutu a pak spokojeně zastrčili pistole do pouzder a prohlíželi se s vzájemným respektem.

— Ty jsi ale opravdu ostrý hoch, protáhl hrdina zdráhavě.

— No, ani ty nejsi nejhorší, odpověděl Bernhard.

— Když to říkáš, kamaráde. Hrdina zašátral v kapse košile a vytáhl cigaretu. Labužnicky vtáhl kouř a prohlížel si Bernharda přimhouřenýma očima.

— Tohleto je zatraceně tvrdá země, kamaráde, pronesl zvolna. — Chlap, který se tu nevyzná, to tu může mít dost těžké. A já to s bouchačkou dovedu, kdybys potřeboval pomoc.

— Možná. Máš zájem?

— Mno, ne že bych hledal práci, to si nemysli, ale neměl bych nic proti tomu dát se dohromady s dobrým chlapíkem, kdybych na nějakého vhodného narazil.

Vrhl pohled na vozidlo, za nímž stále ještě ležel schoulený Robodruh a snažil se posílit vlastní bojovnost vlasteneckou hudbou a reklamními slogany. — Tvůj přítel nevypadá právě spolehlivě, zavrčel. — Mám pocit, že bys potřeboval jiného. Opovržlivě si odplivl.

— Nevěřil bych mu, ani co se modlí, připustil Bernhard, — ale nemůžu se ho zbavit. Pln naděje zvedl oči k šlachovitému kovboji.

— Třeba se mu přihodí neštěstí, nadhodil kovboj významně.

— Mně by to nevadilo, utrousil Bernhard, jako když másla ukrajuje a na tváři se mu rozhostil krutý, leč spravedlivý úsměv.

— Možná že přece jenom budeme moct pracovat spolu. Drž se, kamaráde, budou se dít velké věci…

Vykročil tichou ulicí s rukou na hrdinově mohutném rameni. Robodruh klusal za nimi, vydávaje vzteklé zvuky, ale jakmile uslyšel cvaknutí odjišťovaných pistolí, rychle se dal na ustrašený ústup. Hluboké ticho rušily jen slabé pulsující a svištivé zvuky létajících příšer, které pomalu plachtily kolem a prohlížely si oba muže hladovýma očima.

7

Bernhard a kovboj pochodovali širokou třídou, posetou troskami, kdysi známou jako Primátorská. Zrezivělé vývěsní štíty na ně stále ještě pohostinně mrkaly a slibovaly všeliká potěšení, jimiž se v prastarých dobách ulice proslavila. Měsíc zaléval strašidelným světlem řady jednorukých banditů, kteří trpělivě dočkávali svého času a příštího hlupáka, automatické ruské rulety (nezapomenutelný zážitek nebo peníze zpět!), monoerotoautomaty (pouze pro dospělé), lobotomické stánky a majestátní gotické klenby, vedoucí do arén, kde mladí mužové a ženy, znavení životem, mohli za skrovný peníz bojovat na život a na smrt s nejrůznějšími zaručeně nepřemožitelnými obludami. Brány visely pohostinně pootevřené na zrezivělých závěsech. Tu a tam ležel u obrubníku rezem prožraný vyhazovač, či spíše vhazovač, stále ještě se silnými pažemi rozpřaženými v prastarém pokusu přinutit nějakého kolemjdoucího váhavce k vstupu do lokálu. Vítr chmurně vzdychal v temných uličkách, kde se dosud občas dal zaslechnout unavený klapot nepřirozeně vysokých podpatků roboholky, která ještě po dvou stech tisících let jako pozůstatek zašlých šťastnějších dob šlapala chodník, vlnila se ve skřípajících bocích a zahrnovala prchající stíny přísliby závratných, nadpozemských neřestí. Jinak byla noc tichá. Ticho jen zřídkakdy rušilo začiřikání nočního ptáka. Z dálky bylo slyšet Robodruhovo opuštěné vytí, jak se snažil vykřičet svůj smutek a osamění do studeného a lhostejného světa. Vytí znělo doslova zoufale; až z toho na člověka padala melancholie; člověk začal myslet na vlastní smrtelnost a na věci, které raději neměl dělat, a na takové nepříjemnosti.

Byl to zvuk, při němž naskakovala husí kůže všem, kdo neměli svědomí čisté jako lilium; dutý, zmučený, strašidelný řev z propastného neštěstí zatracené duše. Bernhard a kovboj pochodovali ulicí s husí kůží, která jim naskočila v dokonalém souzvuku.

— Řeknu ti, že jsem hnedlinky viděl, že na tobě je něco zvláštního, ozval se kovboj. — Hnedlinky, jak jsem tě viděl, tak jsem si řekl: Na tom chlapovi je něco zvláštního, dejte na moje slova. Stiskl si nos dvěma prsty, důkladně se vysmrkal a pak pokračoval: — A ty se tu teda máš porozhlédnout pro tamtu armádu. To ti povídám, kamaráde, žes na něco takového nemohl najít lepšího chlapa, než jsem já, na to můžeš vzít jed.

Bernhard spěšně uhnul před roboholkou, která se ho příšerně skřípavým hlasem snažila nalákat na zcela unikátní zážitek za blízkým plotem. — Tohle místo se mi zatraceně nelíbí, brblal.

— Hnusné místo, doznal kovboj. — Spousty příšer, kam se člověk jenom podívá, každý slabomyslný nápad, na jaký si jen vzpomeneš, tady je, je tady všecko. Zarazil se na místě a podezřívavě nakoukl do temné postranní uličky, pro jistotu vypálil do tmy tři rány a pak pokračoval s paží položenou přátelsky na Bernhardových svěšených ramenou: — To ten zatracený ústřední mozek. Čiročiré šílenství, dej na má slova. Vztekle si uplivl.

— Podvedli mě, prohlásil Bernhard. — Nikdo mi neřekl, že tady jsou obludy.

— Pche, přeces nepočítal, že by ti něco takového věšeli na nos předem? To si myslíš, že by sem člověk, který má všech pět pohromadě, přišel, kdyby věděl, jak se věci mají?

— Poslali mě sem, abych tady zhebnul, pronesl Bernhard hlasem překypujícím sebelítostí.

— Přirozeně že tě sem poslali, abys tady zůstal, souhlasil kovboj. — No a?

— To není spravedlivé.

— Nic není spravedlivé. Měl jsem dojem, žes říkal, že jsi voják z povolání. Šílíš, nebo co? Myslíš si, že pro vojáka z povolání platí nějaká spravedlnost? Na pár vteřin se odmlčel, aby vypálil salvu do postranní uličky, a pak Bernharda dohnal, zatímco cestou znovu nabíjel kouřící pistole. — Nehledě na to, pokračoval, — že toho moc nevěděli. Ten zatracený ústřední mozek si to nechal pro sebe jako malé překvapení. Ta kosmická armáda by zůstala za hranicemi sluneční soustavy, kdyby o tom měla jenom ponětí. Znechuceně si Bernharda přeměřil. — Co je to s tebou, u všech všudy? Chceš snad žít věčně? Chraptivě se zasmál. — Řeknu ti jedno kamaráde; nebezpečí, kvůli tomu stojí za to žít! Plivni smrti do tváře, kamaráde, a žij! Vesele zaklel a zanotoval:

Mým kámošem je Smrtka sama,

ta mě odsud odvede.

Tahá mě hnátama svýma —

a já jí pliji do oka!

— Já nechci Smrtce plivat do oka, ohradil se Bernhard podmračeně. — Já chci domů.

— Na to nemáš nárok, takže se radši nauč plivat. A hezky rychle!

Zastavil se před další pochmurnou uličkou, vyprázdnil pistole do tmy a nedůvěřivě upřel oči do mračna kouřového dýmu.

— Je tam někdo? otázal se.

Odpovědělo mu chraptivé zasténání. Ušklíbl se spokojeně a vkročil do tmy. — Počkej tady na mě, prohlásil přes rameno.

— Hned jsem zpátky.

Zmizel. Pár vteřin později se zvuk podle všeho notně bolestného smrtelného zápasu smísil se zvukem bohatýrsky močícího kovboje. Bernhard pokračoval zamyšleně dál ulicí.

Náhoda tomu chtěla, že měl projít kolem hlavní pamětihodnosti Primátorské třídy a zároveň největší atrakce celé planety, zábavního paláce Zlatý řev, nechvalně známého po celém starém Rheannonnském impériu nestoudnými zábavami, jež za ještě nestoudnější ceny byly k dispozici váženým a zvráceným hostům. Stamilióny sedláckých synků slintaly při pomyšlení, že by mohli strávit noc a část svých v potu tváře nastřádaných úspor v těchto sálech, vonících těžkými parfémy, kde (podle toho, co se mezi lidem tvrdilo) bylo k mání cokoliv, byť by to bylo sebeodpornější nebo sebenepřirozenější. Část těchto nevinných mladých mužů časem skončila v Zlatém řevu a někteří se i prodrali řadami jednorukých banditů u vchodu a podařilo se jim uskutečnit své nejtajnější a nejupocenější pubertální fantazie. Všichni tito šťastlivci do jednoho se vrátili oškubáni na kůži — pokud se vůbec vrátili — a všichni bez výjimky ve svých skrovných příbytcích zjistili, že rozházeli veškerý majetek včetně dvorců, domů a bankovních úspor za jeden jediný okamžik vytržení v náručí toho či onoho ženského stvoření bez zábran. V těchto zdech bylo k dostání cokoli, pokud jste na to měli. Cokoli.

Bernhard zabrzdil před vchodem do proslavené budovy, chycen do osidel neodolatelného subsonického signálu, vysílaného stále ještě fungujícím přístrojem. Podezřívavě upřel pohled na shnilou bránu, na níž dosud planulo obrovskými pozlacenými písmeny motto Zlatého řevu.

Jestli na to máš, u nás to najdeš! hlásal nápis, doprovázený chlípně se vlnící subsonickou pozvánkou. Nechyběly tu ani nekonečné řady trojrozměrných a pohybujících se — a notně se pohybujících — obrázků, předvádějících některé nevinnější radovánky, které se nabízely vevnitř. Bernhard se začal potit. Mozkem se mu míhaly obrazy chvějících se půvabných končetin, blůziček naplněných k prasknutí prsy, nekonečných množství přístupných žen, celé kavalkády nevyslovitelných hříchů a požitků, přesahujících nejbujnější fantazii i toho nejzkaženějšího zvrhlíka. Z náhle suchých rtů se mu vydralo roztřesené rujné zasténání.

— Pšt! Ty tam! Chceš koupit pornofotky?

Hlas přicházel z neproniknutelných stínů v bráně. Bernhard se otočil jako na obrtlíku, stále ještě ovinutý subsonickými lákadly, a omámeně zíral na robota, který vystoupil do měsíčního světla a protahoval si kovové paže. Škrábalo to v něm a skřípělo, jakmile se pohnul, jedno oko měl pryč a rovněž s hrudním pancířem měl něco v nepořádku. Jinak, pokud odhlédneme od rzi, to vypadalo, že je v pozoruhodně dobrém stavu.

— Vsadím se, že myslíš na chvějící se půvabné končetiny, prohlásil a mrkl na Bernharda spiklenecky a skřípavě.

— Co jsi zač? zeptal se Bernhard.

— …Nemluvě o nevyslovitelných hříších a požitcích, přesahujících nejbujnější fantazii toho nejzkaženějšího zvrhlíka, které ty jistě arrrrrk! Hlas se přetrhl a bylo slyšet uši rvoucí zvuk nenaolejovaných ozubených kol a nárazů, jak se robotovi cosi zlámalo v hrudním koši. Robot se zapotácel, a pak pomalu s ohlušujícím vypětím sil znovu nabyl rovnováhu.

— Jsem rád, že to říkáš! zajásal a poplácal Bernharda po zádech ocelovou paží. — No, tak čím bys nejraděj začal. Blondýnou? Brunetou? Nebo snad malý předkrm na posilněnou, eh? Usmál se tak významně, jak jen robot dovede, a to není málo.

— To chceš říct, že tam vevnitř jsou holky? vydechl Bernhard. — Pravé holky?

— Dosti pravé. Rozhodně nepoznáš rozdíl. Robot se sklonil blíže k Bernhardovi a potěšil ho pohledem na svou rozpadající se hlavu. — Tak nezačneme zkraje? Vypadáš jako sympatický mladý muž, který by rád něco extra — co takhle vyspat se se svou sestrou? Stačí, když mi dáš její fotografii, jakoukoliv fotografii, a za čtvrthodinku ji budeme mít hotovou. Spoutanou v řetězech, jestli chceš, dole v příjemné vlhké sklepní díře, jen vy dva, a ona se bude bránit jako šílená a křičet hrůzou, až k ní přijdeš a zamkneš za sebou dveře, a na sobě bude mít jen rozedrané šaty (nebo černé síťové punčochy a lodičky na vysokém podpatku nebo jezdecké boty s ostruhami, kdybys měl radši něco takového) a bude se svíjet jako červ na oslizlé kamenné podlaze a bude se ti pokoušet vyškrábat oči, ale protože je zakovaná v řetězech, povalíš ji prostě na zem a…

— Ale já žádnou sestru nemám, skočil mu do řeči Bernhard.

— No a? Tak se můžeš vyspat s vlastní matkou, jestli máš chuť. Matku snad máš?

— Ale když já se nechci vyspat ani s mámou.

— Tak co s bratrem?

— Ne!

— Aha! Tak s babičkou?

— Ne! Ne! A ne!

— Poslechni, řekl robot s lehkým přídechem netrpělivosti v hlase, — já jsem tu od toho, abych ti pomohl, tak proč mi nemůžeš alespoň trošičku vyjít vstříc? Co máš proti vyspání s vlastní sestrou? Spousta vážených lidí to dělá.

— Ale když já nemám zájem, to je všechno. Proč mi prostě a jednoduše neobstaráš holku a nezapomeneš na všechno ostatní?

— Chceš ji bičovat? zeptal se robot s nadějí v hlase. — Máme ve sklepě fantastickou mučírnu — bude tam ležet svázaná na lavici, bude se kroutit a svíjet jako červ a bude křičet jako šílená, až k ní přijdeš, a ty za sebou zamkneš a ona bude na sobě mít jen rozedrané šaty a ty budeš v ruce držet karabáč z hroší kůže a ona…

— Přestaň!

— Co je to s tebou, u všech kozlů? Jsi perverzní? Kde si vlastně myslíš, že jsi? V ženském klášteře? Zklamal jsi mě, mladíku. Opravdu jsi mě zklamal!

Smutně potřásl rezavou hlavou a bylo na něm vidět, jak je mu líto té hrozné nemorální doby a jak vzpomíná na zašlé šťastné časy, kdy život byl čistota a jednoduchost sama a mladí mužové si dovedli vážit radovánek, jaké jim život nabízel. Bernhard se zastyděl.

Najednou se objevil kovboj. Držel v obou chlupatých rukou nepříjemné pistole a měřil si robota neméně nepříjemným pohledem. — Co se to tu u všech všudy děje? zařval.

— Chceš se vyspat se svou sestrou? zeptal se ho robot zdvořile. — Stačí, když mi dáš její fotografii, jakoukoliv fotografii, a za čtvrthodinku ji máme hotovou! Máš zájem?

— Nenávidím svou sestru, odsekl kovboj a odjistil pistole.

— Dostaneš taky karabáč, ujišťoval ho robot. — Tak co, drahý příteli, nebylo by … Udělal skřípavý krok vstříc kovbojovi, a ten nezaváhal ani okamžik a vypálil z obou hlavní. Bernhard se vrhl do bezpečí v bráně, zatímco vzduch se plnil kouřem ze spáleného střelného prachu a svistotem odražených střel. Rytmické bubnování olova na zrezivělé oceli přehlušilo jak robotovo přemlouvání, tak kovbojův hysterický smích. Bernhard se vtiskl do stínů v bráně a trhl sebou ustrašeně pokaždé, když zatoulaná kulka s dutým plesknutím narazila do zdi několik centimetrů od jeho hlavy.

Když se dým nad bojištěm konečně rozplynul, stál robot stále ještě vzpřímeně, což samo o sobě byl zázrak. Navíc se právě zabýval tím, že zvolna škrtil kovboje, což je očividná nehoráznost, protože je to jasný zločin proti třem zákonům robotiky.

— Hej, ty tam, to přece nesmíš! křikl na něj Bernhard.

— Uvědomuješ si, co to děláš?

— Škrtím kovboje, odpověděl robot šťastně. — Myslíš si, že jsem slepý, nebo co?

— Ale první zákon robotiky to zakazuje! To nesmíš!

— Ty jsi advokát nebo něco na ten způsob? odsekl robot vztekle. — Nesnažte se mě šikanovat, pane, já tady jenom pracuju! A pokračoval s viditelným potěšením ve škrčení kovboje, jenž stačil v obličeji zmodrat.

— Ty ses zbláznil! vydechl Bernhard a o krok ustoupil.

— Když budeš fachat nějaký ten pátek na tomhletom místě, zblázníš se taky, opáčil robot. — Tenhle trouba má být tvůj přítel?

— Jak se to vezme.

— Dostal jste se do špatné společnosti, pane. Neochotně uvolnil stisk kolem kovbojova krku, podíval se mu do vytřeštěných prázdných očí a pak mu zasadil dobře mířenou ránu pod pravé ucho. Kovboj se složil jako pytel uhlí. Jeho jezdecké boty několik vteřin nervózně bubnovaly do dláždění; pak se zhroutil a zůstal bez hnutí ležet. Bernhard těžce polkl. — Je mrtvý?

— Samozřejmé že ne! Copak jsi nikdy neslyšel o prvním zákonu robotiky? Já nemůžu zabít člověka, ani takového troubu, jako je tenhle. To si myslíš, že jsem se zbláznil?

— Mně stejně připadá dost mrtvý, nedal se Bernhard.

— Podle všeho zaklepe každou chvíli bačkorama, prohlásil robot šťastně, — jestli zatraceně rychle nedostane kyslík. A i když se mu to podaří, tak jeho ptačí mozeček byl bez kyslíku dost dlouho, aby z něj byl ještě větší pitomec než předtím. Ne že by si někdo toho rozdílu všiml. Párkrát kovboje surově nakopl a pak vyrazil směrem k Bernhardovi. — Zas jeden ochlasta, vrčel.

— Motají se jich nám tu denně tucty.

— Ale bude to přece tvoje vina, jestli nepřežije! zařval Bernhard a pozpátku ustupoval s očima lesknoucíma se hrůzou. — On přece umře!

— No, protáhl robot, — já ho přece nemůžu nutit, aby dýchal proti své vůli, nebo snad ano? To si musí rozmyslet sám. Tohleto je svobodná země.

Bernhard neodpověděl, protože si najednou uvědomil, že je uvnitř budovy. Robot provedl jakousi manipulaci s páčkami na svém hrudníku. Subsonieká lákadla se vystupňovala ve skutečný řev. Bernhard se postavil do pozoru, dvakrát zasténal a vyrazil s chlípným řevem do haly obložené mramorem. Cestu mu zastoupila roboděvka, mávající vybízivě rezavými pažemi a vyrážející těžké, astmatieké mechanické vzdechy; uskočil, přeskočil androidku, postavenou k jakémusi perverznímu fetišistickému účelu, kopl jinou roboděvku do prsou a vrhl se do nejbližších dveří. Dveře vedly do gravitační šachty, v níž byla zrušena přitažlivost, a vážení hosté zábavního paláce se tudíž mohli příjemně snášet do nižších, slibných podlaží. Padal přímo dolů a kvičel jako píchnuté prase.

Měl k tomu dobrý důvod, protože strojovna gravitačního výtahu byla mimo provoz.

8

— Kdyby nebylo mě, zlámal by si všechny kosti, co jich má v těle, prohlásil chraplavý hlas. — Měl bych dostat metál.

— Měl bys dostat kopanec do zadku za to, že jsi takové nemehlo jedno nemehlovaté, soudil druhý hlas. — A drž zobák, ať můžu pracovat! Rozhostilo se ticho nevěstící nic dobrého, přerušované jen za vlasy tahajícím zvukem kosti drhnoucí o kost a nelidským řevem prvního mluvčího.

— Neříkal jsem ti, abys držel zobák, ty troubo? Jsem z tebe celý nervózní. A přestaň tolik kopat!

— Mohl bys mi to trochu, alespoň místně umrtvit, navrhl první hlas mezi dvěma srdcervoucími vzlyky.

— To si opravdu myslíš, že bych mrhal analgetiky na někoho takového, jako jsi ty? Kromě toho na umrtvení mají právo jen důstojníci. Měl bys být vděčný, že se vůbec obtěžuju a pomáhám ti.

— Óóóóóuuhh!

— Neřvi!

Znovu se vrátil zvuk dvou zlomených kostí, drhnoucích o sebe, následovaný příšerným pronikavým výkřikem, který ustal, jako když utne, a po něm nebylo slyšet nic než srdcervoucí dušené vzlyky. Bernhard opatrně pootevřel oči a uviděl nad sebou půlkruh šťastně se usmívajících tváří. Protože nevěděl, co má dělat, nepříjemně se na ně zašklebil. Zavládlo veliké vzrušení.

— Podívejte! On se hýbe!

— Na mě se usmál, viděls to?

— Vy jste génius, pane doktore! Skutečný génius!

— Tihle vojáci jsou ostří hoši, ti vydrží kdeco.

— Řekněte nám něco, vojáčku, řekněte cokoliv!

Bernhard na ně nepřátelsky civěl a moc rád by věděl, co se to tu k čertu děje. Obličeje se k němu sklonily a z očí se jim linulo štěstí a z úst nelibý pach. Rozkašlal se.

— Je jako nový, oznámil kdosi. — Není to fan-tas-tic-ké?

— Já to věděl, že vy to dovedete, pane doktore. Já to věděl od samého začátku.

— Když si tak představím, co ten ubohý muž musel zkusit!

— Pane doktore, vybodněte se na toho druhého — voják se probral!

Vypadalo to, že z něj mají upřímnou radost, jako by jen zázrakem unikl příšerné a nevyhnutelné smrti. Na okamžik ho napadlo, že se všichni zbláznili; pak si vzpomněl na rozbitý gravitační výtah a v momentu se mu udělalo špatně. Když nadzvedl hlavu, zjistil, že je v dobře zařízeném operačním sále a že leží na operačním stole. Nohy měl zabalené v obrovitých sádrových obvazech a pravá ruka se skrývala v neforemném balíku ze stejného materiálu. Nad hlavou mu visela láhev s glukózou, spojená gumovou hadičkou s blýskavou jehlou, zapíchnutou do jeho levé paže. V místnosti se to jen hemžilo nablýskanými přístroji, které bzučely, cvakaly a hystericky na sebe mrkaly. Na zem ke dveřím kdosi umístil hrbolatou matraci; na ní ležel muž, nedbale přikrytý erární dekou, a vzlykal nadarmo do prázdna, protože lékař, který ho ošetřoval, se teď skláněl nad Bernhardem a usmíval se, až mu v sanicích praštělo. Bernhard nechal hlavu opět sklesnout do polštářů a dutě zasténal. Něžné ruce mu pomohly do polosedící polohy.

— Neobávej se, vojáku, dostaneme tě na nohy, než řekneš švec, prohlásil kdosi.

— Nebylo to nic než otřes mozku. Určitě se z toho dostane.

— Vypadá bledě. Nemyslíš, že bychom mu měli dát transfúzi? Do levé ruky mu kdosi vložil kouřící šálek a Bernhard opatrně omočil rty v husté tekutině. — Co se tu, k čertu, děje? Co se stalo? Umřu? zeptal se.

— Tvůj stav je výtečný, ujistil ho povzbudivě jeden z lékařů v bílém plášti. — Potřebuješ si jen trochu odpočinout.

Erární deka u dveří se trochu nadzvedla a odhalila příšerné zmrzačené tělo. — Kdyby nebylo mě, zlámal by sis všechny kosti v těle, zasyčel muž. — Jenže tys mi místo toho spadl na záda a zlámals všechny kosti v těle mně!

— Drž zobák! okřikl ho jeden z lékařů. — Nevidíš, že tady máme nemocného člověka?

S úsměvem se obrátil k Bernhardovi. — Nestarej se o toho hlupáka, vojáku. Jen klid a všechno bude dobré.

— Co se stalo? zděsil se Bernhard. — Co se mi stalo s nohama? A co to mám s rukou?

— Mno, myslel jsem, že sis možná vyvrtl kotník, tak jsem ti ho pro jistotu dal do sádry, a když už jsem jednou byl v práci, tak jsem ti pro jistotu zasádroval i druhou nohu a jednu ruku. U takových věcí člověk nikdy neví…, už je ti líp?

— To je všechno? zeptal se Bernhard zklamaně. — Jen pitomé vymknutí kotníku?

— Možná ho máš vyvrtnutý. Ve skutečnosti si ale myslím, že na něm nemáš ani modřinu. Spadl jsi rovnou na tamhletoho chlapa. Podařilo se mi na tobě nalézt jen pár malých modřin na levé ruce, ale to nic není.

— Modřin? Vnitřní krvácení! Pane bože, umírám! Bernhard začal znovu sténat. Lékař postoupil do nohou operačního stolu a dal se do odsekávání sádry z jedné nohy. Bernhard otevřel oči a zjistil, že tone v nekonečně hlubokých a nepopsatelně modrých očích plavovlasé sestřičky. Spolkl táhlé zasténání a důkladně si ji prohlédl. — Kdo jsi, krucinál, zase ty?

— Říkej mi jenom Terry, dechla sestra něžně. Povzbudivě se na něj usmála, zrudla jako pivoňka a odvrátila se. Bernhard zíral na graciézní postavu, na rozkošný, ruměncem ozdobený obličejík s lehce pootevřenými, lehce se chvějícími rty, na nádherná prsa a začal chtivostí funět. Pak si všiml, že na levé ruce, již mu diskrétně držela dva centimetry od vyvalených očí, nemá ni prstenu.

Další z těch vyhladovělých sester, které sní o Tom Pravém a jsou ochotné udělat cokoliv, jen aby ho urvaly. Jak to vypadalo, brala to smrtelně vážně. Bernhard ochladl. Vzhlédl k stydlivě odvrácenému obličejíku s rozkošným pihovatým pršáčkem a nevinnýma modrýma očkama. Husa jak vyšitá, pomyslel si znechuceně. Hnusila se mu; stačilo, aby se na ni jen podíval, a už se mu dělalo špatně. Ale chuť na ni mít nepřestal.

— Jsi tak krásná, tak neposkvrněná, tak dobrá, lhal a pokoušel se jí rozepnout blůzku. — Kde jsi jen byla celý můj život? Nemohli bysme se někde vidět?

— To všechno určitě říkáš všem děvčatům, která potkáš, řekla upejpavě, zachichotala se a lehce ho klepla přes zpocenou levičku.

Dobrotivý bože! pomyslel si.

— Ale chceš-li to skutečně vědět, pokračovala, — pracuji v Slunečním domově; moje máti a já v něm navracíme zdraví chudinkám sirotám z města — znáš snad něco nádhernějšího než děti? Jsou tak půvabně neviňoučké, tak čisté, co chvíli toužím celou svou duší po tom, abych i já měla svou vlastní drobotinu . . . Umlkla a slušivě se zapýřila.

Dobrotivý bože! pomyslel si Bernhard ještě jednou a stáhl ruku, jako by se popálil. Nahlas řekl: — Připadá mi, jako bys to všechno vzala přímo z nějakého šestákového zamilovaného románu o ošetřovatelce. To si ze mě děláš srandu?

— Ale vždyť to je z románu o ošetřovatelce, vysvětlila Terry a roztomile se usmála. — Byla to taková fantastická série románů, která pojednávala o Terry Chisholmové — to jsem já — a o tom, jak jsem se starala o malé děti a penzisty, aby se jim navrátilo zdraví. Ale stále jsem v sobě ukrývala zvláštní touhu, tajný sen a cítila jsem se tak osamělá… Povzdechla si a s nadějí v očích na něj pohlédla.

Bernhard ji neposlouchal. Bojoval se svými obvazy a hystericky křičel.

— Pusťte mě odsud! řval. — Pusťte mě ven! Dobrotivý bože, tohleto je blá…

— Co je zase? zařvala mu mřížka klimatizace dva decimetry od ucha. — Myslíš si snad, že nemám nic jiného na práci, než tě pořád držet za ručičku? Proč se projednou nezkusíš postarat o sebe sám, místo abys mě hned volal na pomoc?

Bernhard se trochu uklidnil. — Dej pryč tu zatracenou sestru, požádal. — Copak nevidíš, že je šílená jak ratlík?

— Doufám, že natáhneš brka, odsekla mřížka. — Co té sestřičce ostatně chybí? Stvořil jsem ji já sám podle ženské v jedné knížce. Tobě snad není dost dobrá, ty mizero?

— Je na hlavu padlá, trval na svém Bernhard. — Dej ji pryč.

— Tak ty kritizuješ můj literární vkus? burácela mřížka. — Myslíš si, že nedovedu ocenit dobrou literaturu, protože jsem jen mizerný stroj, taks to myslel? Vsadím se, že ty by ses bez pomoci neprokousal ani slabikářem!

— Ty čteš knihy? překvapil se Bernhard. Přestal usilovně cloumat sádrovými obvazy na tak dlouho, než stačil vyslat k mřížce nevěřící pohled.

— A proč ne, smím-li se ptát? To si myslíš, že jsem analfabet? Řekni mi, kterou chceš knihu, já ji četl. Romány o ošetřovatelkách, kovbojky, bestselery, horory, science fiction, všechna veledíla světové literatury . . ., každou knihu, kterou kdy kdo napsal, mám ve svých elektronických pamětích. Měl bys vidět pár příšerek, které jsem stvořil podle předloh z těch knih. Uchechtl se.

— Když jsi ji stvořil, opáčil Bernhard, — tak taky můžeš zařídit, aby zmizela. Copak máš tak dlouhé vedení, že ti nedochází, co má za lubem?

— Doufám, že tě bude škrtit pomalu, odsekla mřižka nenávistně. — Doufám, že shniješ zaživa! Doufám, že už nikdy, do konce života nezažiješ jediný šťastný den; doufám, že…

— Dobrotivý bože! zasténal Bernhard.

— Ano, tady jsem. Co si přeješ?

— Chci odsud!

— Drž hubu! okřikla ho mřížka a sama se s hlasitým cvaknutím odpojila. Bernhard se podíval na Terry, která se nad ním dosud skláněla a stupidní oči měla plné slz.

Všechno to vyhrabal ze starých škvárů, přemítal nevesele. A já tu sedím na hrnci uprostřed toho blázince.

Roztřásl se po celém těle; příšerné zasténání se mu prodralo mezi ochrnutými rty. Terry se sklonila až k němu a její zamilované oči se k prasknutí naplnily neklidem.

— Bolí tě něco, miláčku? zeptala se.

Bernhard potlačil nával chuti znásilnit ji na místě. Cosi mu říkalo, že taková forma pozornosti by mu způsobila víc nepříjemností, než za kolik by to potěšení stálo. Vrhl bezmocný pohled na vlastní nohy, zjistil, že sádrové obvazy jsou pryč, a přehodil nohy přes okraj operačního stolu.

— Jdu odsud, prohlásil a hrábl rukou po kalhotách a paprskometu.

— Ale takhle odsud odejít nemůžeš!

— Nejméně tři týdny v klidu na lůžku …

— Zastavte ho, pane doktore!

Lidé pobíhali kolem něj jako vyplašené slepice a pokoušeli se ho chytit.

— Držte huby, výmyslové! rozkřikl se. Odhodlaně odpochodoval ke dveřím, vyjekl, když si vyrval jehlu od kapačky z ruky a vyklopýtal ven. Terry ho následovala s šedýma očima rozzářenýma šílenou láskou. Bernhard se dal do běhu.

Ocitl se ve spleti chodeb, schodišť a rozlehlých sálů, liduprázdných až na několik robotů, kteří tu a tam klopýtali na prore-zivělých nohou. Hnal se s funěním nahoru a klapot Terryiných vysokých podpatků, silně připomínající dávku z kulometu, mu pomalu slábl za zády. Objevil, že je dosud uvnitř Zlatého řevu. Když se opřel o rzí prožraný stroj, aby nabral dech, obemkly ho ocelové paže a sípavý hlas se ho otázal, jestli si bude přát obyčejnou lobotomii nebo nějaký druh zvláštního zacházení. Zároveň uslyšel, jak Terry v dálce vykřikuje sliby o neposkvrněné, opravdové lásce. Rozstřílel stroj na kousky a pokračoval vzhůru. Uhýbal před roboděvkami a hnijícími androidy, kteří ho zahrnovali fantastickými návrhy, až konečně vklopýtal do obrovské síně, plné hracích automatů všemožných typů a velikostí. Z posledních sil zapadl mezi stroje a opatrně se rozhlédl kolem sebe, odkud mu hrozí nebezpečí, Když žádné neobjevil, klesl na prachem pokrytou židli poblíž nablýskané ruské rulety a málem vyletěl z kůže, když ho automat oslovil potměšilým hlasem Starého Držkouna.

9

— Ty zhýralá, neomluvitelná parodie na člověka, hřměl Starý Držkoun. — Ty krvesmilný idiote! Ty pse všivá! Ty posero! Ty prase! Kam jsi zalezl, ty kryso, krucinálhimldonnerwetter! Hlas duněl sálem, až se prastaré sloupy roztřásly. Ze stropu se začal sypat prach a kousky omítky. — Jak to, že neodpovídáš? Kde jsi? Bernhard vystrčil hlavu ze skrýše pod stolem, zíral na automat a celý se roztřásl nepotlačitelnou panickou hrůzou. — Ty jsi vevnitř? zeptal se s nadějí v hlase a odjistil paprskomet.

— Samozřejmě že ne, ty pitomče. Jsem na lodi! Konečně se nám podařilo přinutit ten zatracený ústřední mozek na téhle hnusné planetě, aby nás propojil na to odporné místo, které zamořuješ svou přítomností. Tak mluv, ty prase! Proč nejsi ve člunu?

Bernhard otevřel ústa, aby odpověděl, ale přerušil ho nový záchvat zuřivosti ze stroje. Ze stropu začala padat omítka v celých kusech.

— Ty sráči! Ty hovado! hřímal dál Starý Držkoun. — Dostals poslední šanci v životě. JASNÝ? Jdu dolů osobně! JASNÝ? Stáhnu z tebe kůži zaživa. J+A+S+N+Ý? Koukej vykřesat trochu života z tý hory špeku, který říkáš tělo, a postavit někde radiomaják, ať tě najdu! Kde jsi?

Bernhard mu to prozradil.

— To jsem si mohl myslet, že zapadneš do bordelu, jakmile přistaneš, skřípal Držkoun zuby. — Doufám, že sis tam užil svoje, protože to bylo naposled v životě, cos viděl ženskou, jasný? Hejbni kostrou! Hlas se vystupňoval do bezuzdného zuřivého ryku, který ze stropu uvolnil spršku omítky a zdiva. Kývající se mramorový pilíř se zřítil s rachotem, který téměř přehlušil hulákající ruletový automat. Pak v automatu cvaklo a nadávky naráz vystřídal důvěrně známý hlas ústředního mozku.

— Bernharde? volal diskrétně. — Bernharde? Jsi tam? Bernhard stále ještě ležel schoulený pod stolem a rukama si kryl hlavu. Vzhlédl k automatu.

— Co je? zeptal se.

— Mluví k tobě tvůj starý dobrý přítel ústřední mozek…, doufám, že se máš dobře, Bernharde. Mohu pro tebe něco udělat?

— Co se stalo se Starým Držkounem? zeptal se Bernhard nedůvěřivě. — To je ještě tam vevnitř?

— Myslím, že byl nucen se věnovat jiným povinnostem.

— Je to krysa a zkurvysyn, ulevil si Bernhard. Důstojně se vyhrabal zpod stolu a oprášil si kolena. — Jednoho krásného dno z toho mrzáka stáhnu kůži zaživa, slyšíš?

— Slyším, slyším, ujistil ho ústřední mozek obdivně. — Směl bych tě upozornit, že jsi v nebezpečí?

— Ale vždyť já vím, povzdechl si Bernhard. — Ten Držkoun jeden plechová nedá pokoj, dokud mě nedostane.

— Tvoje znepokojení je mimo vše pochyby oprávněné, připustil stroj. — Nicméně jsem měl na mysli něco zcela jiného. Mohlo by se ukázat, že tenhleten svět ti díky mému sklonu budovat všeliké příšerky může být poněkud nebezpečný. Nechtěl bys, abych ti nějak pomohl?

— Vlez mi na záda, ty zatracená rachotino, zavrčel Bernhard, — co se tak najednou zajímáš o můj život? Dost nedávno jsi mi tvrdil, že klidně můžu z fleku zaklepat bačkorama a tobě to bude jedno. Vlez mi na záda.

— Tak to mám za to, že se snažím k tobě být vlídný, vyjel stroj vztekle. — Nevděčnost sklízím, a ne že ne! Myslíš si, že nemám srdce, když jsem jenom stroj? Myslíš si, že nemám city? Já tu za ním dolézám, chci mu odpustit všechny jeho urážky, chci mu pomoct a zapomenout na všechno zlo, co mi kdy způsobil, a jaký dík si vysloužím? Další urážky, to si vysloužím! Mozek začal zadrhávat a koktat vzrušením.

— No tak dobře, jsem vděčný, zavrčel Bernhard. — A co z toho?

— Aspoň trošilinku přátelského pochopení, meditoval mozek zasmušile, — by bylo to nejmenší, co bych si zasloužil. Ale on ne! On si mě bude urážet dál! Co se ostatně dalo čekat od takové kreatury, jako jsi ty! Jen si mě urážej! Šlapej po mně! Kašli na moje city, protože já přece nejsem nic než ubohá mašina. Jen si kašli na to, že jsem obětoval dvě stě tisíc nejlepších let života, abych tuhletu planetu pro tebe udržel čistou a uklizenou, kašli na to, že jsem…

— Tak jo, jsi hrdina, řekl Bernhard. — Urážel jsem tě a pošlapal jsem tvoje city, protože jsem kreatura a pes. No prosím. A teď už drž hubu!

— Mohl bych Starému Držkounovi prozradit, kde právě jsi, ať se schováš kde se schováš, nadhodil mozek výhrůžně. — To by se ti nelíbilo, co?

— Ne.

— Chceš, abychom byli přáteli?

— No jasan, souhlasil Bernhard s falešným úsměvem. — Nejlepší kamarádi na světě.

— Ale já se nepřátelím s takovými kreaturami, jako jsi ty, vřískl mozek, — ani kdyby mě to život mělo stát, slyšíš! A ne abys za mnou přilezl po kolenou, až budeš v bryndě, protože odteďka z tebe nespustím oči a budu se smát jako šílenec, slyšíš?

— Ty se vždycky chováš jako šílenec, odtušil Bernhard.

— Kritizuješ moji inteligenci?

— Trpíš stihomamem, řekl Bernhard. — A kromě toho mě otravuješ. Drž hubu, nebo tě rozkopu nacimprcampr, jasný? Ze všech sil automat nakopl.

— Ale ty nemáš ani ponětí, co se…

— Držet hubu, říkám! Rozpřáhl se, aby automat nakopl ještě jednou, ale zaváhal. — Musím zvednout kotvy, než sem dorazí Starý Držkoun. Jsou tu nějaké tajné dveře nebo něco na ten způsob?

— Doufám, že si zlomíš vaz, řekl mozek. — Jsou tady milióny tajných dveří.

— Oslovuj mě Vaše Milosti, ty mizerná mašino.

— Miláááčku!

Výkřik se ozval ode dveří. Když se otočil, stála tam Terry s otevřenou náručí a vyzařovala růžovoučkou, líbeznou romantiku. Smála se a plakala zároveň. — Proč jsi mě tak náhle opustil? vykřikla. — Kde všude jen jsem se tě nenahledala! Rozběhla se k němu s úděsnou rozhodností v očích. Bernhard ucítil, jak mu vstávají vlasy na hlavě.

— Pusť mě ven! zařval. — Honem!

Tajný východ se mu otevřel přímo pod nohama. Proletěl deset metrů kolmo dolů a přistál na čemsi měkkém a pružném, co na něj pomalu promluvilo výhružným hlasem.

10

— Slezeš mi z těch zad! vyjel kovboj a zároveň hystericky napadl Bernharda rukama, nohama, jezdeckými botami a ostruhami. — Ty kryso! Ty nemehlo! Ty korunovaný . . . Poznal Bernharda a uklidnil se. — Jo to jsi ty. Odkud se tu, krucinál, bereš?

Bernhard se s bohapustým klením vysvobodil z kovbojových rukou.

— Myslíš, že to dělám pro své potěšení? zeptal se. — Myslíš, že neznám nic lepšího než se ti válet po zádech? Myslíš, že jsem z ocele? A vyndej mi tu zatracenou ostruhu z ucha!

— Tak to mám za to, že jsem se zachoval přátelsky k vojákovi, zavrčel kovboj. — A přestaň mě kopat do rozkroku, krucinál! Chceš mě vykastrovat, nebo co?

— Drž hubu, výmysle, rozkřikl se Bernhard. Pak těžce polkl, když zjistil, že zírá do hlavně výtečně zastříleného šestiranného koltu. — No tak, vydechl krotce, — copak nerozumíš žertu? Ta věc je nabitá?

— Může spustit každou vteřinou, utrousil kovboj temně. — A slez mi z těch zad, než znervózním.

Za velikého brblání se od sebe oddělili. Když měli ten bolestivý a ponižující proces za sebou, vydali se na pochod opuštěnou servisní chodbou. Cestou do hlubin si prohlíželi rány a oba dva se hořce litovali.

— Já myslel, že jsi mrtvý, ozval se Bernhard. — Nikdy v životě jsem neviděl někoho tak pečlivě zaškrceného, jako jsi byl ty. Byl jsi v obličeji nádherně tmavomodrý.

— Málem jsem natáhl brka, odsekl kovboj, — protože jeden tlustý posera při tom stál vedle a díval se, jak mě škrtí, až modrám. Takové přátele si člověk vyslouží! Posery! Přejel si rukou po zlomených žebrech a otřásl se bolestí:

— Jak jsem mohl vědět, že se na tebe vrhne? Za koho mě máš? Za jasnovidce?

— Když mám ksicht modrý jako švestka, potřebuju pomoc, odtušil kovboj. — Ale tys mi byl prd platný. Proč jsi ho nerozstřílel nacimprcampr tou svou pistolí?

— Nestačil jsem to. Kam ostatně vede tahleta pitomá chodba?

— Jak to mám vědět?

— Co tady dole, do pytle, děláš, když nevíš, kam ta pitomá chodba vede? To si myslíš, že mám chuť tady dole zůstat nadosmrti?

— Já myslel, že to víš ty!

— Já? Já nemám ani ponětí!

— Tak co tady dole máš, krucinál, co pohledávat? Tos sem spadl, jen abys mi zlomil vaz?

— Dobrotivý bože!

— Neřvi mi tady, ty kreaturo! zavrčel ústřední mozek ze zaprášeného komunikátoru.

— Jsme uvězněni v téhle prokleté chodbě! vydechl kovboj a o několik odstínů zbledl.

— A nemáme nejmenší šanci se dostat ven!

— Zemřeme tu hlady!

— Krysy!

— … zbudou po nás jen doběla ohlodané kosti…!

— Hehehehe! hihňal se komunikátor.

— Budeme tu ležet na věky věkův, usoudil Bernhard.

— Amen, dodal zbožně komunikátor.

Zastavili se a zamyšleně se ohlédli. Chodba se táhla jako když střelí oběma směry a zjevně nikde nekončila. Na podlaze leželo na prst prachu. Souvislou vrstvu rušily jen jejich šlépěje. Chodbu zjevně nikdo nepoužíval už hezky dlouho. Rozhostilo se trapné ticho. Nakonec si Bernhard povzdechl: — Vím, že na tomhle hnusném místě zemřu, pronesl. Znovu si vzdychl a změřil si kovboje pohledem, který by mohl vraždit. — Všechno je tvoje chyba. Jdeme! Prudce se otočil a odpochodoval prachem s hlavou plnou pochmurných myšlenek.

Ukázalo se, že se dá jít jen jedinou cestou. Dolů. Sestupovali dolů, matně svítící kovové stěny postupně nahradily polorozpadlé cihlové a dřevěné zdi a nakonec hrubě otesané balvany. Atomové osvětlení na stropě zmizelo a vystřídaly ho prastaré elektrické žárovky, posléze třepetavé plamínky plynu a nakonec pochodně, zastrčené do košů na stěnách, šířící v pusté chodbě strašidelné světlo. Ze stropu kapala ledová voda a ze stínů bylo slyšet hladové krysy. Občas zahlédli v dálce neforemné postavy a jednou dokonce prořízl tíživé ticho příšerně pronikavý výkřik, který odumřel v úděsně klokotavém zvuku. Přesto umíněně sestupovali dál do hlubin, protože jinam jít nemohli. Bernhard si zamyšleně prohlížel plápolající pochodně a podlahu pokrytou staletým prachem, rušeným pouze jejich šlépějemi.

— Za to může ten prokletý ústřední mozek, vrčel kovboj. — Zamiloval se do těch mizerných hororů. Nedovedeš si představit, jaké nestvůry stvořil. Hloubavě pohlédl do chodby před sebou, kde nepopsatelná obluda právě zatahovala do páchnoucí díry v zemi polosežrané stvoření. Spokojeně se přitom chechtala a slintala všemi čtyřmi tlamami. Bernhardovi přeběhl mráz po zádech.

— Můžou za to ty prokleté mikrofilmované knihy, pokračoval kovboj. — Ústřední mozek má těch škvárů plnou knihovnu a všechny svoje pitomé nápady má odtamtud. Ještě ani nedočte knihu a už rozjede práci v laboratořích a z protoplazmy si uplácá každé monstrum, o kterém četl. A to už vůbec nemluvím o milostných románech — do romantiky je celý pryč. Celá tahle pitomá planeta je plná ctnostných dívek z týdeníků, které hledají toho pravého. Je to cvok, dej na má slova. Vztekle si odplivl.

— Laboratoře? zeptal se Bernhard.

— Samo. Má jich fůry. Mělo to nejspíš něco společného s obranou. No a co?

— Ale v tom případě všechna tahleta stvoření nejsou nic než androidi, umělé příšery a umělí lidé, svitlo Bernhardovi. — Laboratoře, fuj tajbl.

— Tak poslechni, řekl kovboj nakvašeně, — já jsem taky z protoplazmy a co se ti na mně nelíbí? To je přece správný způsob, jak se dostat na svět. Tys už někdy slyšel o někom, kdo se narodil z matky?

— Já třeba.

— Dělá se mi z tebe nanic.

— Chceš snad kritizovat mou mámu?

— Nech si ty svoje nechutnosti, nebo tě naučím, aby sis to nejdřív rozmyslel, než otevřeš zobák. Taková perverzita. Z matky! Udělal zhnusený obličej.

— To je náhodou mnohem přirozenější, než se narodit z kohoutku ve zdi, nedal se Bernhard. — Ty chuchvalce protoplazmy.

— Ty zvíře!

— Ty fíkuse!

— Maminčin mazánku!

— Tak poslechni, protáhl Bernhard výhrůžně. — Ty si koleduješ o to, abych ti zakroutil tím tvým umělým krkem, co?

— Jestli se mé dotkneš těma svýma hnusnýma mazánkovskýma rukama, tak z tebe udělám řešeto, jako že je bůh nade mnou, rozumíme si?

— Držte huby! vyštěkl ústřední mozek z kanálu za jejich zády. — Jestli ještě jednou vezmeš moje jméno nadarmo, pojedeš zpátky do laboratoře, rozumíme si!

— On začal! trucoval kovboj.

— Ten pitomec kritizoval mou mámu! pěnil Bernhard. — To tady mám jen tak stát a nechat ho plivat na mou mámu, jo?

— Maminčin mazánku!

— Obludo ze zkumavky!

— Doufám, že si zlámete vaz oba dva, zaklel kanál. — Držte huby a nechte mě přemýšlet! Sám se vypojil. Ozvalo se už jen zlostné cvaknutí a pronikavé zabublání. Z kanálu se vyvalil dusivý puch a zahnal kovboje i Bernharda — oba kašlající a lapající po vzduchu.

— Tak vidíš, cos udělal, syčel kovboj, — teď jsi spokojený?

— Kdo si s tím začal? odsekl Bernhard. — Ty, nebo já? Tak mluv!

— Nemluv na mě, okřikl ho kovboj. — Dělá se mi z tebe nanic.

— Mně z tebe dvojnásob.

— Kdybych byl tvoje máma, zaškrtil bych tě hned, jakmile by ses narodil.

— Kdyby tys byl moje máma, byl bych ti za to vděčný.

— Ještě slovo a jdu na tebe. Pane bože, pomoz mi, ať…

— TICHO! vřískl jim kanál za zády.

Pospíchali pryč zlověstným tichem a snažili se na sebe navzájem nedívat.

Chodba tvrdošíjně pokračovala dolů a každým krokem byla špinavější a špinavější. Do oslizlých stěn byly v pravidelných odstupech zasazeny silné dubové dveře a z maličkých zamřížovaných špehýrek pronikaly hrůzné zvuky, při nichž stydla krev v žilách a které nestojí za to blíže popisovat. Některé zvuky připomínaly vzlyky, ale spíš to byla šupinatá těla, která se plazila po ledových kamenných podlahách; jinde zaslechli pláč, podivné skřípání a syčení, při nichž se Bernhard s kovbojem tak dlouho přibližovali k sobě, až si jeden s druhým zapletli nohy a spadli na zem v jednom propletenci. Kleli, bojovali o život a žebronili o smilování hlasy třesoucími se děsem, zatímco se kolem nich zvedl prach a v něm se rozplynulo světlo z plápolajících pochodní. Bylo to děsně trapné a Bernhard by dal krk na to, že to kovboj udělal schválně.

— Tos udělal schválně, hulákal, když se vyštrachal na nohy a opřel se o dveře. — Tentokrát jsi zašel příliš daleko, kamarádíčku, tentokrát ti to nedaruju. Já tě aaaaaarrrgh!

— Co že mě? zeptal se kovboj a nemohl spustit oči z nevýslovně špinavé paže, která se vykradla skrz zamřížovanou špehýrku a zvolna Bernharda škrtila. Mezi stěnami se rozlehl šílený smích a Bernhardův obličej začal pomalu nabývat namodralého tónu. — No pokračuj, poškleboval se kovboj, — ven s tím, cožes to se mnou chtěl udělat, ty chudinko? To se tak bojíš, že se mi to ani neodvažuješ prozradit? Pronikavě se rozchechtal, až se plácal do kolen.

— Gaaaarghhhh? chroptěl Bernhard.

— víc nahlas, vybízel ho kovboj. — Neslyším tě!

— Zastřel ho! zachrčel Bernhard. — Copak nevidíš, že mě chce připravit o život?

Kovboj se líně opřel o protější stěnu, zašátral v kapse košile a vytáhl cigaretu. — To si musím jaksepatří promyslet, protáhl a pečlivě si cigaretu zapálil. — Ty opravdu chceš, abych toho chlapa zastřelil? Vyčítavě zavrtěl hlavou. — Přece moc dobře víš, že já něco takového udělat nemůžu, kamaráde. Za koho mě máš? Za sprostého vraha?

— Uchrrm ghrrzzscht? navrhl Bernhard. Oběma rukama zoufale rval ocelovou paži a téměř se mu podařilo do ní kopnout.

Kovboj si udělal ještě větší pohodlí. Nábožně vtáhl kouř hluboko do plic.

— Abys mi dobře rozuměl, kamaráde, ozval se. — Já chápu, jak ti je, věř mi. Povzdechl si. — Mě to bolí víc než tebe, ujistil ho. — Věř mi.

— Opravdu? zachrčel Bernhard. — To myslíš vážně?

— Samo! Víš, já chápu, že ty se svým vychováním nemůžeš reagovat jinak. Jsi voják a myslí ti to, jen když máš v ruce pistoli, a to ti to ještě myslí přesně tak daleko, jak velký máš dostřel. Já jsem v hloubi duše pacifista, tak jak ode mě můžeš čekat, že bych ti mohl pomoct? Nestojí v Písmu svatém, že kdo se chápou meče, mečem zajdou? Takže se měj fajn, dokud můžeš, kamaráde, protože nepočítej, že já se do toho budu míchat. Obdivně si hvízdl. — No ne! Vsadím se, že modřejší ksicht, než máš teď, už mít nebudeš! Měl by ses vidět! Ne-u-vě-ři-tel-né!

— Ale vždyť on mě odkrágluje! zakrákoral Bernhard.

— Začínáš mi tu nějak filozofovat, kamaráde. Jak můžeš vědět, že se tě snaží odkráglovat? Není to zase jenom jeden z tvých ukvapených závěrů, k nimž docházíš, aniž ses pokusil dostat se na kloub chování toho nebohého muže? Co vlastně víš o jeho duši? Může to prostě a jednoduše být jen způsob, jakým se snaží navázat kontakt s jinou lidskou bytostí. A kromě toho, copak stejně všichni jednou nemusíme zemřít?

Bernhard měl plná ústa práce, protože se snažil do ruky zakousnout, a tak odpověděl jen krvežíznivým zachrochtáním. Kovboj si zamyšleně prohlížel ohýnek cigarety.

— Ach ano, povzdechl si, — násilí je kořenem veškerého zla. A ty po mně žádáš, abych se v hněvu obrátil proti nebohému chudákovi, jehož motivy neznám a jenž mi neučinil nic zlého. Jsi zlý, kamaráde, stydím se za tebe. Smutně zavrtěl hlavou.

Z cely se ozval pekelný řev a Bernhard proletěl chodbou. Mezi zuby měl krvavé cáry a v očích vraždu. Vletěl hlavou do protější zdi, až to zadunělo, zůstal nehnutě ležet na zemi a snažil se popadnout dech. Vězeň zatím mával zkrvavenou paží a mávání doprovázel řevem, při němž tuhla krev v žilách.

Bernhard zvolna a květnatě klel. Vyhrabal se na nohy a potácivě zamířil ke kovbojovi s paprskometem v ruce a dychtivým leskem v očích. — Tak ty jsi filozof? Tak ty jsi pacifista? Tak ty si tu budeš stát a pindat a mě zatím můžou odkráglovat? Víš, co s tebou teď udělám? Ušklíbl se zkrvavenými zuby.

— Heleď se, starý kamaráde, pokusil se ho ukonejšit kovboj krotce a ustupoval, dokud ho zeď nezarazila, — proč si radši nejdřív se starým kámošem nepromluvíš?

— Mluv hlasitěji! zavřeštěl Bernhard, — neslyším tě!

— Stráž! ječel vězeň za jejich zády. — Stráž! Ty tam…, ty nejsi stráž!

— Drž zobák! okřikl ho Bernhard. — Hned se vrátím a vyřídím si to s tebou; jen tady toho mrzáka nejdřív trochu ogriluju.

— Mně je to moc líto, byl to omyl, omlouval se vězeň zahanbeně. — Já myslel, že jsi strážný.

— Byl to omyl, připustil Bernhard, — ale teď buď zticha, než zašlápnu tady toho červa.

— Proč mě nechceš poslouchat? křičel vězeň.

— Proč nechceš poslouchat mě? křičel kovboj.

— Proč nikdo neposlouchá mě! křičel Bernhard. — Proč mě všichni chtějí odkráglovat? Dejte mi všichni pokoj! Ale přestal mířit paprskometem na kovboje. — Kdo, do pytle, jsi zase ty?

— Jsem toliko bezejmenný vězeň, odsouzený k smrti v této cele, odpověděl vězeň, — ale kdysi jsem byl znám pod jménem Edmond Dantes. Je mi líto, že jsem se tě pokoušel uškrtit, ale já hrozně pospíchám; musím se odsud dostat, vykopat abbého poklad a pak se stanu nejbohatším mužem na světě a pak začnu pobíjet své staré nepřátele jednoho po druhém těmi nejrafinovanějšími způsoby, jaké mě napadnou, za to, že mi zkazili život. Ty čirou náhodou nemáš někde v kapse klíč od cely?

— To je hrabě Monte Cristo, vysvětlil kovboj. — Nevšímej si ho.

Bernhard ho ignoroval. — Existuje nějaký způsob, jak se dostat z tohohle hnusného místa? zeptal se.

— Existuje jediný způsob, vysvětlil budoucí hrabě Monte Cristo, chytil se kostnatýma rukama mříží a usmál se rozežranými zuby, napolo skrytými za rozcuchanými chomáči vlasů a vousů, jež mu pokrývaly vyhublý obličej. — Když tady dole někdo zemře, přijde stráž a zašije jeho tělo do pytle z plachtoviny a shodí ho do moře. Mám plán: až abbé zemře, zaujmu jeho místo v pytli, stráže mě hodí do moře, já se z pytle proříznu ven, poplavu jako ryba a pak se dám najmout na dobrou loď. která náhodou zakotví u ostrova Monte Cristo, tam loď opustím, najdu truhlice po okraj naplněné zlatem a diamanty, pak odcestuji domů do Paříže a začnu znovu žít. A první, co udělám, je, že půjdu za tím bankéřem s šekem a řeknu mu, že…

— Ticho! zařval Bernhard. — To tu mám poslouchat celý tvůj zatracený životopis, nebo co? Já chci odsud pryč!

— V abbého pytli je místo jen pro jednoho, upozornil ho hrabě. — Nemůžeš snad být takový podlec, abys mi ho vzal?

— To si piš, že můžu. ujistil ho Bernhard. — Kde je?

— … a pak tě svrhnou ze stometrového srázu do moře, na skály a bouře tě vrhne na hrany útesů, ostré jako břitva, a plachtovina bude setsakra tuhá a ty upustíš nůž a do plic ti vnikne mořská voda a celý život ti proletí před očima, až nakonec budeš šťasten, že zemřeš, a pak přijdou krabi a začnou tě okusovat, a úhoři a pak…

— Ústřední mozku! zavyl Bernhard, — kde jsi? Chci odsud! Pomoz mi ven!

Úsek vlhké, mechem porostlé zdi se otevřel na skřípajících závěsech a praštil Bernharda do zad, až přistál tváří v prachu. Chodbu zalilo nádherné atomové světlo. Bernhard se vyštrachal na nohy a osleple se potácel k tajným dvířkům, vzlykaje štěstím. Dorazil přesně včas, aby ho do tváře udeřila ohlušující salva pochodové hudby a srazila ho naznak na podlahu. Tento ponižující pád byl v posledních deseti vteřinách už druhý. Objevil se Robodruh, hrdě mávající císařskou vlajkou a břeskně vytrubující Pochod kosmické flotily. Prastaré, oslizlé kamenné kvádry se otřásaly pod náporem bubnů, trumpet, kanónů a mohutného sboru brutálních poddůstojníků. Robodruh dirigoval sbor s nelíčeným nadšením a odklepával takt čtyřmi ocelovými nohami. Zvedla se dusivá mračna prachu a na ně Robodruh promítal nádherné reklamy s vojáky unavenými válčením, kteří se osvěžovali poháry naplněnými po okraj napěněným vojenským pivem, nápojem bohů, jehož četné přednosti ječivým a ochraptělým hlasem hlásala mladá a krásná žena.

— Jsme zachráněni! hulákal kovboj. — Kavalerie přijíždí! Brány jsou dokořán! Dokázali jsme to, kamaráde! Jsme svobodni! Tančil po chodbě, smál se jako šílený a divoce střílel kolem sebe.

— Jsme ztraceni, zasyčel Bernhard, jenž skrz mračna prachu zahlédl štíhlou postavu v bílém a teď ustupoval s obličejem zrůzněným hrůzou.

— Bernharde! vykřikla Terry štěstím bez sebe. — Nakonec jsem tě přece našla! Můj milovaný! Můj mužíčku! Teď už se nikdy nerozloučíme! Doběhla k němu, silnou rukou ho postavila na nohy, spoutala jeho mávající paže elegantním hmatem juda a začala ho zasypávat vlhkými polibky. V pozadí si Robodruh a kovboj osušili slzy, potřásli si rukou a se šťastným úsměvem pozorovali, co se bude dít. Mezi rytmickými vlnami dunivého pochodu se tu a tam ozvaly útržky Mendelssohnova Svatebního pochodu.

— Miluji tě, zašeptala Terry a něžně Bernhardovi ožužlávala levé ucho, — a ty miluješ mě…, je snad na světě něco krásnějšího než naše láska? Miláčku, kdybys jen tušil, jak jsem toužila po tvých palčivých polibcích, po tvých silných pažích, které mě budou drtit, po tvých zamilovaných očích, jež se budou utápět v mých a řeknou mi vše, co ses mi nikdy neodvážil sám říct… Přemohly ji city a rozplakala se mu na rameni.

— Vemte ji odsud pryč, než se zblázním! rozkřikl se Bernhard, napůl šílený bolestí po hmatu, který mu Terry nasadila.

— Tvá ústa říkají ne ne, ale tvé oči říkají ANO! zapěl Robodruh procítěně.

— Bude z nich proklatě krásný pár, prohlásil kovboj pohnutě. — A já budu proklatě štram družba, co ty na to?

— Bude to správná starosvětská svatba v kostele, zvěstoval Robodruh, — s dlouhými svatebními šaty z hedvábí a svatební korunku bude mít ze stříbra a k tomu hudba od Chopina a nevěstinka bude slzičky skrývat za svatebním závojem a k tomu se bude všem podávat zdarma pivo, flaška za pouhopouhého bůra, a šampaňské Veuve Clicquot (cena se přirozeně strhne ženichovi z žoldu) a pak přijde svatební noc a on povede uzardělou nevěstinku do ložnice, zatímco svatebčané (my dva) budou stát za dveřmi a poslouchat.

— A bude s ní, panečku, tak skotačit, až s nimi postel spadne! povykoval kovboj. — Ty, co říkáš, nemohli bysme je tak trochu šmírovat?

— A budou mít deset dětí, které budou sloužit impériu a císaři.

— Nejmíň patnáct. Ať si ten trouba užije.

— A budou se smát bezzubými pusinkami, až ho srdce zabolí samým štěstím.

— Budou se počurávat od rána do večera a od večera do rána.

— Jeho život dostane nový smysl!

— Do smrti nepozná šťastnou chvilku.

— A pak se vrátí na bojiště, aby bojoval za císaře a za svou rodinu!

— Udělá cokoliv, jen aby se jich na chvíli zbavil!

— Pusť mě odsud! řval Bernhard. Pokusil se Terry kopnout do břicha, ale ta ho jen tak mimochodem srazila na kolena a málem mu při tom v rychlosti zlomila ruku.

— Miluji tě, Bernharde, šeptala něžně a přitiskla své třesoucí se tělo k jeho.

— Bože, vyl Bernhard, — kde jsi? Proč mi nepomažeš? Copak nevidíš, co se mnou chtějí udělat?

— Tady jsem, oznámil ústřední mozek z díry ve zdi. — Co si přeješ?

— Koukej, ať se odsud dostanu, zavrčel Bernhard, — a ty pitomé otázky si můžeš strčit za klobouk.

— Ty si nevezmeš tu okouzlující ženu?

— Ani za nic!

— A bude se ženit! vřískl kovboj. — Chytil ji za prso, ten sviňák. Teď se s ní musí oženit!

— Za nic jsem ji nechytal! rozkřikl se Bernhard na kovboje. — To si myslíš, že jsem tak perverzní? Zarazil se jako když utne a s rozšířenýma očima zíral do ocelově modré hlavně pistole, kterou mu kovboj strčil do obličeje.

— Vždycky jsem chtěl být družbou na pravé starosvětské svatbě, zavrčel. — Tak se mě o to nepokoušej připravit!

— To musí být nějaká mýlka, šeptl Bernhard. — Nemůžeš tu věc dát kousek dál, jsem z ní jaksi nervózní.

— Chceš si vzít tu nádhernou dívku?

— Samozřejmě, že chce! vyjela Terry pobouřeně. — My se milujeme!

— Dobrotivý bože! zasténal Bernhard.

— Vždycky budu s tebou, když mě budeš potřebovat, prohlásila díra ve zdi. — Ach, vy moje drahé, milující se děti, sešly jste se tu, abyste uzavřely sňatek. Bereš si…

— Ano! vydechla Terry šťastně a začervenala se až po výstřih, Po pravé tváři se jí pomalu propracovávala slza díků.

— Ticho, ženská! Tebe jsem se ještě neptal! Bereš si, Bernharde Rordine, zde přítomnou Terry Chisholmovou ze Slunečného domova za svou ženu před zákonem a budeš ji milovat v dobách dobrých i zlých? Jestli neřekneš ano, zabiju tě.

— Ano, přisvědčil Bernhard s pohledem na pistoli.

— A ty, ženo?

— Ano!

— Prohlašuji vás tudíž za muže a ženu a Bůh buď vašim duším milostiv.

Nastalo nesmírné pozdvižení. Ze stropu se snesl déšť konfet a vzduch se naplnil ohlušujícími tóny Mendelssohnova svatebního pochodu; Robodruh a kovboj stáli s hlavami opřenými o sebe a zpívali, až se jim po tvářích samým štěstím kutálely slzy; hrabě Monte Cristo poskakoval snožmo po své cele, tloukl do mříží jídelní miskou a vřeštěl jako šílený; Terry se zhroutila a zalévala Bernhardovi rameno potoky slz. Lodní kněz pronesl slavnostní řeč tlampačem v Robodruhově zadku, v níž všem přítomným vysvětlil, jak šťastný je mladý pár právě v tomto okamžiku, a přikázal novomanželům, aby císařské kosmické flotile porodili mnoho silných dětí; zvuk prořízly fanfáry a reklama na pivo, plenky a antikoncepční prostředky, tu a tam přerušované zevrubnými popisy manželových manželských práv a nejlepších metod, jak z nich vyrazit co nejvíc. Dobré rady doprovázela rytmicky vrzající postelová pera a nadšené funění, zatímco dechový orchestr nasadil Pochod mariňáků a otrlý poddůstojník připomněl Bernhardovi prastarý vojenský zákon Droit du seigneur, stanovící, že právo první noci je vyhrazeno službukonajícímu důstojníkovi, a poučil ho, že by na to neměl zapomenout, jestliže nechce dopadnout secsakra špatně. Bernhard se choulil na podlaze v malé zahořklé hromádce, bojující ze všech sil proti Terryiným něžným objetím, a přál si, aby byl radši po smrti. Nic na světě nemůže být horší než tohleto, myslel si. Nic! Pak si vzpomněl, že Starý Držkoun je mu v patách, a rozplakal se tiše a usedavě jako dítě.

V pozadí zval Robodruh všechny přítomné na Veuve Clicquot. Kovboj se energicky snažil ožrat jako prase a vyprávěl historky bez pointy všem, kdo se k němu přiblížili na doslech. Chodba teď byla k prasknutí přecpaná lidmi a hůře popsatelnými bytostmi, které vyzpěvovaly, praly se a nalévaly pitivem na Bernhardův účet. Bernhard se pokusil zastřelit, ale Terry dosud držela jeho pravici v ocelovém stisku.

— Není to nád-her-né . . . být konečně svoji? vzlykla, — jen my dva, dva milující se ptáčínkové, spojení naší láskou! Ten hodný starý ústřední mozeček už nám naplánoval líbánky! Pozval nás k sobě opravdický hrabě a dovolí nám bydlet u sebe na zámku dokud si nezařídíme vlastní domeček, opravdické hnízdečko a v obýváčku budeme mít sametové závěsy, víš, a stylový nábyteček a v neděli vždycky pojedeme navštívit maminku na venkov a …

— Proč radši necuchám ke kytičkám zespodu? vypravil ze sebe Bernhard šeptmo a zavřel oči.

— Tak brzo? podivil se ústřední mozek. — A to nejsi ženatý ještě ani pět minut!

11

Bernhard se opíral o předprseň mohutné šedivé hlavní věže Drákulova hradu a energicky kousal do žalostných zbytků svého kníru. Před ním se rozprostíraly bašty, opevnění, zákopy a hradby v soustředných kruzích daleko do krajiny, kde se v slunečním žáru krčily polorozpadlé chatrče vesničanů. Drákulův hrad se tyčil jako gigantické spící pravěké monstrum nad okolní rovinou a z jeho středu se hrdě vypínala k nebi hlavní věž s Bernhardem jako závěrečným vykřičníkem na svém nejvyšším bodu. Byl to krásný a impozantní pohled, ale Bernhard právě nejevil sklon k úvahám tohoto druhu. V ruce držel silný dalekohled a zíral téměř svisle do hlubiny.

Pod ním se rozkládala plochá střecha, momentálně obsazená až přemrštěně kyprou pokojskou, která toho na sobě neměla o mnoho více než okouzlující úsměv a strategicky umístěný ručníček. Bernhard se vyklonil dál přes předprseň v touze uspokojit svou zvědavost, týkající se podrobností její přitažlivé anatomie, z níž měl v několika minulých dnech možnost poznat víc a víc. Toužebně si povzdechl.

— Jsi netvor a sexuální zločinec, usoudil ústřední mozek dutým hlasem ze zrezivělého komína za Bernhardovými zády.

— Jak se můžeš chovat ke své okouzlující choti tak podle a nízce?

— Nic jí to neškodí, dokud se o tom nedoví, odtušil Bernhard.

— Vypadni a neruš mě.

— Jsi zvíře, usoudil komín zhnuseně.

— To teprv uvidíš, jaké ze mě bude zvíře, jestli se mi někdy podaří dostat do blízkosti té komorné, ujistil ho Bernhard.

— Kromě toho se mi dělá nanic, jen se na svou okouzlující ženušku podívám. Nemůžeš vypadnout a nechat mě slintat v klidu?

— Sezdal jsem vás, podotkl komín.

— Sezdal. Taky tě za to nenávidím.

— A naplánoval jsem vám tyhlety krásné líbánky.

— Kdo se tě o to prosil? Já rozhodně ne!

— A ty, jen jsi sem dorazil a už sis mohl nohy uběhat za těmi nevinnými a nezkušenými děvenkami, které tu pracují jako komorné.

— To snad ne, ohradil se Bernhard a zhýrale se ušklíbl na komín. — Kdybys řekl děvkami, které tu jsou za komorné, to bych bral. Jinak ale máš dobrý vkus. Tos je stvořil docela sám?

— Copak nemáš ani špetku respektu před tím milým starým hrabětem, který ti důvěřuje?

— Jen tak tak jsem za sebou stačil přirazit dveře, poznamenal Bernhard, — jinak mě ten starý fiškus určitě kousl do krku. Musí to být cvok. Stejně jsou tady všichni cvoci. Viděls tu sbírku idiotů, co dědula kolem sebe nashromáždil? Tohleto má být podle tebe líbánkový hotel? Spíš je to kabinet voskových figur a ty se mi snažíš zabránit, abych se díval na jediné lidské stvoření, které tu široko daleko je!

— Je to jedinečné shromáždění rozumu a vtipu, namítl komín uraženě. — Všechny jsem vybral z knížek, které jsem četl. Měl bys být hrdý, že s nimi smíš pobývat pod jednou střechou.

— Máš mizerný vkus, řekl Bernhard.

— Poskytuji ti možnost seznámit se s lepšími a bohatšími stránkami života, pokračoval komín, — a ty? Ty mě nenávidíš! Myslíš si, že nemám žádné city jen proto, že jsem stroj! Proč nemůžeš ocenit všechno dobré, co pro tebe dělám? Ale to bych toho na tobě přirozeně chtěl moc. Ty se jen necháš zmítat svými zvířeckými pudy a slintáš nad tou odpornou děvkou a urážíš všechny učené muže, jež jsem tu nashromáždil jen a jen kvůli tobě. To má být dík za všechnu mou námahu? Takhle se mnou jednáš za všechno, co jsem pro tebe udělal? Zasvětil jsem dvě stě tisíc svých nejlepších let člověku a tohleto je dík!

— Nechápu, jak mě můžeš vystát, opáčil Bernhard.

— Jen mě ponižuj, řekl komín. — Nestarej se o moje city. Jen si slintej nad tou děvkou. Hrad se jen hemží moudrými muži, ale on ne, on bude běhat za komornými. Co na ní vidíš, co by tvoje okouzlující ženuška neměla? Nebo z druhého konce, co na ní vidíš, co bych neměl já?

— Schopnost vzbudit ve mně zvířecí pudy, odtušil Bernhard.

— Tobě nic neříkají duchovní hodnoty?

— Ne.

— Jsi prasák, zhnuseně usoudil komín. — Tak proč za ní rovnou nejdeš a neznásilníš ji?

— Hned se do toho pustím, ujistil ho Bernhard, — jen když vydržíš chvilinku zticha.

— Doufám, že si zlámeš vaz, zaskřípěl komín.

— Drž hubu, mašino!

— Zvíře!

— Rachotino!

— Tohleto ti nezapomenu, prohlásil komín výhrůžně. — Jen počkej! Odpojil se s protáhlým zaskřípěním a vyfoukl mračno sazí. Bernhard na něj vyplázl jazyk a vrátil se k pozorování. Komorná ho okouzlovala především ručníčkem. Začalo to postupným odkrýváním prsou, následovaných partiemi kolem pasu a boky. Teď ručník přikrýval sotva žaludek. Lámal si hlavu nad tím, jestli vůbec pod ručníkem má něco víc než nahou a nepochybně nestoudnou kůži. A ví vůbec, že tu stojí a šmíruje ji? Člověk nikdy neví, kde tyhlety komorné má. Sledoval vývoj za poslední dva dny a každý den byla odvážnější, neřkuli neopatrnější ve snaze po přitažlivém opálení. Se smíšenými pocity se těšil na konečné odhalení. Až konečně spatří vše, co se dá vidět, nezbude mu z téhle docela příjemné zábavy už nic než se vydat dolů a udělat, co se od něj čeká, a pak obratem zapomenout na tu rozhicovanou běhnu. Chtivě ji provrtával očima a doufal, že ručník sklouzne ještě o kousek níž, ale brzy zjistil, že umíněně setrvává na svém místě a dívka navíc jeví všechny známky toho, že usnula, a proto raději vzpurně obrátil dalekohled k obloze bez mráčku, na níž se k zemi pomalu a nedůvěřivě snášely tři čluny. Každé myslitelné místečko na trupu se ježilo ústími mocných laserových kanónů, jež mířily všemi možnými směry a pomalu zaměřovaly všechny body v dohledu v honbě za něčím, co by mohly rozstřílet nacimprcampr. Ne že by nebylo nač mířit, v nejbližším okolí nechyběli ani draci dštící oheň, pegasové a jiné vybrané výsledky zpozdilého úsilí ústředního mozku v protoplazmických laboratořích, ale veskrze nic, co by stupidním počítačům, které řídí kanóny, stálo za ostřelování. V blízkosti se nacházelo i několik velice nedůtklivých pohanských bohů, kteří stáli na zemi, podezíravými zraky sledovali sestupující čluny a čekali na sebemenší provokaci. Bernharda napadlo, co se asi stane, až Starý Držkoun vyleze z člunu a začne na ně řvát a nadávat jim svým obvyklým srdečným způsobem.

Vypadalo to, že to bude zase jednou zajímavý den, plný událostí.

Bernhard mrkl na komornou, zjistil, že značně nechutně chrápe s otevřenou pusou, a rychle opět zaměřil pozornost na přistávající čluny. Ne méně než tři čluny, a to po pouhých dvou dnech! Už to, že dolů poslali tři čluny, a nepočkali půl roku na písemné schválení z císařova štábu, bylo něco zcela jedinečného v análech válečné byrokracie a svědčilo o samostatnosti, odvaze a blbosti generála Maxi Jestřába. A že to všechno stačil provést během pouhých dvou dní, bylo takřka neuvěřitelné. Člověku se až zatočila hlava při pomyšlení na hory dotazníků, vyjádření a pokynů, vše v trojím provedení, které bylo třeba přeskočit, aby mohly přistát ty tři čluny. Bernhard přemítal, zda se generálu Jestřábovi může podařit zakrýt tak neodpustitelný zločin proti vojenské neefektivnosti a koho vybral za obětního beránka, kdyby náhodou císařská byrokracie objevila, co se stalo za jejími zády.

Drákulův hrad byl zbudován na vrcholku pochmurné srázné hory. Temné věže a cimbuří se pohrdavě vyvyšovaly nad okolní krajinou a shlížely jako žulově šedá noční můra na ubohá doupata vesnického lidu, obklopeny skvělými opevněními a páchnoucím příkopem, v němž údajně přebývala nejrůznější nepopsatelná a stále hladová monstra. Nikdo je nikdy neviděl, ale v noci, a zvláště za úplňku, se z příkopu ledacos ozývalo. Za tímto příkopem byl ještě jeden, opatřený zašpičatělými kůly, masožravými rostlinami a jinými odstrašujícími prostředky, dostatečně strašnými na to, aby i ten nejhorlivější sedlák upustil od požadavku krvavé a zasloužené pomsty na hradním pánovi. Za touto obrannou linií se táhlo pusté vřesoviště s vřesem vybledlým do podivně chorobné barvy. Za nocí se tam ze země zdvíhaly těžké páry, mihotající se strašidelným, mrtvolně bledým přísvitem. Tady se protloukali svými ubohými životy poddaní hraběte, potáceli se ustavičně na hranici hladu, ale nikdy ji nepřekračovali, stejně jako se tu protloukali ubohými životy jejich předkové po staletí před nimi. Úrody bývaly skrovné a napadené cizopasníky a to málo, co bylo k jídlu a co neukradly krysy, jim zabavil hrad. Dobytek tu nebyl, protože vřes byl jedovatý a k pastvě se nehodil. Vesničané se živili především odpornými, znetvořenými, masožravými žábami, které poskakovaly po vřesovišti a plnily noc svými skřeky. Mladé dívky byly odváděny na hrad při první známce, že začínají nabývat ženských tvarů, a mladí mužové byli na hrad odváděni v ještě útlejším věku, aby pomáhali šlechticům bránit hrad proti pobouřeným rodičům mladých dívek. K nějakému významnějšímu selskému povstání sice za posledních tři sta let nedošlo, ale člověk nikdy nemůže vědět, kdy si lidi usmyslí postavit se svému pánu z boží milosti. Mladé ženy a mladí mužové se ostatně vždycky po několika letech vraceli do svých vesnic, sice poněkud zpustošení, ale o mnohou zkušenost bohatší, tak proč by si sedláci stěžovali? V hrabství šel život klidně a spořádaně, vesničané hladověli na vřesovišti, zatímco na zámku se hrál Chopin; hrabě byl totiž vzdělaný muž se smyslem pro vyšší životní hodnoty.

Hrabě však nebyl natolik povýšený, aby se tu a tam nevykradl z hradu a nezavítal mezi vesničany a občas, když na nočním nebi visel nateklý a mrtvolně bledý měsíc, ho bylo vidět, jak se žene po vřesovišti, vykřikuje a směje se jako šílenec; a v odpověď na jeho smích se z valících se chuchvalců mlhy za jeho zády ozýval jiný smích, který byl ještě příšernější. Při těchto příležitostech připomínal hrůzyplný beztvarý stín nebo spíš třepotajícího se hladového netopýra, a ráno po těchto výletech se shodou okolností probudila některá z mladších žen v kraji s akutní chudokrevností. Někdy se také neprobudila vůbec.

Na tomto vřesovišti se Starý Držkoun rozhodl přistát se svými třemi čluny. Věděl, že Bernharda najde někde poblíž, a předsevzal si, že ho dostane, ať to stojí co to stojí. Čluny tudíž přistály za všech obvyklých bezpečnostních opatření, která zahrnují štědré dávky otravných plynů, radioaktivního záření, defoliantů, napalmu, dvacetitunových bomb a bez přestání pracující laserová děla. Vousatí bohové to vše sledovali s nakrabatěnými čely a zlověstným mumláním. Čluny úspěšně rozstřílely větší část hraběcího golfového hřiště a proměnily hraběnčin unikátní růžový sad v mračno radioaktivního popela, načež konečně přistály na pařící se zemi. Otevřela se propust a kdosi vykopl divoce protestujícího vojáka, který měl sloužit za terč pro případ, že by domorodci byli nepřátelsky naladěni. Když vojáka proti všem předpokladům nikdo obratem nezastřelil, z lodi se vyřinula četa vojáků, přetížená smrtonosnými zbraněmi a blaženě se usmívající po koňských dávkách narkotických preparátů. V patách za nimi následovali felčaři, ozbrojení hrozivě vyhlížejícími injekčními stříkačkami, kteří vráželi ztupené jehly do každé paže, nohy a hýždě v dosahu. Postavili obvaziště Červeného kříže, kompletní včetně přihlouple se usmívajících ošetřovatelek a přenosné gilotiny pro případ, že by některý hrdinský voják dostal chuť vyhnout se boji. Rozbalili červený běhoun. Konečně se v propusti objevila pečlivé olízaná, lesknoucí se holínka, provázená jednohlasým zmučeným zasténáním vojáků a zvukem desetitisíců trumpet z lodního tlampače. Holínku následoval zbytek Starého Držkouna, pěnícího vzteky a proklínajícího všechno v dohledu.

— Měkkejši! ryčel svým obvyklým hlasem, při němž se na mysl draly trouby jerišské. — Pitomci! Prasata! Dělá se mi z vás špatně, jen se na vás podívám! Slyšíte! Š + p + a + t + n + ě! Postarám se, abyste si přáli radši se nenarodit. Jasný? Měřil si je krví podlitýma očima. — Přejete si, abyste se radši nenarodili? Odpovězte!

Odpověděli, že si přejí, aby se radši nenarodili.

— To rád slyším, řekl s ďábelským úsměvem, — protože stejně vás všechny brzy budou žrát červi, jasný? Čeká na vás tohleto, vy krysy…

Bernhard se postavil do pozoru, jakmile se Starý Držkoun objevil, ale pak se pomalu uvolnil a potlačil třes. Hrůzyplný hlas dosahoval až k němu, silný, mohutný a strašlivý; vysvětloval vojákům názor Starého Držkouna na jejich právo na život, na jejich vzhled, morálku, jejich předky a pochybnou pověst jejich matek. Byl pečlivost sama a nezapomněl jedinou smrtelnou urážku.

Pak objevil bohy, kteří dosud stáli v hloučku a s bručením si prohlíželi vojáky. Zmlkl uprostřed věty.

— Co je, krucinál, zase tohle? zaryčel a upřel na ně cholerické oko. — Civilové? Nenávidím civily! Zmateně přejížděl očima po jejich dlouhých bílých plnovousech, vavřínových věncích na letitých hlavách, po oděvech s krátkými rukávy a chitóny po kolena, odhalujícími kostnatá lýtka a špinavé ploché nohy, po jejich hubených krcích a povadlých rukou. Zjizvený obličej mu pomalu a sytě brunátněl. — Hippies! zavřískl. — Zbabělci zženštilí! intelektuálové! Pacifisti! Demokrati! Komunisti! Pitomci! Co tady, krucinálhimldonnerwetter, děláte? Odpovězte!

Jeden z bohů pronesl cosi neslyšného. Starý Držkoun začal snožmo vyskakovat a maličko se uklidnil, teprve když vyčerpal svou omezenou zásobu nadávek. Poté se obrátil k svým vojákům, ochromeným strachem, a zařval na ně pal! Bohové si ho nepřátelsky měřili očima, ale nesnížili se k tomu, aby mu odpověděli.

Vřesovištěm se přehnal řev energetických zbraní, které pracovaly v dokonale nacvičeném taktu. Bohy pohltila oslnivá, nesnesitelná koule totálního ničení. Bernhard musel odvrátit oči, aby si je chránil před zničující září, a vrátil se ke zkoumání komorné. Vzhlédla k němu a povzbudivě na něj mrkla. Její rty se pohnuly, ale randál z vřesoviště přehlušil každé slovo. Pravděpodobně to byla vybídka, aby sešel dolů a spojil se s ní na okamžik sténavé kratochvíle. Už cítil, jak se mu její štíhlé nohy vinou kolem zad. Celý se zpotil chtíčem, ale s nevolí a nadlidským úsilím se vrátil k trpké skutečnosti. Podíval se na vřesoviště a zjistil, že palba ustala. Vojáci postávali v malých hloučcích se zbraněmi visícími v uvolněných rukou a zírali na kouřící spáleniště, kde stáli bohové.

Stáli tam i nadále, šat jim shořel na popel, vousy doutnaly a vlasy hořely plamenem. Laserové zbraně vyrvaly v zemi hluboký kráter a v něm stáli, černí od sazí, nehybní a rozzuření. Už si nebrumlali — řvali; vzduch kolem nich se třásl a zatemňoval nepojmenovatelnými útvary, které se svíjely a válely těsně nad zemí a ukazovaly tesáky a drápy a příšerné planoucí oči. Starý Držkoun na ně zíral vytřeštěnýma očima, zatímco vojáci se stáhli k člunu v přesvědčení, že konečně narazili na něco, co je strašlivější než on.

— Střílejte, poserové! zaburácel. — Proč, kruci…

Neurčité útvary nabyly ostřejší obrysy a vrhly se vpřed. V jedné chvíli stáli vojáci před člunem a nepřesvědčeně zdvíhali zbraně, aby se ještě jednou pokusili; okamžik nato všude vládl zmatek. Vojáci odhodili zbraně a pokusili se spasit útěkem, ale byli dostiženi dřív, než udělali dva kroky. Felčaři se bránili injekčními stříkačkami, sestry ječely jako šílené a pokoušely se útočníkům vyškrábat oči; nikdo z nich neuspěl. Temné postavy přeletěly bojiště, rozmačkaly čluny pouhou vlastní vahou, část vojáků rozervaly na kousky a ostatní umlčely jinými, ukrutnějšími způsoby. Nad místem se zdvihlo dunění hodné tisíce vodopádů a přehlušilo křik a skřípění kovu trhaného na kousky. Občas přestával být slyšet dokonce i řev Starého Držkouna. Stál široce rozkročen uprostřed toho pozdvižení, příšerná postava, která dokonce i tyto bytosti z nejtemnějších propastí pekelných donutila k tomu, že bezhlavě prchaly, vyjíce hrůzou.

Náhle se ve vzduchu přímo před Starým Držkounem objevila maličká skvrnka, černá jako noc. Zatímco se vyjící příšery kolem rychle klidily a umlkaly, skvrnka rychle rostla ve vířící díru jednolité tmy. Z díry se vyvalily cáry mlhy a zhmotnily se v nepopsatelnou postavu. Děsivé paže se natáhly k Starému Držkounovi a její oči — pokud se tomu dalo říkat oči — zaplály jako zelené ohýnky. Vřesovištěm se rozšířil hnusný pach síry a z díry se zdvihl sborový řev tisíců a tisíců zatracených duší. Starý Držkoun nakonec narazil na nepřítele, jenž byl silnější než on.

Bernhard se odvrátil od nechutné scény a na nejistých nohou došel k dvířkům na točité schodiště. Výjev jím otřásl tak, že by se v něm krve nedořezal. Za jeho zády se řev Starého Držkouna smísil s vytím nevýslovné bytosti a stoupal a klesal, až se oba hlasy spojily v jeden. Poté nastalo ticho a ozvalo se jen příšerné zavzlykání. Bernhard za sebou zabouchl dvířka a klopýtal po schodišti dolů. Zahlédl bytost ve vířivých mlhách jen letmo, ale stačilo mu to ažaž. Přemýšlel, zda se ještě kdy v životě bude schopen usmát.

Dorazil téměř na poslední schod, když se ve zdi otevřela malá dvířka a bílá ruka ho zvala dovnitř. V přítmí komnaty zahlédl přívětivý úsměv komorné.

A to po všem, co se zrovna stalo! pomyslel si pobouřeně. Copak nemá houska studu v těle?

Rozhodl se, že se k té nestoudné poběhlici bude chovat s povýšeným pohrdáním, jak se sluší a patří na čestného a morálně bezúhonného džentlmena.

Ruka se stáhla do tmy. Bernhard zjistil, že ji následuje. Tma vevnitř byla naprostá, a neviděl tudíž vůbec nic, naproti tomu nahmatat toho mohl až dost. Komorná byla nesmírně přímočará a pokud možno ještě nestydatější, než čekal. Bernhard se rozhodl, že jí bude pohrdat.

— Jmenuji se Fanny Hillová, milosti, dechla mu do ucha. — Přejete si ode mě něco, Milosti?

— Na to můžeš vzít jed, že přeju! zasupěl Bernhard. Pokusil se ji chytit, ale ona se zatím neslyšně stáhla a volala na něj teď až z druhého rohu místnosti.

— Kde jste, Milosti? Čekám na vás!

— Jen počkej! těžce oddechoval Bernhard. — Už jdu! Vrhl se vpřed, slintaje chtíčem, narazil do čehosi tvrdého, vyhrabal se na nohy — před očima mu vyskočily hvězdičky ve všech barvách duhy — a vrhl se za výsměšným hlasem. Kam se jen vrtl, stály předměty s ostrými hranami: stoly, židle, stěny a v jednom případě roztomilý akt. Že není živý, zjistil až po několika nadšených objetích. Začal se vztekat.

— Dovedu ocenit dobrý žert, řval, — ale co je moc, to je moc. Kde jsi?

— Jsi mladý a silný muž, pronesl nádherný ženský hlas pouhých několik centimetrů od jeho ucha. — Chceš…?

Bernhard se vrhl stranou a najednou měl náruč plnou čehosi tvrdého, chladného a kovového. Rozsvítilo se světlo a Bernhard zjistil, že stojí uprostřed veliké ložnice s Robodruhem v náruči. Robodruh mu zapěl Romanzu ďAmour a znovu zdůraznil, jaký je mladý a silný muž. Bernhard Robodruha pustil a bez sebe vzteky ho nakopl.

— Co to, do pytle, má znamenat, prskal. — Ty zatracená plechovko, kde ses tu vzal? Jak ses sem dostal?

Robodruh vyhlédl zpoza impozantní lenošky. — Jsi mladý a silný muž, prohlásil hlasem mladé a vášnivé ženy. — Chceš ženu, není-liž pravda? A především bys rád mladou a okouzlující komornou jménem Fanny Hillová, není-liž pravda? Pouhých deset kreditů za jednou, pětadvacet za celou noc. Je famózní. Vysaje tě jako citrón, starý kamaráde. Bankovky mi můžeš položit na jazyk. Vyloudil zvuk nádherné mladé ženy, která se celá třásla nezaměnitelnými proievy sexuálního požitku.

Bernhard udělal tři kroky vpřed a popadl Robodruha, než mu stačil uklouznout. — Tak ty si opravdu myslíš, že ze mě ty prachy vytáhneš? zavrčel. Donesl divoce se bránícího Robodruha k oknu, vedoucímu nad hradní příkop. V hlubině pod nimi se v páchnoucí vodě objevovaly nestvůrné bytosti, čekající na nějakého blázna, jenž by se pokusil vkrást do hradu. Loktem otevřel okno a podržel Robodruha nad propastí.

— Stavíš se do cesty svobodnému podnikání! zaječel Robodruh vystrašeně. — Z tohohle se nedostaneš! Pusť mě!

— Neřvi! zařval Bernhard. — Rušíš dámu!

— Když se nad tím zamyslím, zkrotl Robodruh, když se podíval pod sebe do hradního příkopu, — docházím k závěru, že nemůžu od tak starého a dobrého přítele vzít plnou cenu. Co bys říkal deseti kreditům za celou noc, když jsme tak dobří přátelé?

— Drž hubu!

— Pět! A můžeš si ji i zbičovat . ..

— Držet hubu, jsem řekl!

— Jeden kredit a můžeš si s ní dělat co chceš, opravdu co budeš chtít! A já budu celou dobu hrát za dveřmi na housle! Pusť mě!

— Myslíš to vážně? zeptal se Bernhard.

— Přirozeně že to myslím vážně!

— Jak si přeješ, odtušil Bernhard a pustil ho. Robodruh spadl do hradního příkopu. Bytosti se kolem něho srotily a servaly se o nejlepší kousky. — Půl kreditu, stačil ještě zaječet, než obrovité čelisti pozřely jeho hlavu.

Z temného příkopu se ozvalo těžké polknutí, vzápětí následované hlasitým říhnutím. Bernhard zvolna zavřel okno a otočil se ke komorné, která ležela požitkářsky natažená, s hlavou podepřenou jednou rukou na vyřezávaném loži s nebesy a pozorovala ho rozesmátým, upřeným pohledem.

12

Bernhard pompézně sestupoval po impozantním mramorovém schodišti, jež vedlo do velkého salónu Drákulova hradu. Vypadal jako kohout cestou k domovu po úspěšném dnu v kurníku. Na sobě měl oslnivou, zlatem vyšívanou uniformu polního maršálka Rheannonnské kosmické flotily, kompletní včetně vlnící se pláštěnky, zlatem vykládaného paprskometu a zákeřného ceremoniál-ního mečíku s rukojetí posázenou diamanty a perlami. Honosnou čepici, nevkusně zdobenou zlatými ornamenty, orly s rozpjatými křídly, korunkami a tak dále, měl elegantně nasazenou na ucho. V podpaží držel diamanty posázenou zlatou maršálskou hůl, jež v jednom konci skrývala zapalovač a v druhém malý, ale účinný paprskomet. Obličej nakrabatil do krutých vrásek a podkůvky na podpatcích jeho pečlivě olízaných holínek výhrůžně duněly o schody. Hlavu nesl vysoko, ale náladu vláčel kdesi u podrážek. Setkání s Fanny Hillovou mělo zničující vliv na jeho sebeúctu; ještě se třásl, když na to jen pomyslel. Těžkým krokem sestupoval po schodišti, ale v duchu proklínal ústřední mozek, který nedovedl udržet svou prasáckou fantazii v rozumných mezích. Ta Fanny Hillová, to ani nebyl člověk; to byla zosobněná oplzlost, kvintesence všeho zhýralého, nepřirozeného a depravovaného ve světě neznajícím jakékoliv zábrany. Člověk se vedle ní cítil méněcenný: to prostě není spravedlivé.

Za takových chmurných myšlenek Bernhard propochodoval salónem a poté, co se dověděl, že Terry je venku a zabývá se dobročinností mezi pracujícími, dorazil do kuřáckého salónku, kde ho okamžitě zatáhl do kouta starý pan Pickwick, vůl jak anděl, kterému široko daleko nebylo rovno, jeden z nejpříšernějších výtvorů ústředního mozku. Trvalo to celou věčnost, vyplněnou nepřetržitými mukami, než se mu konečně podařilo se od toho muže odtrhnout. Nemohl popadnout dech a v duchu proklínal ústřední mozek, jenž stvořil tu chodící morovou ránu. Plížil se dál stíny jako zločinec a elegantně se vyhnul tlustému příteli pana Pickwicka Mr. Tupmanovi, který mu vyrazil v ústrety ze svého obvyklého stanoviště u krbu, obličej měl rudý jako pivoňka od horkého toddy a chtěl znát profesionální názor slavného polního maršálka na mladé dámy na hradě, především na jistou komornou jménem Fanny Hillová. Bernhard ho poslal po schodech nahoru za tou nenasytnou běhnou, která podle všeho byla svolná i schopná se postarat o celý regiment vyhladovělých kozáků, a pochodoval dál mezi kuriózními postavami, zalidňujícími kuřárnu hraběte Drákuly. Zastavil se u karetního stolku, kde se hrál poker, odehnal prostého vojína jménem Yossarian a vděčně sklesl na volné místo. Život se zase pomalu začal tvářit snesitelně.

Byla to celkem milá partie pokeru. Rušil ji jen hubený chlap ve středních letech, oblečený do dlouhého pláště a se směšným mysliveckým kloboučkem na hlavě, který se kradl celou dobu kolem stolu a strkal svůj orlí nos, kam neměl. Prozkoumal Bernhardovu kartu za pomoci silné lupy a sdělil mu, že jeho otec měl černé vlasy a před několika lety si zlomil levou nohu a rovněž že Bernhard pravděpodobně hraje falešně, protože má pět es, což je příliš dokonce i na polního maršálka v Rheannonnské kosmické flotile. Navíc kouřil opium z ohromné kalebasové dýmky a píchal si injekce, když se domníval, že ho nikdo nevidí. Bernhard ho nenáviděl. Pak Wild Bill Hickock dostal Ruku mrtvého muže a jakýsi neznámý obdivovatel ho okamžitě střelil do zad. Partie pokeru byla zakončena za mohutného klení a proklínání, zatímco tělo odnášeli pryč. Muž s loveckým kloboučkem poskakoval po místnosti jako králík s lupou v ruce a svěřoval všem přítomným, že vrah má bradavici na levé tváři a nosí ortopedické vložky. Bernhard shrábl výhru a znamenané karty a vrátil se do salónu.

Hrabě přednedávnem dorazil ze své ložnice kdesi v hradní kryptě a jódloval štěstím při pomyšlení na měsíčnou noc, která čeká na projevy jeho láskyplné péče. Tři bledé sestry hraběte byly rovněž přítomny a bavily se tím, že obcházely sálem a vyptávaly se přítomných, jakou mají krevní skupinu. Vládla tu bohovská nuda a Bernhard si brzy přál, aby byl zpátky v impériu.

Terry se vrátila ze své milosrdné akce mezi nižší třídou, zářila nechutnou vitalitou a nudila kdekoho zdlouhavými popisy truchlivého života, jaký vede jeden z otroků hraběte, jistý strýček Tom. Vyprávěla o jeho smyslu pro spravedlnost, jeho zbožnosti, věrnosti a čestnosti, až ho všichni v místnosti začali nenávidět, protože je lepší než oni, a potom vyprávěla s uslzenýma očima o tom, jak špatně se s ním nakládá, což všem opět vrátilo dobrou náladu, protože to dokazovalo, že spravedlivost a poctivost se nikdy nevyplácejí.

— A on vám je i zbožný, vyprávěla, — není to fantastické? Vypadá to skoro jako .. . jako by dovedl i myslet!

— Jsou lidi, kteří se domnívají, že bohabojní negři neexistují, paní, řekl dozorce Haley, — ale já tomu věřím. Jo, já si vždycky myslel, že zbožnost je pro negra dobrá věc, když ji bere vážně.

— Útěcha náboženství pomáhá prostému lidu spokojit se se svým prostým údělem, prohlásil nepříjemný stařec, v němž Bernhard poznal kardinála Richelieua, vystoupivšího přímo ze Tří mušketýrů; — nicméně jsem si povšiml, že obraz našeho Spasitele, jenž zdobí jeho prostou chatrč, se dosti liší od toho, jemuž jsme zvyklí. Je totiž, zkrátka a dobře, černý.

— Černý? Hrabě se cvrnkl do jednoho ze svých mohutných špičáků. — Myslím, že dneska v noci toho strýčka Torna navštívím. Černý říkáte? Sklonil se k Bernhardovi a šťouchl do něj.

— Co tomu říkáte, mladý muži?

Bernhard během debaty upadl do spánku s otevřenýma očima a přiblblým úsměvem na rtech. Teď se rázem probudil ze zvlášť příjemného snu, v němž pozvolna opékal celé shromáždění na otevřeném ohni, a spatřil tesáky hraběte pouhých několik centimetrů od svých očí. Vykřikl hrůzou, hmátl panicky po paprskometu, vrhl se pozpátku do křesla, podařilo se mu bo převrhnout a sám padnout za ně, to vše během několika mikrosekund. Křeslo se přes něj se strašnou ránou překotilo a Bernhard vyhlížel z tohoto neočekávaného úkrytu s paprskometem v jedné a s maršálskou holí v druhé ruce.

— Co to všechno má znamenat? Co se stalo? Proč na mě všichni tak čučíte? ječel. Povšiml si, že se všichni přítomní tlačí v jediném hloučku u krbu a zírají na něj vyděšenýma očima, a nabyl odvahy. — Měli byste si dát větší pozor, co děláte. Mohl bych vás všechny rozstřílet nacimprcampr. Člověk nikdy neví, co starý otrlý voják podnikne.

Znovu se podíval na ohromené shromáždění a zrozpačitěl.

— Chci říct, zamumlal, — starý bojovník jako já …

Jeho hlas se vytratil jako voda v písku, když si uvědomil, jaká kompaktní nechuť vyzařuje ze skupinky u krbu. Někdo se otřásl. Ozvaly se poznámky o nemotorných knechtech, o pacholkovských způsobech a o současném politováníhodném stavu armády. Kdosi — patrně tlustý pan Snoddgrass — si vzpomněl na dobře vychované důstojníky svého mládí a začal se s ostatními dělit o své nepříliš lichotivé vzpomínky. Terry se dívala do země a podle všeho potlačovala slzy. Bernhard by byl radši týden po smrti. Pak si přál, aby po smrti byli všichni ostatní, a ta nová myšlenka ho dosti povzbudila. Pokusil se obrátit překocené křeslo, ale křeslo bylo neuvěřitelně těžké a jeho diskrétní cloumám brzy přešlo do prudkého boje na život a na smrt se vzpurným kusem nábytku. Nakonec zápas vzdal a za hlasitého funění odpochodoval do tmavého rohu, kde se usadil a jal se trucovat.

Hrabě, který se při první známce, že se schyluje k nepříjemnosti, proměnil v netopýra a sledoval další vývoj událostí zavěšen hlavou dolů z křišťálového lustru, se důstojně snesl dolů a proměnil se do svého obvyklého nelidského já. Klesl do svého křesla, pošilhával podezřívavě Bernhardovým směrem a cosi si pro sebe brblal. Po chvilce váhání se i zbytek společnosti vrátil na svá místa. Bernharda ponechali jeho osudu.

Fascinující půlhodinku samoty věnoval Bernhard vraštění obličeje do příšerných grimas a zkoumání výsledků v strategicky umístěném zrcadle ve své blízkosti. Někdy se mu podařilo podobat se zvoníkovi od Matky Boží, vylepšenému několika pitoreskními podrobnostmi vlastní výroby, jindy se zapitvořil tak, že byl k nepoznání podobný Frankensteinovu monstru včetně trhavé chůze a neživotného výrazu v obličeji (což budilo jistou rozmrzelost v sále, protože monstrum bylo přítomno). Rovněž úspěšně napodoboval orangutana a šíleného vědce. Nakonec nasadil tak příšernou grimasu, že se sám sebe k smrti lekl, načež hru spěšně ukončil a raději se snažil navázat hovor o počasí. Pokus byl přijat s totálním nedostatkem zájmu; dámy se otřásly, odvrátily se a posilovaly se čichacími solemi a vějíři a muži si ho měřili nenávistnými pohledy. Podle všeho nebyl už tak populární, jak se mu zdálo. Příšerně se na ně zašklebil a spořádaně ustoupil z místnosti, hluše si mumlaje cosi pod vousy.

Byl to mizerný den, napadlo ho, když pevným krokem vypochodoval na hradní nádvoří; cestou stačil vynadat strážím, které se kolem něj potácely propocené na kůži po večerním vytahování padacího mostu. Ponižování, nic než ponižování. Hrabě jím pohrdá a Terry se k němu chová, jako by byl nějaký salonní psíček. A k tomu ke všemu ještě ta komorná s duší jako smetiště a tělem, jaké by se hodilo pro šílenou akrobatku, a ne pro ctnostnou ženu. To všechno by stačilo na rozplakání dospělého muže.

Navíc byl ženatý, což samo o sobě by dovedlo zkazit náladu kdekomu. Někde v tomhle pochmurném hradu teď právě Terry čeká, až se vrátí do manželského štěstí, což pro něj znamená nejméně tři hodiny potlačovaných vzlyků, ublížených pohledů a prokusovaných rtíků, vše naplánované a provedené tak, aby pochopil, že je trapič a mizera nehodný její lásky.

Do naléhavé skutečnosti ho vrátil příšerný randál před hlavní hradní branou. Nepojmenovatelné příšery v příkopu řvaly, bylo slyšet zvuky mohutných drápů, trhajících teplé, chvějící se maso, a šplouchání těžkých těl v páchnoucí vodě. Kdosi vytrhával z hradeb kamenné kvádry a vrhal je nesmírnou silou proti neznámému útočníkovi. Bernhard se zastavil a zaposlouchal. Nejspíš nějaký blbec z vesnice, kterého chytili při pokusu dostat se do ráje. Smutně potřásl hlavou a pokračoval v procházce. Jsou lidé, kteří se nedají poučit. Povzdechl si.

Dorazil až téměř k bráně, když hřmot konečně ustal a byl vystřídán zlověstným tichem. Klid však dlouho netrval. Během pouhých několika vteřin brána povolila a vyražena ze závěsů pádla s rachotem do nádvoří. S sebou vzala větší část mříže a několik tun kamení z klenby. Vzduchem svištěly kusy dřeva a přeražených trámů, z kymácejících se vížek po stranách hradní brány padaly těžké kamenné bloky, tříštily se o dláždění a vysílaly do vzduchu mračna šedivého kamenného prachu. Kolem se mihl švýcarský gardista, jenž se zřítil s kalhotami v ruce z ochozu, s pohlednou komornou, která mu ulehčovala dlouhé hodiny na stráži, v patách. Z mračna prachu se ozval nelidský zuřivý jek a zjevila se monstrózní postava, divoce bijící kolem sebe. Jeho uniforma byla rozedraná, strašlivý, krvácející obličej měl stažen v škleb, klel jako ďábel a stále ještě škrtil jednu z nepojmenovatelných nestvůr z hradního příkopu. Vklopýtal na nádvoří a rozhlédl se kolem sebe potměšilýma, krví podlitýma očima. Robodruh přiběhl v těsném závěsu za ním s císařskou vlajkou schlíple visící na zadku. Za zvuku dunivých fanfár propochodovali deštěm kamení a trámů, až oba zároveň spatřili Bernharda.

— A mám tě! zavyl Starý Držkoun a vrhl se vpřed s krvavýma rukama připravenýma rozdrtit Bernharda na maděru.

— A mám tě! zavyl Robodruh přesně stejným hlasem a vrhl se neohroženě vpřed těsně za Starým Držkounem.

— Pomoc! vyjekl Bernhard a vrhl se stranou, takže ho zjizvené pařáty o vlásek minuly.

— Teď mi zaplatíš za všecko, cos…, ječel Starý Držkoun. Dál se nedostal. Hlavou napřed vletěl do nepoddajné kamenné zdi a s idiotským úsměvem na rtech se sesul k zemi.

— Teď zaplatíš i mně za všecko, cos mi…, opakoval Robodruh jako ozvěna a zarazil se, teprve když vrazil do nepoddajného těla Starého Držkouna.

Bernhard neřekl ani popel. Vyrazil jako šílenec zříceninou hradní brány, mohutným skokem se přenesl přes hradní příkop a rychle zmizel na mlhou zahaleném vřesovišti. Robodruh se roztřeseně sesunul z nehybného těla Starého Držkouna a vyrazil za ním, přičemž pokřikoval hlasem mladé a krásné ženy. Na okamžik spočinulo na hradu hluboké ticho, pak ze stínu předprsně vyběhla Terry. Přejela pohledem prchající postavy, vykasala si sukně a vyrazila za nimi s krásnýma očima zářícíma strašlivou láskou. Z nebes se snesl bílý pegas a zpovzdálí je sledoval, diskrétně pronásledovaný netopýrem, vybaveným impozantní soupravou blyštivých špičáků. Všichni zmizeli do noci, aniž po sobě zanechali sebemenší stopu.

— Jsi mladý a silný muž, pokřikoval Robodruh hlasem mladé a krásné ženy.

— Bernharde! volala Terry žalostně. — Bernhárdé!

— Maminko! volal Bernhard.

V dálce za jejich zády se kamenná hradba zřítila na Starého Držkouna s duněním, jež probudilo celý hrad.

13

Pod bledou lhostejnou oblohou vláčel Bernhard své vzpurné tělo směrem k horským hřebenům, za nimiž leželo a pustlo pohádkové město Rheannonn, očekávajíc konečnou zkázu. Tam na něj čekal člun a možnost dostat se z tohoto zešílevšího světa, ale cesta tam byla daleká, nesmírně daleká.

Občas narážel na polorozpadlé budovy s obrazovkami komunikátorů, které se energicky snažil oživit v naději, že se mu dostane pomoci na zpáteční cestě k člunu; ústřední mozek však buď ohluchl, nebo byly obrazovky ve stejně mizerném stavu jako domy, protože mu nikdy nikdo neodpověděl. Musel putovat dál, pronásledován věčně reptajícím Robodruhem. Putoval přes hory a putoval úsměvnými údolími, skrýval se před všelikými nestvůrami, jež přehřměly kolem, nebo se před nimi spasil útěkem. Neodvážil se nikdy zůstat delší dobu na jednom místě, protože Terry ho stále ještě pronásledovala. Někdy ji nejasně zahlédl v dálce, jak tvrdošíjně sleduje jeho stopu a hlásá nezkrotnou lásku lhostejným bytostem, které ji míjely na cestě za úkoly, jež jim ústřední mozek uložil. Bernbardovi jí na okamžik bylo líto; byla tak maličká, taková slabá a strašlivě osamocená a v očích měla takovou nekonečnou prosbu. Nečekaně ho postihl akutní záchvat výčitek svědomí, což byl neduh, vůči němuž se domníval být imunní. Pohlédl na malinkatou barevnou skvrnku, zdobící obzor daleko, daleko za sebou, a zamyslel se. Pak si vzpomněl na její rozechvělé tělo, jež se k němu přitisklo, na roztomilý pršáček s roztomilými pihami a na šedivá očka a na okouzlující pusinku, jež k němu hovořila, otočil se na podpatku a dal se horempádem na útěk před blížící se postavou, celý roztřesený strachy.

Bernhard lidem nikdy nedůvěřoval víc, než bylo nezbytně nutno, a po zážitcích na této planetě měl dobrý důvod nedůvěřovat všemu a všem, kdo mu z toho či onoho nesobeckého důvodu chtěli pomoct, nebo ještě hůř, tvrdili, že mu chtějí něco poskytnout gratis. Proto se osmého dne svého útěku zachoval tak, jak se zachoval, vůči obtloustlému vousáči v rudém šatu, na něhož znenadání narazil v bohem zapomenutém údolí. Vousáč si to přifrčel z oblak na saních tažených soby a začal Bernharda zahrnovat balíčky v pestrém papíru, které — jak tvrdil — měly obsahoval dárky. Později se ukázalo, že skutečně obsahují dárky, a to Bernhardovi nedalo spát, když konečně bez jediného ohlédnutí vyrazil na další cestu.

Navíc mu dělal Robodruh výčitky, což věci rozhodně neprospělo.

Takto Bernhard putoval po mytické planetě Rheannonn; i spatřil rozličné podivnosti a zesměšnil se, kamkoli přišel. Byl jeden ostrov, zvaný Ógygia, na nějž se přeplavil v ukradeném člunu a setkal se tam s nymfou jménem Kalypsó, jež ho prosila, aby u ní zůstal sedm let, což on neudělal. Narazil rovněž na čarodějku jménem Kirké, která se zbláznila při pokusech změnit Robodruha v prase. To Bernharda přivedlo do značně nepříjemné situace, protože stovky rytířů, kteří se na ní přiživovali a teď museli zvednout kotvy, na něj udeřily a žádaly vysvětlení. Byli velice nezdvořilí, a Bernhard se odtamtud urychleně vzdálil. Cestou přemýšlel, co na něj čeká příště a proč si nevzal život rovnou.

Trudnomyslně se táhl dál šíleným světem, který ústřední mozek zalidnil podle svých zvrácených choutek, a rmoutil se nad tím, jak nespravedlivě se s ním zachází, nad tím, že ho nikdo nemá rád, a byl svatosvatě přesvědčen, že je zvlášť nešťastný člověk, který by si zasloužil mnohem lepší osud, než je tento. Pohlédl na své holínky, šedivé od prachu, a na kdysi elegantní černou uniformu polního maršálka, která teď připomínala spíš ubohé hadry prostého vojína. Medaile a epolety, které mu v šťastnějších dobách krášlily hruď, byly — jak se ukázalo — z levného plastiku a zlaté prýmky pustily barvu při prvním dešti. Zlatem vykládaný paprskomet byl k nepoužití, protože poslední náboj použil proti skupince hulákajících Indiánů, kteří — jak se ukázalo — se ho jen chtěli zeptat, kudy je to nejblíž k Little Big Hornu. A miniaturní paprskomet, tak vychytrale ukrytý v maršálské holi, obsahoval pouhopouhý jediný náboj, jejž použil, když si spletl konce a zničil jak poslední doutník, tak větší část stejnokrojové čepice. Ceremoniální mečík sestával — jak se ukázalo — jen z mosazné rukojeti, posázené nápodobou drahokamů, přivařené k pochvě. Pochva byla naproti tomu z plastické hmoty, vyplněné olovem, aby měla správnou váhu. Bylo to nechutné.

Zcela bezbranný nicméně nebyl. Levý bok mu příjemně tížil hrozivý meč s velmi špatnou pověstí, který dostal od mladého muže s opovážlivýma očima, jenž mu zkřížil cestu, jeda na kentauru. Napovídal toho Bernhardovi spoustu o věcech, o nichž Bernhard neměl ani ponětí a na které by se vykašlal, kdyby o nich něco věděl, načež mu předal meč a jel dál. Meč se jmenoval Caliburn a vypadal nesmírně nepříjemně a spolehlivě. Je to skutečný přítel v nouzi pro muže, jenž s ním dovede patřičně zacházet, prohlašoval mladík. Jediný problém byl, že Bernhard v životě meč nedržel v ruce.

Takto putoval Bernhard dál, přes louky, lesy a opuštěná města, přes hory a někdy i pod nimi, veden Robodruhem, který si nepřál nic vroucněji, než vrátit se na člun a ukrýt se co nejhlouběji za jeho ochranným pancířem. Pro jednou měl k spěchu dobrý důvod kromě své obvyklé zbabělosti; neustálé vystavování zázrakům přírody si vyžádalo daň. Na kovovém těle se mu objevily rzivé skvrny. A jeden z pásků s nahranými reklamami se začal přehrávat pozpátku. To Bernhardovi nesmírně vylepšilo náladu. Začal se těšit na každý nový den s nadějí na nové zajímavé poruchy funkcí, které krok za krokem povedou k toužebně očekávanému okamžiku, kdy se ta zatracená mašina rozsype nadobro.

Prozatím však před ním vyvstával mnohem aktuálnější problém: kde splašit něco na zub. Bernhard na to zavedl řeč.

— Proč s sebou nemáš žádný rezervní proviant? zeptal se. — Máš ho mít!

— Co se ti nelíbí na Crowbullyho křupavých keksech? otázal se Robodruh uraženě. — To ti nejsou dost dobré? Jsou to náhodou nejjemnější keksy a navíc zdravé. Mnohem lepší než ten ubohý dehydrovaný rezervní proviant. Nehledě na to, že nemáš vodu, s kterou bys ho mohl smíchat. Když už mluvíme o vodě — co bys řekl nádherné napěněné sklenici vychlazeného Barneyho piva, abys měl čím keksy spláchnout? Silné pivo, to je to, co unavený voják potřebuje! Předvedl mu vábivý obraz orosené sklenice s čepicí pěny, láskyplně objímané závějemi zlatožlutých keksů. Bernhard začal slintat; už tři dny nejedl.

— Dej sem! zasténal a prosebně k Robodruhovi vztáhl ruce.

— Co si o sobě myslíš, ty bandito? zaječel Robodruh a pár kroků ustoupil. — Chceš mi zboží ukrást? U mě to stojí peníze, starý brachu. Prachy! Zamyšleně si ho prohlížel a bzučel mechanickým nadšením. — Tyhle věcičky jsou obyčejně ostudně levné a je fakt, že dobrotivý výrobce tratí na každém prodaném kusu nebo plechovce, ale s ohledem na okolnosti mám dojem, že bych měl trošilinku zvednout ceny. Zákon nabídky a poptávky, víš? Dejme tomu… Udělal několik hrůzných výpočtů. — Patnáct kreditů za balíček Crowbullyho lahodných keksů a šedesát kreditů za napěněnou sklenici ledového piva, to zní jako přijatelná cena — kolik si toho budeš přát?

— Patnáct? Šedesát? Bernhard nevěřícně zíral na Robodruha. — Ty ses zbláznil!

— Jsem obchodník. Tak co, chceš, nebo nechceš? Zítra ceny stoupnou! Kupuj, dokud můžeš!

— Tak ty mi tedy nemíníš dát něco k jídlu? zeptal se Bernhard.

— Ani mě nenapadne! Za koho mě máš? Za milosrdnou sestru?

— Ale já tady zaklepu bačkorama! rozkřikl se Bernhard. — Nevidíš, že umírám hlady? Vrhl se vpřed s mečem napřaženým k ráně, ale hlady se mu zatočila hlava, takže minul Robodruha o dobrý metr. Zakopl, spadl vedle meče a zůstal bezútěšně ležet. Robodruh kolem něj tančil a zasypával ho nadávkami a posměšky.

— Jen se podívejte na velkomožného polního maršálka! vysmíval se mu. — Heleďme se na něj, on by mi rád něco ukradl; ty zloději! Proč to nezkusíš ještě jednou? Dutě se zachechtal a naplnil obrazovku zářivými trojrozměrnými obrazy ledového piva, proudícího z miliónů obrovitých lahví. Vzduch se naplnil zvukem ledových tekutin, bublajících v žíznivých hrdlech. Bernhard si vyschlým jazykem olízl rty. Slintal by, ale neměl už čím.

— Jednou ti to spočítám, zasípěl bezmocně. — Nezapomenu ti to do smrti smrťoucí a jednou óóóóóóuuuhh!

Řekl óóóóóóuuuhh!, protože se mu v dlani nečekaně octl ledově studený předmět. Brzy ho následovaly další předměty, stejně chladné a stejného tvaru. Když zašilhal na své ruce, zjistil, že má náruč plnou nádherných, otevřených lahví piva. Zároveň se země kolem jeho nohou pokryla balíčky keksů se zlatožlutým, křupavým obsahem.

— Hele, zmohl se na slovo. — co to, do pytle . ..!

Sevřela ho hrůzná předtucha. Podíval se na Robodruha, který ze sebe vyplivl hromadu pivních lahví a balíčků s keksy a teď se snažil zahrabat do země. Z oblohy k němu dolehl zvuk připomínající rytmicky šumící vodopád. Zvolna obrátil zrak vzhůru.

Uviděl obrovitánského, ohnivě červeného dravce, většího než středně velký průzkumný člun a se zobákem, v němž by se bez větších potíží směstnalo deset polních maršálků Rheannonnské kosmické flotily. Dravec se těžkými údery křídel snesl k němu a přistál mu s žuchnutím přímo před nosem. Obrovité žluté dravčí oči na něj strnule hleděly a strašlivý zoban se otevřel.

14

— Promiňte, řekl pták, — mé jméno je Pták Fénix. Nezlobte se, že ruším, ale neměl byste čirou náhodou zápalku?

Bernhardovi cvakaly zuby tak pekelně, že ze sebe nevypravil ani hlásku; zavrtěl hlavou.

— Obával jsem se, že nebudete mít, řekl pták. Pustil obrovskou otep, kterou držel v pařátech, a rozhlédl se. — To máme dnes krásné počasí, není-liž pravda?

— Nádherné, zavrčel Bernhard a díval se ptákovi na děsivý zoban.

— Sluníčko svítí a jedno s druhým…

— Snad je trošičku příliš teplo, konverzoval Bernhard.

— Také myslím, souhlasil pták. — Právě jsem to chtěl sám poznamenat.

— Co to tam spolu pečete? křikl Robodruh ze své díry v zemi.

— Proč tu obludu nerozstřílíš?

— Dobrý den, pozdravil Pták Fénix zdvořile. — To máme dnes krásně, není-liž pravda?

— Zadávím ho vlastníma rukama, prohlásil Robodruh výhrůžně a zalezl ještě hlouběji do díry.

— Je trochu nervózní, omlouval ho Bernhard.

— Přirozeně, řekl Pták Fénix. Upřeně se podíval na horu piva a keksů. — Doufám, že neruším při obědě.

— Ale vůbec ne, ujistil ho Bernhard.

— Stačí slovíčko a hned se vzdálím.

— Naopak, společnost je mi příjemná. Sledoval ptákův hladový pohled a odkašlal si. — Směl bych vám nabídnout pivo a sušenku?

— Když jinak nedáte… Pták Fénix postoupil o krok a zhltl láhve a balíčky keksů na jedno cvaknutí obrovitého zobanu. Zaskřípalo drcené sklo a pták diskrétně škytl. Bernhard na něj zíral s hloupě pootevřenými ústy, zatímco tupý pocit hladu v žaludku přešel v řezavou bolest.

— To od vás bylo moc hezké, pochvaloval si Pták Fénix a poklepal se po žaludku gigantickým ohnivým křídlem. — Malý mezichod nikdy neodmítnu, zvláště když přijde tak nečekaně.

Nečekané, ale milé, jak řekla ta děva, není-liž pravda? šťouchl Bernharda do boku a srdečně se zasmál.

Bernhard proletěl čtyři metry vzduchem, namáhavě se vyhrabal na nohy a vyklepal si písek z uniformy. Robodruh vystrčil hlavu z díry a nepřátelsky si ho přeměřil.

— Proč ho nerozstřílíš na kousky? vyjel. — To jsi takový zbabělec?

— Jsem, připustil Bernhard.

— Ta obluda zblafla pivo a keksy za čtrnáct tisíc osm set dvacet šest kreditů, informoval ho Robodruh zlomyslně. — Hádej, kdo to bude platit?

— Nic mi neříkej, vzdechl Bernhard, — nech si to pro mě jako překvapení.

— Z toho koukají solné doly na trestanecké planetě Pomalá Smrt, nadhodil Robodruh se zjevným potěšením. — Co ty na to, ty pitomče? Příšerně se zasmál hlasem sadistického zupáka a naplnil obrazovku scénami z neradostného života vězňů. Bernhard byl příliš unavený a příliš hladový, aby nějak reagoval. Sesul se do sedu na zemi a tupě zíral na své rozedrané holínky.

— Jsem tu sice host a neměl bych činit výtky svým hostitelům, prohlásil Pták Fénix nakvašeně, — ale tato hádka nepůsobí dobře na mé trávení. Nemohli byste se jít hádat někam jinam?

— On začal, řekl Bernhard.

— Zloději! ječel Robodruh. — Vrahu! Bandito!

— Přišel jsem si sem vypůjčit zápalku, pokračoval Pták Fénix kysele, — a octnu se tu uprostřed třenice. Jsem citlivý pták, pravil důstojně, — a toto nepůsobí dobře na mé trávení. Tak ještě jednou: Potřebuji zápalku, nic víc si nežádám. No?

— Žádné sirky nemám, odpověděl Bernhard.

— Obludo! zaječel Robodruh. — Ničemo! Zrůdo!

Pták Fénix obešel hromadu roští a kriticky ji prozkoumal ze všech stran. — Nic slavného to sice není, ale co se dá dělat. Otočil se na Bernharda. — Víte, že tato poušť byla kdysi jeden souvislý hluboký hvozd?

— Ne, řekl Bernhard lhostejně.

— Vskutku byla. Jeden souvislý hluboký hvozd. Všude se povalovaly spousty suchého chrastí, stačilo jen brát po libosti. Povzdechl si. — Se světem to jde z kopce. Víte, že jsem musel uletět takřka sto kilometrů, než jsem sehnal tuhle ubohou otep? Co je tohleto za svět, když nemůžete dát dohromady slušnou otep, abyste se přitom neztrhal?

— Je to pobuřující, odtušil Bernhard unaveně.

— Pobuřující, to je to pravé slovo, souhlasil Pták Fénix. — Určitě u sebe nemáte zápalku? Potřebuji ji, abych to mohl zapálit. Ukázal honosně barevným křídlem na hromadu.

— Proč? zeptal se Bernhard.

— Abych se mohl spálit.

— To jste mi to vysvětlil. Bernhard se díval z ptáka na roští a zpátky. — Proč se chcete spálit? Vám se tady nelíbí?

— Jsem Pták Fénix, prohlásil Pták Fénix. — Každých sto let se odebírám na skryté místo a pálím se. A z popela povstane nový Pták Fénix. Tak to jde celou věčnost.

— Fantastické, nadchl se Bernhard.

— A teď se mi má všechno zhatit, protože nemohu sehnat jedinou hloupou zápalku.

Robodruh vylezl z díry a opatrně se přiblížil. — O co tady jde? zeptal se podezíravě. — On se chce upálit? Má rozum?

— Říká, že se jmenuje Pták Fénix, zpravil ho Bernhard unaveně.

— Nevěř mu. Lže. Robodruh sjel ptáka nenávistným pohledem. — Jestli se doopravdy posadí na tu hromadu, tak já ho podpálím.

— Myslíte to vážně? otázal se Pták Fénix radostně. — Skutečně?

— Podle tebe lžu, nebo co? vyjel Robodruh. — Pojď blíž, jestli nemáš strach, a řekni mi to ještě jednou do očí! Tak pojď a zopakuj mi to do očí! Pomalu ustupoval a přitom hrozivě šermoval předními okončetinami. Pták ho neposlouchal. Sedl si na písek a těžce a rytmicky oddechoval. Když se opět vztyčil, na zemi leželo obrovité, matně se lesknoucí vejce. Bernhard povytáhl obočí.

— Co má, do pytle, znamenat tohle?

— To je vejce. Pták Fénix na něj krátkozrace zamrkal. — Vy jste ještě nikdy neviděl vejce?

— Měl jsem dojem, že jste zrovna řekl, že Pták Fénix povstává z popelu starého Ptáka Fénixe.

— To je starobylé rčení, prskl Pták Fénix. — Už jste někdy slyšel o ptácích, kteří by se rodili z popela? V životě jsem něco tak směšného neslyšel! Pohodil hlavou, odešel opodál a vyhrabal v písku důlek. — Přirozeně že kladu vejce jako všichni slušní ptáci, prohlásil přes rameno. — A jako všechny slušné živoucí bytosti, bych snad měl dodat. Odmlčel se, aby si mohl Bernharda kriticky přeměřit. — Kladete vejce?

— Ne, připustil Bernhard.

— Mohlo mě to napadnout. Vrátil se k vejci a potřásaje hlavou ho odvalil k důlku a posléze přikryl pískem.

— To se teď spálí? zeptal se Robodruh.

Pták Fénix ho neuznal za hodna pohledu. Vyšplhal na hranici a pečlivě se na ní usadil. — Doufám, že mi to nebudete mít za zlé, že vám to říkám, obrátil se na Bernharda, — ale brzy zemřete hlady a poté se zde shromáždí všemožná nekritická zvířata, aby vás sežrala. Byl bych vám proto vděčen, kdybyste laskavě opustili toto místo, dokud ještě můžete, protože jinak by ona zvířata mohla objevit mé vejce, ještě než se z něj vyklube nový Pták Fénix, a já se obávám, že vejce, které časem dá vzniknout tak delikátnímu ptáku, jako jsem já, má nesmírně jemnou chuť.

— Vždyť my vypadneme, zahučel Bernhard temně.

— Mám už toho blbce podpálit? zeptal se Robodruh.

— Kdybyste byl tak laskav, odpověděl pták.

Robodruh cosi udělal na svém hrudníku a z otvoru na čele mu vyrazil syčící pětimetrový plamen. — Plamenomet, vysvětlil.

— Pro případ, že by tenhleten ničema, který si říká voják, měl něco za lubem. Opatrně se přikradl k hranici a přejel plamenem roští, suché jako troud.

Hranice vzplanula během několika vteřin. Bernhard a Robodruh poodstoupili, když mohutné plameny vyrazily k obloze a skryly Ptáka Fénixe za neproniknutelnou stěnou ohně. Z hranice se linula mastná vůně. Bernhard ji chtivě natáhl do nozder a vzdechl. Mučivý hlad se vrátil se zdvojenou silou a rval mu vnitřnosti. Čekal, dokud se oheň nezmírnil natolik, aby se mohl přiblížit k hranici, a opatrně udělal pár kroků vpřed. Z Ptáka Fénixe zůstaly jen zčernalé spálené kosti a několik lehce očouzených barevných per.

— Krucinálfagot, vydechl. — On to udělal!

— Komunista, prohlásil Robodruh popuzeně. — Já to věděl od začátku. Hej, co to tam děláš?

Pádil za Bernhardem, který odběhl k nevysoké hromádce písku, vyznačující místo, kde Pták Fénix zahrabal své vejce.

— K čemu ti to bude? Co to děláš, ty ničemo?

Bernhard vejce vyhrabal a nesl ho k doutnající hranici.

— Sežeru ho, prohlásil důstojně. — A neřvi na mě, nepůsobí to dobře na mé trávení. Opatrně položil vejce do řeřavých uhlíků, usadil se na zem a olizoval se až za ušima.

— Copak nevíš, co děláš? ječel Robodruh. — Když to vejce sežereš, žádný nový Pták Fénix se nenarodí. Copak nechápeš, co to znamená?

— Znamená to, že se nažeru, odtušil Bernhard. — Buď rád, že s sebou nemám otvírač konzerv. Děsivě se na Robodruha zašklebil a ten se ustrašeně stáhl několik kroků nazpět. — Vrahu! vřískl. — Gangstere! Šílenče!

Bernhard mu neodpověděl. Seděl nehnutě a čekal, mezitímco bolesti v žaludku přešly v pocit sžíravé prázdnoty. Konečně větví vyšťoural vejce z ohně a rozbil skořápku. Vejce bylo uvařeno dokonale, naměkko; dráždivé vůně se svádivě ovíjely kolem jeho chuťových pohárků a ocelovými drápy mu drásaly vnitřnosti. Nacpal do sebe vejce zvíci fotbalového míče, olízl si šťastně prsty a vůbec si přitom nevšímal Robodruha, který hystericky tančil kolem něho. Šťastně si lehl naznak do písku a páral se v zubech kouskem skořápky.

— Jsi ničema, ničitel mýtů a křivopřísežník, obvinil ho Robodruh přísně. — Co myslíš, že Starý Držkoun udělá, až se o tom dozví.

— Nemluv na mě, odmítl ho Bernhard ospale, — Rušíš mě v trávení.

— Nemáš kouska svědomí? útočil Robodruh. — To nemáš kouska cti v těle? To nemáš cit pro spravedlnost? To se nestydíš?

Bernhard se posadil. — Nemůžeš držet hubu, když chci spát, ty zrůdo? Jestli ji nezavřeš, tak tě, jakože je bůh nade mnou…

Část potměšile vyhlížejícího kaktusu se otevřela jako dvířka a odhalila blyštivý tlampač.

— Ano, tady jsem, zaskřípěl, — ale nepočítej, že ti nějak pomůžu! Co si přeješ?

Bernhard zíral na kaktus s nedůvěrou v krví podlitých očích. — To jsi ty? zeptal se. — Můj nejlepší přítel na celém světě, můj starý kámoš ústřední mozek?

— Cos čekal? odsekl. — Dědu Mráze? Vrahu!

— Poslechni, bránil se Bernhard, — jak jsem mohl vědět, že…

— Zastřelils ho! vřískl kaktus, — a navíc do zad!

— Ale jo, připustil Bernhard. — Do zad. Byla to široká a tlustá záda. A co jsem měl podle tebe dělat? Měl jsem ho snad poprosit, aby se otočil?

— Jsi vrah, opakoval kaktus. — Sprostý, odporný vrah.

— Jsem voják, vysvětlil Bernhard. — Mám právo zastřelit koho chci.

— A sežral jsi vejce Ptáka Fénixe. Nechápeš, cos to udělal? To znamená, že už se nikdy nenarodí nový Pták Fénix! Celých deset tisíc let se Pták Fénix pokaždé znovu zrodil, když se spálil, a pak si přijdeš ty a sežereš ho! Zničil jsi jeden z nejkrásnějších mýtů lidstva!

— Ale zachránil jsem sám sebe před smrtí hladem, podotkl Bernhard důstojně.

— To si opravdu myslíš, že máš větší cenu než Pták Fénix?

— Jo!

Kaktus se k němu sklonil a nepříjemně se zachechtal tlampačem. — Chtěl bys bojovat holýma rukama proti nesmrtelné obludě, která má padesát chlupatých rukou a jedovaté drápy?

— Ne.

— Dostaneš příležitost, ujistil ho kaktus, — jakmile tě vojáci z Hanu dostanou. O co?

— Drž hubu! zařval Bernhard. — Nebudu se s tebou bavit!

— Jen tak dál, rozkřikl se kaktus na Bernharda. — Jen si mě dál urážej! Ale pak za mnou nelez po kolenou, až dopadneš špatně, protože já ti nepomůžu! Plivl po něm několik ostnů, ostrých jako břitva, a příšerně se zachechtal. Bernhard neodpověděl, jednak proto, že ho nenapadla žádná trefná odpověď, jednak proto, že by ho přehlušil hromový zvuk, blížící se k němu vzduchem. Vzhlédl.

A uviděl létající vůz, tažený dvěma kozly, který se řítil přímo na něj. S řevem se vrhl na zem a zůstal ležet s hlavou v dlaních, když mu vůz přehřměl několik centimetrů nad temenem. Když vzhlédl, spatřil létající vůz o několik set metrů dál, plně zaměstnaný tím, že před sebou hnal zděšeného Robodruha. Majestátní dlouhovlasý svalovec stál na voze a hřímal na prchajícího robota. V ruce třímal obrovité kladivo a používal ho k vrhání spršek blesků po své oběti.

— U Ódinova oka! ryčel. — Hmyze! Červe! Probudils Tórův hněv! Ty se opovažuješ obrátit proti svému pánu! Otroku! Nevolníku! Při všech božských potěšeních Valhally, to nezůstane neztrestáno. Stůj, červe! Stůj, poroučím ti!

Slova splynula do ryku nezvládnutelné zloby a vůz pronásledoval Robodruha křičícího strachem po pusté planině. Bernhard se posadil a opřel si bradu do dlaní. Život možná přse všecko není tak špatný. Naopak, momentálně se mu jevil dokonce slibně.

— Není to nádherné? vydechl a kopl do kaktusu. Kaktus ho obratem zasypal otrávenými ostny a zároveň mu živě nadával. Bernhard se stáhl na bezpečnější místo a spokojeně se natáhl na zem.

— To je naprosto fantastické, vydechl.

15

Když se robustnímu bojovníku na létajícím voze podařilo proměnit větší část zelenající se planiny v kouřící spáleniště, vrátil se širokou povlovnou zatáčkou k Bernhardovi. S tupým žuchnutím přistál centimetr od Bernhardových nohou a zašklebil se na něj od ucha k uchu z rozcuchaného vousu.

— To jsem udělal docela dobře, co ty na to? prohlásil hrdě a udeřil se do chlupatých prsou. — U Ódina! Vyděsil jsem toho psa pekelného tak. že vyletěl strachy z kůže, co? Zubil se na Bernharda, co mu huba stačila, a nepochybně čekal, že sklidí za svůj velkolepý čin chválu.

— Co jsi zač? zeptal se Bernhard.

— Já?

— Jo, ty.

— Jsem silný Tór, prohlásil bojovník. Sklonil se ještě níže k Bernhardovi a zahalil ho neproniknutelným mračnem smrdutého dechu. — To se mi povedlo, co? Málem se podělal strachy! Dunivě se rozesmál.

— Ale pořád je ještě naživu, odtušil Bernhard. — Pořád ho ještě slyším, jak tam v dálce ječí.

— Fakt je, odpověděl Tór, — že jsem v hloubi duše pacifista. Vystrašil jsem ho, že? Přece nechceš, abych toho chudáka zabil?

Bernhard si všiml velkého odznaku s nápisem Make Love Not War, který zdobil bojovníkovu mohutnou hruď. Povzdechl si.

— Já myslel, že zabíjíš všechno, co se ti octne v dohledu. Ani ve snu by mě nenapadlo, že jsi pacifista.

— Svět se mění, vysvětlil Tór. — Kromě toho stárnu. Natáhl ruku a vyzdvihl Bernharda do vozu. — Pojedeme, prohlásil.

Bernhard padl po hlavě do hromady čerstvě stažených zvířecích koží a zmateně zíral do velkých, přemýšlivých očí gigantického kance. Kanec se na něj nepříjemně šklebil a předváděl impozantní soupravu zažloutlých tesáků. Bernhard se co nejrychleji stáhl, cloumaje oběma rukama svým mečem. — Co má tohleto znamenat? Chceš mě zavraždit? Pusť mě ven! ječel hystericky.

— Neřvi! utrousil Tór přes rameno. — Mohl by se rozčilit.

— Kdo tady řve? vřískal Bernhard. — Já? To si myslíš, že se bojím? Couval před tou strašlivou bestií a před sebou třímal v třesoucích se rukou meč. — Jestli tu bestii nedáš pryč, hulákal, — rozsekám ji nacimprcampr! Rozumíš?

Tór si ovinul opratě kolem mohutných chlupatých rukou a povzbudivě mlaskl na oba kozly. — Jen ho zab, pobídl Bernharda.

— Stejně ho sníme, až dorazíme. Ale ne abys mu zlomil nějakou kost.

— Můj meč je strašlivý a nepřemožitelný, skřípal Bernhard zuby a ustoupil ještě dál. — Rozsekám ho na kousky, jestli se jenom pohne. Proč mu nesmím zlomit tu zatracenou kost?

— To chceš, aby zbytek života kulhal? Kromě toho by ho to naštvalo.

— Co mně je, do pytle, do toho? odsekl Bernhard. Schoval se za Tóra a vyplázl na kance jazyk.

— Ty neznáš Séhrímna? zeptal se Tór.

— Znám ho přesně tolik, kolik potřebuju. Jestli udělá jenom krok, tak ho, jakože je bůh…

— Drž hubu! zařval kaktus.

Vůz se odlepil od země s prudkým trhnutím, jež mrštilo Bernhardem za křiku, hlasitých kleteb a nepříčetného mávání rukama i nohama na dno. Vůz v ostrém úhlu stoupal k modrému nebi a Bernhard bezmocně klouzal na záď, kde se praštil o nepoddajnou fošnu a zůstal bez hnutí ležet, jenom lapal po dechu.

— To si myslíš, že si se mnou můžeš dělat, co chceš? zařval vztekle a snažil se postavit. — To si myslíš, že tě nechám, abys…

Obrovitý kanec ztratil rovnováhu a už se valil na Bernharda s paznehty, nohama a klektáky trčícími na všechny strany. Srazili se s dutým žuchnutím a bylo slyšet, jak prasklo jakési dřevo. Když se kouř rozplynul, spočívalo kancovo nakynulé tělo na Bernhardovi. Bernhard takřka zmizel; jen maličký kousek jeho pivoňkově rudého obličeje se dal zahlédnout, jak se snaží získat přístup k vzduchu pod kynoucí, bobtnající, páchnoucí masou třesoucího se vepřového. Tór si scény všiml a dal se do smíchu. Kanec sklonil obrovitou hlavu a něžně Bernhardovi olízl obličej.

— Má tě rád! usoudil Tór s podivem. — Vidíš?

— Gwaaaaarkh! zasyčel Bernhard vztekle.

— Samozřejmě, souhlasil Tór. — Když myslíš…

O několik hodin a mnoho událostí později se Bernhard skláněl nad hrubě přitesaným stolem v gigantické hodovní síni ve Valhalle a posiloval ztýrané tělo z mohutného rohu, po okraj naplněného pivem jako křen. Zlatožlutá tekutina pěnila a vesele se perlila do taktu se zvukem blýskajících se širokých mečů, který přicházel ze středu čtvercového prostranství, ohraničeného dlouhými stoly podél zakouřených stěn. Párek širokoplecích, do půli těla vysvlečených reků se svědomitě snažil jeden druhému vyříznout vnitřnosti; krev šplíchala proudem a vzduchem poletovaly různé údy, pozdravované nadšeným hurá z hrdel shromážděných bojovníků. Průběh souboje se prakticky dal pouze odhadovat podle intenzity jásotu, protože síň byla štědře vybavena praskajícími a bohatě kouřícími ohništi, ale ani jedním komínem, který by stál za řeč, což způsobovalo, že se síň naplnila hustým, páchnoucím šedočerným kouřem, jenž umožňoval hostům jen náhodně dohlédnout dál než k vlastnímu rohu s medovinou. Páchlo to tu jako v udírně, což bylo dobře, protože hrdinní Vikingové páchli ještě hůř. Bernhard kašlal, pil a znovu kašlal a v pití dělal přestávky, jen aby se účastnil radostného hulákání, když vzduchem prolétla useknutá paže nebo noha, nebo aby urval pořádný kus tuhého masa z kance Séhrímna. Ráno měl to sadistické potěšení zvíře vlastnoručně rozporcovat a teď se jeho masem cpal s radostí, která pouze zčásti pramenila z hladu.

Pitka pokračovala na plné obrátky a střízlivá osoba se nevyskytovala, kam oko dohlédlo. Rámus v sále byl ohlušující a účastníci slavnosti — pokud se kouř rozptýlil natolik, že dovolil něco zahlédnout — byli stejně děsiví jako jejich způsob zábavy. Většina z nich měla lidské vzezření — několik metrů opodál nejasně zahlédl dlouhého muže v černém s cylindrem na hlavě, který vzrušeně gestikuloval a mluvil vysokým pronikavým hlasem; ještě dál seděl statný muž v tunice s krátkými rukávy, těžkými zlatými náramky kolem zápěstí a dvěma opicemi na ramenou. Smál se vysokým autoritativním hlasem a tloukl mečem do stolu, kdykoliv se některému z bojovníků poštěstilo napadnout protivníka zvláště zavrženíhodným nepřípustným způsobem. Byli tu i nádherně se třpytící rubínově červení a zelení draci s žlutým ohněm v chřtánech a stará obtloustlá bělovlasá dáma s blýskající se tiárou na hlavě a dvěma pospávajícími lvy u nohou; a byly tu i jiné bytosti, napůl muži a napůl kozlové, kteří se s nezměrnou horlivostí bavili s černovlasými štíhlými dívkami, ozdobenými vavřínovými věnci a skromně oděnými do poletujících bílých kousků látky. Napravo od Bernharda seděl tlustý stařec s bujně zeleným vavřínovým věncem na holé hlavě frajersky posunutým na ucho a chraptivě vyzpěvoval jakousi neznámou řečí. Byli tu rytíři, králové a kurtizány, kteří pili, kleli a milovali se před očima všech. A vzadu v zakouřené síni seděl u skvěle vyzdobeného duhového stolu všech bohů pán. Bernhard ho zahlédl jen zběžně. Byl to obr, jehož monumentální hruď byla samý sval, na sobě měl modrý trikot a z mohutných ramen mu splýval temně rudý plášť. Měl černé, blýskavé vlasy, hranatou bradu a nesmlouvavé, hluboké, palčivé oči a na hrudi se mu skvěl trojhranný emblém se zlatým S uprostřed. Byla to hostina bohů, nespoutané veselí mytické Valhally, kde ožívali všichni bohové, jaké si člověk byl s to vymyslet, stvoření ústředním mozkem. Nechyběl tu ani jeden; Bernhardovi se dokonce zdálo, že zahlédl strašlivého doktora Immanuela Amisova, šíleného vědce, jenž byl bohem všech robotů a mechanických lidí a v mlhou zahalené minulosti založil ukrutnou společnost Smrt člověku. Byl dva a půl metru vysoký a seděl u stolu daleko vzadu se svým asistentem Susu Caligulou a jeho spolupracovníkem doktorem Rothwangem, který, jak se tvrdilo, kdysi postavil Susu Caligulu z železného šrotu, posbíraného na smetišti, zatímco měsíc zaléval svět strašidelným přísvitem a všichni ďáblové pekelní štkali a žebronili o milost. Mračna černého kouře je brzy zahalila, a když se kouř znovu rozptýlil, byli ti tam. Bernhard se rozhlédl po hodovní síni a cítil se s každou ubíhající vteřinou bezvýznamnější a bezvýznamnější.

— Tak tohleto jsou bohové, mumlal si pro sebe trudnomyslně. — Doufám, že si zlomí vaz každý zvlášť a všichni dohromady.

— Existuje jenom jeden Bůh, ozvalo se z rohu přísně. — A jestli nebudeš držet tu svou nevymáchanou hříšnou hubu, otrávím ti medovinu! vyjel na něj roh vztekle.

— To už jsi tu zas? zařval Bernhard. — Co děláš, do pytle, v mojí medovině?

— Co si vůbec o sobě myslíš? Myslíš, že mě to baví pronásledovat tě na každé hnusné místo, které tě napadne ztrestat svou přítomností? Proč nemůžeš alespoň jednou zajít na nějaké klidné, příjemné a slušné místečko, místo abys každým krokem zapadal hlouběji do bahna? To nemáš žádné vznešenější myšlenky?

— Nejsem tady dobrovolně, odsekl Bernhard. — Dotáhli mě sem. Je to snad moje vina?

— Nejdřív Zlatý řev, nedal se zarazit roh a ledově pokračoval, — a pak tohleto. Vždycky se ti podaří nechat se zatáhnout na ta nejpříšernější a nejhříšnější místa, jaká si člověk dovede představit…, a ty se ani v nejmenším nepokusíš z nich dostat! Člověk by si mohl myslet, že oceníš mou dobrotu, když jsem ti věnoval nezapomenutelné líbánky na hradu hraběte Drákuly, ale to tě přirozeně ani nenapadlo! Urazil jsi všechny učené muže, které jsem stvořil jen kvůli tobě, pak jsi svedl tu běhnu Fanny Hillovou a pak jsi ke všemu ještě opustil vlastní ženu! Copak takhle se chová džentlmen?

— Já nejsem džentlmen, poznamenal Bernhard.

— Nemusíš mi to říkat. Já už to vím.

— A co na tom? zařval Bernhard. — Ty zatracená plechárno, co mně je do toho? Odprejskni a přestaň mi kazit večeři. Doufám, že si zlomíš vaz.

— Já si vaz zlomit nemohu, odtušil roh důstojně.

— Chtěl jsem říct, že zrezivíš. A nech si ty poznámky.

— Ani zrezivět nemohu.

Sneslo se na ně hluboké ticho. Po dlouhé odmlce se roh otázal: — Choval by ses tak ke mně, kdybych byl mladá a krásná žena?

— Jo.

— Ta nejkrásnější a nejžádoucnější žena na světě?

— Z fleku bych tě zmermomocnil. No a?

— Ale vždyť je to jen otázka vzhledu, podotkl roh. — Nemyslels na mou duši? Mou duševní krásu? Copak já také nemám city? Jaký je v tom vlastně rozdíl, když se nad tím zamyslíš?

— Zkus zmermomocnit starý roh s medovinou, odsekl Bernhard. — To je zatracený rozdíl.

— Ale představ si, že bych byl ta nejkrásnější žena na celém světě a milovala bych tě a toužila bych po tobě horoucí láskou a byla bych ochotna podstoupit cokoli, jen abych ti mohla být nablízku? Nemohl bys pak alespoň trošičku opětovat mou lásku?

— Mě nemá nikdo rád, odvětil Bernhard hlasem rozechvělým sebelítostí. — A nedělej si ze mě srandu, mašino zatracená.

— Ale já tě miluju!

— Cože?

— Já tě miluju! Roh se hlasitě rozeštkal, až medovina bublala a vřela a šplíchala velkými kapkami, podobnými slzám, přes okraj a na stůl. — Já tě miluju! Já tě miluju! Já tě miluju! Šlapej po mně! Pohrdej mnou! Bij mě! Dělej si se mnou co chceš, cokoliv, vydržím všechno, jen když ti budu moct být nablízku, můj milovaný, můj muži, můj nádherný hrdino!

— Dobrotivý bože!

— Ano, tady jsem, co si přeješ?

— Copak ses doopravdy zbláznil?

— Ano! Zbláznila jsem se láskou!

— Máš o kolečko víc, prskl Bernhard.

— Vysmíváš se mi, prohlásil roh, — ale nic, co uděláš, nemůže umenšit mou lásku k tobě. To ti jsem tak odporná?

— Jo.

— Ale copak nemůžeš odhlédnout od mého zevnějšku? Nevidíš, jak vroucně tě miluji? Nevidíš, jak nádherné duševní společenství ti nabízím?

— Já vidím roh s medovinou, odtušil Bernhard, — Momentálně jiné společenství nepotřebuju. Táhni.

Roh umlkl a Bernhard se vrátil k okolí. Vzduchem proletěla chlupatá paže, stále ještě křečovitě třímající zakrvavený meč. Nadšeně se roztleskal, když paže s žuchnutím přistála na stole o pár metrů dál.

— Mohl bys mě milovat pro mě samotnou, nadhodil roh smutně.

— Za koho mě máš? Za mechanofila? Bernhard koutkem oka zachytil, že se uťatá paže kupodivu hýbe.

— Vím, že nejsem krásná, ale na světě je toho tolik víc než krása. Co je ostatně krása? Tělesnou krásu můžeš dostat kdekoliv, ale krásu ducha, pravou, trpělivou lásku zralé ženy, kde tu dostaneš?

— Zralé ženy! Dvě stě tisíc let staré! otřásl se Bernhard. — To ze mě chceš udělat krále gerontofilů ? To si myslíš, že po tomhletom jsem toužil celý život? Dělat gigola staré odporné plechovce?

Useknutá paže se přitahovala krvavými prsty a pomalu se plížila k rohu.

— Přirozeně chápu, že jsi muž se všemi mužskými zvířecími pudy a že nemohu očekávat, že plně doceníš mou nabídku duševní vzájemnosti, dokud se tvá duše řádně neočistí od zvířeckých pudů, ale já jsem velkomyslná. Dovolím ti milenku, aspoň na určitou dobu. Kromě toho jsi přece ženatý. Myslíš, že jsem to nepředvídala? Bude z nás jedna velká šťastná velká rodina, ty, Terry a já, budeme spolu šťastně žít až do skonání světa. Nebude to nádherné?

Strašidelná paže se připlížila za roh. Prsty se svíraly a narovnávaly v neustálém, hypnoticky pomalém pohybu a svaly se napínaly a připravovaly k útoku.

— Terry? zeptal s Bernhard. — Ty? Já? Navždycky? Dobrotivý bože!

— Vždycky ti budu nablízku, když mé budeš potřebovat, prohlásil roh něžně. — Stačí, když zavoláš.

Paže zaútočila zezadu, řízena reflexy starého ostříleného rváče a hnána přítomností plného a zanedbávaného rohu. Zkrvavené prsty sevřely roh a ve spěchu ho rozmačkaly. Na stůl se vyřinula zlatistá medovina. Hlas ústředního mozku utonul v bublavém zvuku, tahajícím za vlasy. Pak paže objevila, že je oddělena od těla. Kde není tělo, není hlava, kde není hlava, nejsou ústa, a kde nejsou ústa, není medovina k ničemu. Ruka se zhroutila na stůl a rozčarovaně poškubávala prsty.

— Nemyslím, že by nám to dlouho vydrželo, utrousil Bernhard a vstal. — Ale díky za nabídku. Potácel se od stolu a cestou odkopával otroky a zpité hrdiny. Za jeho zády si useknutá paže zamyšleně prohlížela masitý krk muže s vavřínovým věncem na temeni. Paže se začala plížit jeho směrem a požitkářsky při tom zatínala hrůzyplné krvelačné prsty.

Bernhard se odloudal do baru, umístěného ve vedlejší místnosti. Bar byl malý a nacpaný k prasknutí, ale vládlo tam pokud možno ještě větší veselí než ve velké hodovní síni. Podroušení hrdinové tam stáli natlačení jako sardinky a měli stěží místo na to, aby vyprázdnili pohár nebo máchli dýkou; prskající pochodně v koších na stěnách se vesele odrážely na nožích, mečích a sekerách. Na uši dotíral melodický zvuk dýk, zajíždějících do nechráněných zad; na nosy dotírala divoká vůně potu, krve a sprostého chlastu. Bernhard se protlačil k baru, kde mu okamžitě zastoupil cestu ramenatý týpek, nadaný nadmírou brady a zátylku a takřka naprostým nedostatkem čela a stupidníma, blízko sebe zasazenýma očima, oblečený do nevkusné minisukně a s nepříjemně vyhlížejícím širokým mečem v ruce. Říkal si Conan Vítěz a hořel touhou po boji.

— Zmiz! zavrčel Bernhard. — Myslíš, že mám čas se prát s každým pitomcem, který se kolem mě poflakuje? Naklonil se nad barový pult a udeřil do něj dlaní, aby probudil barmana, který seděl schoulený několik metrů dál a vypadal, jako když spí; bylo to tím, že měl záda tak prošpikovaná dýkami, noži a dvouručními meči, že sama váha by ho stačila udržet při zemi.

Conan Vítěz zíral na Bernharda očima podobnýma vejcím naměkko a překvapením málem upustil meč. Nakonec se s vypětím všech sil napřímil a zaryčel: — Já Conan!

— No vždyť jo. Tak dělej, vypadni, kolikrát ti to mám povídat? Bernhard natáhl ruku a ukradl sklenku hnusně páchnoucí whisky z ruky jakémusi chlapovi poblíž. Dotyčný měl záda proděravěné kulkami velkého kalibru a zřejmě už svou ohnivou vodu nepotřeboval. Bernhard si nedůvěřivě prohlížel tekutinu ve sklenici. Na zkoušku do ní upustil olivu; oliva okamžitě zmizela, whisky zavřela, zabublala a vypustila obláček smrdutého zelenožlutého kouře. Dutě zakašlal a mrštil sklenicí na kamennou podlahu, kde tekutina tiše začala vyleptávat kouřící díru. Conan Vítěz ho neurvale uchopil za paži a vycenil děsivě bílé zuby.

— Bojovat? zeptal se s nadějí v hlase. — Zabít? Krev? Vraždit? Masakr? Sklonil se nad Bernharda a předvedl mu mandle v monumentálním řevu. — Já Conan! Ty zbabělá krysa! Ty bojovat!

Bernharda to namíchlo. Pomalu se otočil a na tváři mu zahrál nechutný úsměv. — Tak jo! zaskřípěl. — Když jinak nedáš.

— Ty chceš bojovat? vydechl Conan zmateně.

— Co jiného, ty troubo jeden pitomá? Tak jdeme na to!

— Nikdo se neopovažuje bojovat proti Conanu Vítězi. Ty žertuješ, cizinče.

— Hned to uvidíš, zavrčel Bernhard. — Tak co, bude to? Těžkým krokem postoupil ke Conanovi, ten zbledl a stáhl se o krok zpět.

— Nikdo se nikdy neodvážil bojovat s Conanem, mumlal.

— No a? To jenom znamená, že je načase, aby ti někdo usekl kokos. Bernhard postoupil ještě o jeden heroický krok vpřed; nutil ho k tomu jeho nepříčetně poskakující meč. Držel ho křečovitě na místě oběma rukama a malátně přemítal, co to do něj vjelo. A co se s ním stane. Conan těžce polkl.

— Zrovna jsem si vzpomněl, že ještě musím něco zařídit, vykoktal a dál se diskrétně stahoval ke dveřím. — Musím dneska večer ještě zachránit divukrásnou královnu ze Sáby před osudem horším než smrt…

— Dej se do boje, ty opice! zasyčel Bernhard a marně se pokoušel udržet svůj divoce sekající a bodající meč v šachu.

— Jsi příliš malý pro silného Conana…, já nebojuji proti malému a nedůstojnému soupeři… Conan se v pozadí stahoval ke dveřím. — Jsem velký a silný, vysvětlil Bernhardovi. — Bojoval jsem proti strašlivému draku Mrffnovi holýma rukama a zabil jsem ho a zničil jsem všechny armády Melniboné, ale nezabiji nedůstojného soupeře.

Díky bohu, pomyslel si Bernhard. — Nekecej mi tu takový pitomosti! Ječel na něj.

— Nechci!

— Bojíš se?

— Já? Conan se rozesmál a zároveň opatrně za zády otevřel dveře. — Conan Vítěz a bát se? Dovol, abych se zasmál! Ha! Haha! Hahahahahaha!

— To mě jen tak napadlo, dodal Bernhard smířlivě. Zarazil divoce se bránící meč do pochvy, připraven na celou hádku zapomenout, ale Conan už byl ten tam. Jeho výsměšný chechtot vracela ozvěna pochmurně povrzávajícími dveřmi. Bernhard si odkašlal, protáhl si ramena a vykročil za ním. Leč velice pomalu.

16

Bernhard sestupoval růžovoučkým červánkovým přísvitem po klikatící se stezce od velké hodovní sítě ve Valhalle. Prastaré stromy mu rozprostíraly nad hlavou bujné koruny a proměňovaly stezku v příkře se svažující tunel, proplétající se lesem. Na větvích seděli načepýření ptáci a cosi si skřípavě vykládali. Tu a tam některý z nich nasadil k neveselému zpěvu, ale vždycky takřka okamžitě zmlkl, jako by ho zvuk vlastního hlasu postrašil. Pochmurná nálada se vznášela nad lesem, vylézala z mechu, plazila se po kmenech stromů a padala z větví; nálada dýchala zklamáním, sebevraždou a koncem světa. Bernhard vzdychl a putoval dál. Přemítal, jaké má šance přežít na téhle šílené planetě, zda se vůbec kdy vrátí do člunu a co by se stalo, kdyby se nakrásně vrátil k vesmírné flotile a lampasáci mu začali klást nepříjemné otázky. Kde, krucinál, zůstal Robodruh, ptali by se. A kde je Starý Držkoun, postrach vesmíru? A kde jste, u všech kozlů, sebral tuhletu uniformu? To jste zběhl? A kde máte, krucinálfagot, paprskomet?

Počítejte, že skončíte špatně, moc špatně…

Ale oni mě unesli! zašeptá a marně se pokusí dostat z dosahu zlatem zdobených uniforem, které ho budou obklopovat ze všech stran.

Skutečně?

Přesně tak. Začalo to tím kovbojem, víte. A pak jsem se ocitl v tom zábavním paláci a přišel ke mně nějaký robot a spadl jsem dolů a doktoři mě sešili dohromady a byla tam Terry…, to je moje žena, rozumíte, a… rozumíte?

Samozřejmě že rozumíme. Jen pokračujte.

No… hm, ono se toho přihodilo tolik, pane generále… kapitáne… plukovníku… Já snad ani nevím, co se dělo pak…

To nevadí, vojíne, jen pokračujte. Doufám, že vás to světlo neobtěžuje?

Ale ne, pane, už si na ně zvykám…, jenom ty, rozumíte, ta pouta mě hrozně dřou…

Dostanete nová, když budete chtít. A teď pokračujte.

Pak… pak jsem spadl těmi padacími dveřmi, jak je ústřední mozek otevřel, když za mnou běžela Terry, a tam dole jsem se potkal s kovbojem a pak jsme…, nemohl bych dostat skleničku vody?

Nemohl.

Ale když já mám takovou žízeň .. .

Nejdřív budeš odpovídat na moje otázky, ty hovado, a pak dostaneš vodu.

Ale když já už mluvím pět hodin v jednom kuse!

Ty se mi opovažuješ odmlouvat?

Ne, to ne…, já jenom…

Ještě slovo, ty červe, a vyhodíme tě nalokat vzduchoprázdna, rozumíš?

Ale…

DRŽ HUBU, TY HOVADO! KDE JE ROBODRUH? KDE JE STARÝ DRŽKOUN? KDE JE TVŮJ PAPRSKOMET? KDE MÁŠ UNIFORMU? PROČ JSI ZRADIL? PRO KOHO PRACUJEŠ? PROČ SES VRÁTIL? KDE JSOU BOMBY, KTERÉ JSI CHTĚL NA LODI UKRÝT? ODPOVĚZ!

A tak dále a tak dále a tak dále. Mohl by mluvit o štěstí, kdyby z toho vyvázl pouhým válečným soudem.

Dál sestupoval po příkré stezce, melancholicky si okusoval knír a občas nedůvěřivě přelétl očima okolní les. Jednou uviděl vysoko na obloze ohromného ptáka; proletěl nad ním s jakýmsi kroutícím se růžovým předmětem v pařátech a pomalu zmizel z dohledu za vrcholky stromů. Jinak bylo nebe jasné a prázdné, až na několik ojedinělých mráčků, které bezcílně letěly kolem. Vcelku to byl nádherný den; i teplo se udělalo. Na Bernharda padla únava. Těžce sklesl vedle monumentálního sukovitého stromu a rukávem košile si setřel pot z čela.

— Takový pohled člověku vrací víru v zázraky nedotčené přírody, prohlásil vážně a vztekle se ohnal po mračnu hladových komárů, kteří mu rozzuřeně bzučeli kolem uší. — Nejlepší je přiměřená dávka; člověk se cítí být v lůnu přírody a tak. Když je toho moc, člověka to udolá, udusí, všude je plno špíny, vedro a člověk lehce ztratí iluze… Do pytle, tady je hic jako v sauně!

Znovu si setřel pot z čela a zároveň se oháněl po komárech, kteří nad ním viseli v hustém bzučícím mráčku.

Kdesi za jeho zády se s ostrým zapraštěním zlomila větev.

Někdo nebo něco se k němu blížilo zezadu, pomalu a velice, převelice opatrně, a přitom přímo urážlivě nešikovně. Bernhard zamyšleně naslouchal a kroky se blížily. V podrostu to praskalo a větve tlusté jako paže se pod hroznou vahou lámaly jako zápalky. Zkusmo napjal svaly a neradostně si připomněl všechna cvičení, na něž jaktěživo neztrácel čas. Tiše si povzdechl a čekal.

Kroky se neodvratně přiblížily a zastavily se. Neslyšel nic než zvuk tichého, sípavého dechu. Kdosi se nad ním sklonil a dýchl mu na krk. Bernhard strnul.

Pak ho kdosi mlaskavě políbil na krk. Otočil se jako na obrtlíku a zíral přímo do velkých, vodnatých očí Séhrímna; byl to stejný kanec, kterého s takovým potěšením porazil před pouhými několika hodinami. Bylo to mírně řečeno nepříjemné. Napadlo ho, jestli se náhodou nezbláznil.

— To jsi ty, ty obludo? zavrčel a ustoupil pár kroků do hustého podrostu. — Co tady děláš?

— Co ty tu děláš? odpověděl Séhrímn poněkud nelogicky.

— Seděl jsem si tady a nepřekážel jsem ani živáčkovi, řekl Bernhard, — dokud ses nepřihnal ty a nezačals mi ocumlávat krk. Co tu, do pytle, děláš? Ty nejsi po smrti?

— Copak vypadám jako mrtvola? opáčil Séhrímn dotčeně.

— Vypadáš nechutně živý. A stejně se moc dobře pamatuju, že jsem tě před pár hodinami sežral. Pročpak nemůžeš zůstat hezky mrtvý?

Séhrímn si sedl na šunky a výsměšně se na něj šklebil zažloutlými kly. — Tak tys mě přece jen sežral, nadhodil. — Tak co, jak jsem ti chutnal?

— Jsi tuhý jako stará kůže.

— Doufám, že se ti z toho udělá špatně. Proč jsi Tórovi nakukal, že jsi býval řezníkem? Tór je takový zatracený pitomec, že každému skočí na špek, ať mu nakuká co chce; je samý sval a žádný mozek. Každý průměrně nadaný člověk by si všiml, žes za celý svůj zbytečný život neporazil ani mouchu! Rozsekals mě, jako bych byl nějaké prkno! To se ti líbilo?

— Bylo to hnusné. V životě jsem neviděl takovou zatracenou spoustu krve. I když, jak jsi řval, to se mi líbilo… Bernhard se šťastně usmál a vzápětí si kance vztekle přeměřil. — Co tady strašíš?

— Mám už takovou malinkou vlohu. Večer mě sníš a druhý den ráno jsem jako nový. To není špatné, co? Tór mě vždycky bere s sebou, když vyráží na cesty. Říká, že se bez Séhrímna pořádný hodokvas neobejde, a má pravdu! Séhrímn se křenil od ucha k uchu a bylo na něm vidět, že je na sebe hrdý. Bernhard se zašklebil.

— Biftek, který sám znovu naroste, kroutil hlavou. — Dobrotivý bože!

— Ano, tady jsem, ozval se jeden ze sukovitých stromů za jeho zády. — Co si přeješ?

— Abys držel hubu! zahřměl Bernhard. Zabodl oči do Séhrímna. — Takže když tě sežeru, druhý den se mi tu budeš naparovat znova, jako by ti to tady kolem všechno patřilo. Fuj tajbl! Zhnuseně si uplivl.

Séhrímn se na něj zašklebil. — A ty si myslíš, že mně se to líbí? zeptal se. — Myslíš si, že mě to baví nechávat se večer co večer rozporcovat a sežrat? Tobě by se líbilo nechávat se každý zatracený večer rozčtvrtit, upéct a sežrat a pak muset druhý den ráno vstát z mrtvých a tahat vozy, plné tlustých bohů, kteří toho v životě poctivě nenapracovali ani co by se za nehet vešlo, kteří jenom chlastají, vraždí a válejí se s ženskými a tloustnou z tvého masa? Tobě by se to líbilo? Myslíš si, že jsem cvok? Klusal kolem dokola Bernharda a prskal vzteky. — Ty nemehlo jedno tlusté, klel, — myslíš si, že jsem tak perverzní, nebo co?

— Jak jsem to měl tušit? bručel Bernhard krotce.

— Mohl ses mě zeptat, přinejmenším. Ale to tě přirozeně ani nenapadlo, ty mírnix tírnix nakukáš tomu trouboví Tórovi, žes celý život nedělal nic jiného než porážel vepře, a pustíš se do mě nožem. Ty sadisto!

— Dělá se mi z tebe špatně, prohlásil Bernhard. — Vypadni odsud, než tě rozsekám na kusy.

— No prosím, dej se do toho, ty vrahu, co mi to udělá? Aspoň dneska nebudu muset dělat, tak se do toho dej a rozsekej mě namaděru, když tě to baví! Tak do toho! A příšerně se na Bernharda šklebil.

— Čert tě vem, odsekl Bernhard unaveně.

Pod Séhrímnem se otevřela zející propast a kanec zmizel z dohledu s příšerným, pronikavým řevem, plným nelíčeného děsu. Po několika vteřinách z hlubiny vyšlehly hučící plameny. Nejbližší stromy chytily a vyděšeně křičící ptáci se zvedli a odletěli z korun stromů s většinou peří na uhel. Poté se hlubina zavřela stejně rychle, jako se otevřela, a nechala po sobě jen roztroušené požáry a čpavý pach síry. Bernhard zíral s povislou čelistí a vyvalenýma očima na místo, kde stál Séhrímn.

— Vidíš, prohlásil sukovitý strom za jeho zády, — vidíš, jak lehce jsem to pro tebe zařídila. Stačí říct, co chceš, a já to pro tebe udělám. Něžně vzdychl. — Nemiluješ mě přece jen alespoň trochu, trošilinku?

— Nenávidím tě, odpověděl Bernhard. — Zmiz!

— Ty chceš, abych šla pryč? zeptal se strom nevěřícně.

— Jo. A hezky rychle k tomu.

Strom s bohapustým klením vyrval kořeny ze země a táhl se pryč, potáceje se jako opilý. — Nemáš ani potuchy, kolik mě tohleto všechno stojí, prohlásil zarmouceně, — ale udělám cokoliv, co ode mě budeš žádat, protože tě miluji nadevše. A plačky se potácel stezkou pryč.

— Opravdu uděláš všecko, co budu chtít? zeptal se Bernhard a vstal.

Strom se zarazil. — Ano! vyhrkl nadšeně. — Cokoliv! Cokoliv!

Bernhard vrazil ruce do kapes a odkráčel opačným směrem. V tom případě můžeš držet hubu a zmizet! křikl přes rameno.

Strom zmizel za zákrutem a bylo slyšet jen jeho hysterické štkaní. Bernhard si uplivl a pokračoval svou cestou.

17

Nedaleko od vrcholku hory příkrý svah přešel v žírnou zelenou louku, zakončenou prudkým srázem, spadajícím dvě stě metrů kolmo dolů až na dno údolí. Když Bernhard vstoupil na louku, všiml si dvou úctyhodných starých bohů, kteří stáli na kraji propasti a zamyšleně shlíželi na bitvu, zuřící hluboko pod nimi. Srdcervoucí výkřiky mužů, zastižených rychlou a bolestivou smrtí, se mísily s řičením různých tažných zvířat, která umírala pomalu za zmateného pobíhání po údolí s vnitřnostmi vlajícími z rozervaných břich. Meče a kordy vesele zvonily, impozantní děla rytmicky duněla a rozstřikovala po bitevním poli železný šrot, v jehož stopách zůstávali příšerně rozervaní lidé a zvířata. Vše se slévalo ve velkolepý koncert bolesti a nádherně násilné smrti. Ranní slunce rozlévalo na masakr své měkké, krvavě rudé světlo a vyzdvihovalo hrdě všechny jeho úchvatné podrobnosti: smrtelně vyděšené vojáky, zalité vlastní kouřící se krví, kteří se nepopsatelně komickým způsobem snažili zatlačit vyhřezlé vnitřnosti zpět do břišní dutiny; vojáky polité hořícím napalmem pobíhající jako živoucí pochodně a jiné zajímavosti pro znalce. Dojem byl ohromující a oba úctyhodní diváci si navzájem sdělovali dojmy z představení.

— Už to není, co to bývalo, prohlásil jeden z nich, viditelně uražen ubohostí představení, aniž si povšiml Bernharda, jenž se k nim tiše přikradl. — Co to tam vlastně provádějí? Hrají si, nebo co? Je to škandál, jedním slovem škandál! Zajel si rukou do vlasů, aby dokázal, jak je pobouřen, uplivl si a ve vzteku přislíbil všem účastníkům bitvy protekční místečko ve věčném a velice nesmlouvavém pekle.

— Skandál, jinak se to nazvat nedá, souhlasil druhý bůh a ukazoval na detaily, jež mu připadaly zvláště ostudné. Poté nostalgicky připomněl staré zašlé časy, kdy muži byli muži a války slavnostní událostí, kterou každý mohl vychutnat a uložit si do paměti. Tohle představení, prohlásil, je zkrátka a dobře urážka a škandál a dívat se na ně bylo mrháním jejich drahocenného času.

— Urážka, opakoval druhý a přemoudřele pokyvoval hlavou.

— Jo, dřív to mívalo jinší švih. To mívali lidi tu správnou odvahu a dovedli riskovat.

— Jinší švih. Moje řeč.

— Pamatuješ na Thermopyly?

— Thermopyly. Jo jo, to byly časy.

— Muži byli tenkrát muži.

— A Verdun!

— Verdun! To bylo něco. Pamatuješ se na ty zákopy?

— Ach jo, zákopy . ..

— A hořčičný plyn.

— A ty bajonety.

— Jo jo, bajonety. To bylo něco! To člověka hřálo u srdce.

— Tenkrát mívala válka styl, ne jako potom s těmi jejich atomovkami a bakteriologickou válkou a takovým tím svinstvem.

— Teď to jde moc rychle. A žádný styl to nemá.

— A žádná krev.

— A žádné bajonety.

— Pořád jen ty rakety s jadernými hlavicemi, k čemu je to dobré? Kdepak, útoku na bodák a zákopům se to nemůže rovnat.

— Lidi už nevědí, jak se taková správná krvavá válka má vést.

— Nemluvě o paprskometech!

— Aspoň že teď mají ty podtlakové kanóny. To je podle mého krok správným směrem.

— Myslíš ty věcičky, které vojákům nechávají vybuchovat vnitřnosti v břiše? To jsou pěkné hračky, máš recht. Ale Thermopyly byly lepší. Mnohem lepší.

— Škoda že tenkrát ještě neměli bodáky.

— Jo jo, to je škoda.

Vzdychli si z hloubi duše a vrátili se k politováníhodnému pohledu na dvě armády, které se masakrovaly v údolí pod nimi. Bernhard se přikradl blíž.

— Co je to tam dole? zeptal se. — Válka nebo něco takového?

— Byla by to válka, prohlásil bližší z bohů, — kdyby ti poseroutkové za něco stáli. To je bitva u Polotrina. Pobouřeně si uplivl.

— Co je to za bitvu ta bitva u Polotrina? zeptal se Bernhard.

Bůh strnul. — Vy jste nikdy neslyšel o bitvě u Polotrina? Obrátil se k druhému bohovi. — Slyšels to? Ten chlap nikdy neslyšel o bitvě u Polotrina!

— Neuvěřitelné! prohlásil druhý bůh otřesen.

— O nejkrvavější bitvě šestisetleté války!

— Dvě stě třicet šest tisíc mrtvých!

— To je ale poněkud přehnaný odhad.

— Ano. Přehnaný.

Vážně pokývli a zamyšleně si hladili úctyhodné bílé plnovousy.

— Moc lituji, ozval se Bernhard. — Ale já toho o dějinách moc nevím.

— A máte proč litovat, ujistil ho bližší z bohů. — Bitva u Polotrina se všeobecně považuje za obrat v historii válečnictví. Byla to první bitva, v níž v samotném boji padlo víc vojáků než následkem nemocí, hladu, disciplinárních trestů, chatrné výstroje a tak dále. Tato bitva je prvním krokem k modernímu pojetí války.

— Začínají nějak polevovat, zabručel druhý bůh. Lhostejně přejel Bernharda pohledem a náhle ztuhl s výrazem napjatého zájmu ve tváři.

— Ne…, zašeptal, — to je váš meč?

— Je, ale…

V bohových očích zahořela úcta a chamtivost. Natáhl ruku a dotkl se jílce třaslavým prstem. Meč poskočil v pochvě a krvežíznivě zařinčel.

— Vypadá to jako Caliburn, poznamenal druhý bůh nábožně.

— To je Caliburn!

— Konečně! Oči se jim naplnily slzami senilního štěstí.

— Bohové!

— Hubu držet! okřikl ho hloh za jeho zády. — Jestli se pokusíte s tímhle mužem něco udělat, tak vás…

Bohové se otočili jako jeden muž a smetli hloží sprškou burácivých blesků z povrchu zemského. Poté se s úlisnými úsměvy obrátili k Bernhardovi.

— Vrátil jste se, řekli mu. — Neohrožený hrdina ze starých zlatých dob, kdy mužové byli muži a ušlechtilé činy byly stejně běžné jako dnes zbabělost. Čekají na vás slavné bojové činy.

— Na koho? udivil se Bernhard, — to jako na mě?

— Strašlivé souboje!

— Sám a beze zbraně proti nesmrtelným příšerám s padesáti chlupatýma rukama a jedovatými drápy!

— A proti Postrachu arény!

— Ano, proti Postrachu arény!

— Pusťte mě! zaječel Bernhard a zuřivě se snažil vyprostit z ocelového stisku dvou bohů. — Myslíte, že jsem blázen? Pusťte mě! Pokusil se je kopnout do rozkroku, ale bohové ho s pobaveným smíchem obratně položili na lopatky.

— Konečně! vzkřikli. — Konečně Hrdina!

Bernhard povolil. — Příšerně jste se zmýlil, odporoval. — Jsem padouch a zbabělech. Kromě toho se mi potí nohy. Přece byste nechtěli, aby se za vás bil někdo takový?

— Skromnost je charakterový rys, který je dnes skutečně vzácný, usoudil jeden z bohů šťastně. — Nepodceňujte se.

— Jste odvážný jako lev, dodal druhý bůh povzbudivě. — Jen počkejte, uvidíte!

— Pusťte mě! zařval Bernhard a pokusil se bližšího boha nakopnout do břicha.

— Jen se moc necukej, ty pitomče! Nebo chceš radši skončit jako ten hloh?

Bernhard se uklidnil. — Vy to… to jako myslíte vážně? ujišťoval se žalostně.

— Chceš, abysme ti to předvedli?

— Připadáte mi každou vteřinou podobnější Starému Držkounovi, brblal Bernhard. — Tak pokračujte.

— Zachráníš čarokrásnou pannu před osudem horším než smrt, vysvětlili mu. — Není to snad čestný a šlechetný úkol pro neohroženého bojovníka, jako jsi ty?

— Myslíte? zeptal se nepřesvědčeně Bernhard. — A to jí někdo chce ukrást její norkový kožich, nebo co?

— Něco nesrovnatelně horšího!

— Její známky z konzumu!

— Přijde o svůj nejdrahocennější klenot, jestliže ty nezasáhneš a nezachráníš ji!

— O kreaci od Diora? O svého starého přítele s milióny a limuzínami?

— Jsi nestvůrný zhýralec, ohodnotili ho bohové. — Mysleli jsme její nevinnost!

— Vy si ze mě děláte srandu, vydechl Bernhard znechuceně. — Co mně je do její pitomé nevinnosti… Zarazil se a těžce polkl. — Heleďte se, vy tam — to myslíte, že bych jako já měl…?

Bohové mezitím měli plné ruce práce se zaklínadly, nezbytnými k vyslání mladého a troufalého bojovníka na pomoc ohrožené panně, a totálně kašlali na Bernhardovy hlasité protesty, připomínky i veta. Mezi nimi vzplanul burácivý oheň; do plamenů byly vrženy aromatické prášky; majestátní zvuk vzdálených varhan se mísil s pachem síry a myrhy. Smísil se rovněž s divokými kletbami a zápachem spálených vlasů, protože jednomu z bohů nečekaně chytil bílý plnovous a vzplanul vysokým plamenem. Neštěstím potrefený bůh řval, válel se po zemi a snažil se oheň uhasit, ale druhý mezitím už převzal práci na zaklínání. Kolem nich se rozprostřel zelený kouř. Slunce se skrylo za neproniknutelnou přehradou černých mračen; na obloze se objevily hvězdy. S mohutným zaduněním padla na kraj noc. Bůh udělal krok vpřed, ocelovými pažemi popadl Bernharda a mrštil jím přímo do praskajících plamenů.

— Ve jménu Azrada, Betúela, Lucifera a Beliála jsem otevřel bránu bytí, zahřměl zpěvavě. — A jsi na Jiném místě!

A byl tam.

18

Bernhard vyrazil z plamenů, hystericky řval na celé kolo a tloukl se po uniformě, na níž vzplál bezpočet ohníčků. Udělal dva kroky, zakopl o cosi na zemi a padl jak široký tak dlouhý. Otřeseně zatřepal hlavou a vzhlédl.

Byl v nevelké, nepopsatelně špinavé kobce, páchnoucí odpadky, potem a krví. Podlaha byla vlhká a ledově studená, z klenutého stropu kapala voda, po stěnách se plazily masožravé rostliny a hladově se po něm natahovaly. Oheň za jeho zády vrhal tančící stíny na mokré zdi a dával s příšernou zřetelností vyniknout kalužím stojaté vody na zemi, hromádkám zahnívajících lebek a hnátů, tlustým krysám, které pobíhaly kolem, a mohutným dubovým dveřím, zasazeným ve stěně naproti. Ukázal mu i ostatní obyvatele kobky.

— Tak tady tě máme, ty mizero! zaječel Robodruh. — Zbabělče! Zrádče! Vyrazil proti němu s napřaženými klepety, ale po několika krocích ho zarazil řetěz, přivařený k jeho zádům a druhým koncem připevněný ke zdi. — Pojď' blíž! řval. — Pojď aspoň, o krok blíž, ať tě můžu roztrhnout jako hada! Pěnil vzteky a obrazovka na čele se mu plnila k prasknutí scénami, při nichž tuhla krev v žilách, horečně pracujícími gilotinami, paprskomety, ručními granáty a tak podobně.

— Drž hubu! nedal se Bernhard.

— Opustils mě!

— To se ví, že jsem tě opustil. Cos, krucinál, čekal, že udělám?

— Měls mě bránit do posledního dechu, tos měl udělat!

— Bernharde!

Bernhard se otočil jako na obrtlíku a vlasy mu vstaly hrůzou. Pouhý metr od něj klečela Terry v páchnoucí ledové kaluži a prosebně k němu vzpínala ruce. Šedé oči jí planuly příšernou nesmrtelnou láskou a rty se jí pohybovaly stejně šílenou rychlostí jako gilotiny na Robodruhově obrazovce. Krásný krk jí obepínal ocelový kruh, připoutaný silným řetězem k háku ve zdi. Řetěz se chvěl jako tětiva, jak se ze všech sil snažila vrhnout se mu kolem krku; kobka se naplnila zvuky kovu povolujícího pod nesnesitelnou námahou. Dokonalý stejnokroj ošetřovatelky nebyl nic než vzpomínka a totéž platilo o větší části jejího spodního prádla. Bernhard cítil, jak se červená. Bylo to zvláštní, vidět svou ženu v takovém stavu, připoutanou ke zdi v příšerném vlhkém sklepe, vidět ji, jak pláče a směje se zároveň a nadlidskou silou se potýká s řetězem, aby ho mohla obejmout, ale marně. Může být, napadlo ho, že takhle by muži měli zacházet se svými manželkami, aby měli v domě klid a pokoj.

— Miláčku! vzlykala Terry. — Mužíčku můj! Můj nejdražší! Já věděla, že se vrátíš! Já to věděla!

— …s mě opustil! povykoval Robodruh a vzteky skákal do výšky a marně se pokoušel urvat z řetězu.

— Ticho! zaburácel Bernhard. — Oba dva! Otočil se k Robodruhovi a ukázal mu nablýskaný meč. — Chceš, abych ti usekl tu tvou hnusnou hlavu? Ještě slovo a je po tobě!

Robodruh se roztřásl strachy a odhopkal do stínu. — Nechtěl bys bezplatný vzorek Crowbullyho křupavých keksů? zakníkal.

— Ach, Bernharde! Můj milovaný! Proč mi nepřesekneš řetěz, Bernharde? Nevidíš, jak toužím, abych už tě mohla držet v náručí, nechat se drtit svou nádhernou láskou? Což nevidíš, jakou touhou po tobě hořím!

Bernhard odpochodoval zpátky k ohni. — Ty tam! houkl.

— Kde jsi? Ozvi se!

Mezi plameny se cosi pohnulo a po chvilce z praskajícího ohně vykoukla božská hlava, až se po podlaze rozprskly uhlíky a hořící kusy dřeva. Pohlédla na Bernharda a nejistě se usmála.

— Chtěl jsi něco? zeptala se hlava.

— Co to, do pytle, má znamenat? zeptal se Bernhard. — Proč jsi mě hodil do téhle hnusné díry a navíc s těmihle dvěma pitomci?

Hlava se rozhlédla. — Ach tak…, vypadá to, že jsem se trochu spletl při výpočtech …, no, to se může stát každému, že ano? Hlava se rozpačitě zachichotala.

— Moc mi tu nekecej, okřikl ho Bernhard, — a koukej, ať už jsem odsud a pohyb, pohyb!

— Bernharde! vzlykla Terry.

— Já to věděl! Já to věděl celou dobu! skřípal Robodruh.

— Chce náš znovu nechat v rejži!

— No, přirozeně, že bych ti tu službu rád prokázal, prohlásila hlava, — ale naneštěstí je to nemožné.

— A proč ne? Copak nejsi všemohoucí?

— Bohužel nejsem.

— Jsi krysa, ucedil Bernhard.

— Jsem starý muž, pronesla hlava omluvně.

— V tom případě jsi ke všemu senilní, odsekl Bernhard.

— Proč se nejdeš rovnou utopit, stará zřícenino?

— Jsi drzý klacek, napomenula ho hlava přísně. — Kromě toho jsem tě v každém případě alespoň poslal po bok krásné panny, takže jsem tak úplně neselhal, není-liž pravda?

— Žádnou krásnou pannu nevidím, odvětil Bernhard. — Kde ji máš?

— Stojí ti přímo za zády. Dej se do toho a zachraň ji a já doufám, že si nádavkem zlámeš vaz! prskala hlava zlobně.

Bernhard se otočil. Terry se na něj usmála závojem slz lásky a štěstí. Otočil se zpátky k hlavě.

— To jako myslíš ji?

— Koho jiného?

— Tohle že je krásná panna? Vždyť je to moje manželka!

— Máš jedinečný vkus, prohlásila hlava obdivně.

— Oklamali jste mě! trpce si stěžoval Bernhard. — Přihasím si to sem spasit krásnou pannu a co tu najdu? Vlastní ženu!

— Krásná je, není-liž pravda?

— Možná, ale panna to, do pytle, rozhodně není!

— Jsi indiskrétní, přísně ho napomenula hlava.

— Ó, Bernharde! vzlykala Terry. — Miluji tě!

— Ať je to tak nebo tak, uzavřela debatu hlava, — musíš o ni bojovat. Právě připravují arénu na dnešní představení, a jestli ty nebudeš bojovat proti obludám, ji obětují hrůzostrašnému Bohu Ohně. Můžeš si sám vybrat.

— To si opravdu myslíš, že bych riskoval život kvůli tamtěm dvěma? zeptal se Bernhard zaraženě. — To si myslíš, že jsem se načisto zbláznil?

— Ty odmítáš bojovat v aréně?

— V životě by mě nenapadlo bojovat kvůli těm dvěma pitomcům.

— V tom případě jsi zbabělec, usoudila hlava opovržlivě.

— Tak jsem zbabělec. No a?

— V této zemi se zbabělci popravují. Pomalu. Doufám, že to potrvá nejmíň týden, než skonáš; zasloužíš si to. Sbohem. Hlava se na něj výsměšně zašklebila a zmizela za přehradou praskajících plamenů.

Bernhard se vrátil do středu kobky a ztěžka se posadil na podlahu. — Je to pravda? zeptal se. — Oni nemají rádi zbabělce?

— Tahají z nich kůži, informoval ho Robodruh. — Zaživa.

— A jak to, že ji z tebe ještě nesedřeli?

— Čekám, až na mě přijde řada, prohlásil Robodruh pochmurně, — jsem v pořadí na samém počátku novoročního svátku. Zadíval se na Bernharda prosebně. — Vždycky jsme byli takoví výborní přátelé, že mám pravdu? Ty a já, dva staří dobří kamarádi … Hele, co bys řekl balíčku Crowbullyho nedostižných křupavých keksů? Nádhernému, velikánskému balíčku keksů, přesně takovému, jaký takový velký bojovník, jako je můj starý kámoš, potřebuje. Vyplivl balíček, vyvedený v zářivých barvách.

— A pivo, poručil si Bernhard.

— Samozřejmě, kamaráde. Vyplivl velikou, dokonale vychlazenou sklenici, naplněnou po okraj pěnivým tmavohnědým mokem. Bernhard spolkl keksy, aniž se obtěžoval je rozbalit, a spláchl je pivem. Spokojeně si říhl.

— Pomůžeš mi, že? ubezpečoval se Robodruh.

— Ani mě nenapadne, ujistil ho Bernhard.

— Proč ne, ty opičáku?

— Protože jsem zbabělec. A drž hubu, nebo se z tebe pominu! Vycenil zuby ve výhrůžném šklebu a nedbale zavrčel. Bylo mu na duši prachbídně.

Terry se stále ještě rvala s okovy. Po růžovoučkých tvářích se jí kutálely slzy jako hrachy a oči jí planuly tvrdošíjnou láskou.

— Miluji tě! vyhlašovala. — Proč mě nepojmeš do své náruče? Proč mě nedusíš svými vášnivými polibky? Proč mě nenecháš spočinout ve svých silných, zbožňovaných pažích? Nevidíš, že ti nabízím vše?

— Měla bys mu nabídnout kudlu mezi lopatky, utrousil pochmurně Robodruh ze svého rohu. Bernhard vyplivl pestrý papír.

— Oba jste se zcvokli, zavrčel.

Uplynuly dvě nekonečně dlouhé hodiny a vstoupily stráže, aby odvedly vězně na pomalou a nekonečně trýznivou smrt v aréně. Přede dveřmi zaduněly okované boty, zarachotily těžké zbraně a zlaté řetězy, vzduch se naplnil dunivými hlasy zupáků, rozrazily se dveře a objevil se oddíl sadisticky vyhlížejících vojáků, po zuby vyzbrojených vším od otrávených dýk po dvouruční meče a paprskomety. Byla to odporná sbírka s malýma očkama, neholenými bradami a uniformami potřísněnými vínem, pod velením vyzáblého strašáka do zelí, oděného do uniformy poseté zlatými prýmky v množství, jaké by uspokojilo deset chamtivých generálů. Svalnatý bachař ho vyzvedl nad hlavy osobní stráže, která ho obklopovala ze všech stran, a z této vyvýšené pozice hodnostář malýma potměšilýma očkama za tlustými brýlemi, které balancovaly na jeho hubeném nose, provedl inspekci ubožáků v kobce.

— Vstávejte, prasata, aréna na vás čeká, vysmíval se jim zlomyslně. Měl pisklavý zženštilý hlas a značně si šlapal na jazyk.

— Milosti! Neposílejte mě do arény a udělám, cokoliv budete chtít! křičel Robodruh, vyděšený takřka k smrti při pohledu na tolik zbraní.

— Hehehe! chichotal se důstojník.

— Chceš se prát? zeptal se Bernhard.

Strážní oddíl se semkl kolem důstojníka s rychlostí, která prozrazovala nemalý cvik. Z hloučku trčely meče a kopí jako ostny obrovitého dikobraza. Důstojníkův vřískavý hlas k nim pronikal tunami a tunami neotesaného vojenského masa.

— Ty mi budeš odmlouvat, ty prase? Ty se mi budeš protivit? Ha! Chceš, abych tě vlastnoručně vytáhl z tvé díry, ty červe? Do toho, vojáci! Rozcupuju to prase holýma rukama!

Strážní oddíl napochodoval do kobky s meči, dýkami a kopími vytrčenými před sebe. Vojáci se shromáždili kolem Bernharda a nechali důstojníka za sebou. Následoval krátký boj, z kompaktní hmoty se ozvalo jen několik přidušených zasténání a zasupění a pronikavý výkřik; poté neholená jednotka odpochodovala s Bernhardem kdesi ve svém středu. Důstojník zůstal v kobce a pohledem hladově hltal Terry, která marně cloumala řetězem.

— Jsi inteligentní žena, supěl, nervózně poskakoval kolem ní a slintal chtíčem. — Víš přece, co je pro tebe dobré, ne? Půjdeš se mnou nahoru na pokoj, ano? A pak dostaneš na svůj krásný krček zlatý japonský náhrdelník z pravého dublé a možná i svobodu. Ano? Ne?

— Odmítám se provdat za muže, jehož si mé srdce nevyvolilo! prohlásila Terry pevně a zapýřila se. — A moje srdce patří Bernhardovi!

— Kdo tady, krucinál, mluví o svatbě? Důstojníkovi málem upadla maličká brada samým ohromením. — Myslíš, že jsem se zbláznil, nebo co?

— Je mi z tebe nanic! prskla Terry.

— Tak si tě vezmu násilím, zaskřípal důstojník zuby a napjal svaly.

— Můžu vám ji podržet, ó velký a mocný pane, vydechl Robodruh ze svého rohu. — A hrát vám přitom na housle!

— Drž hubu, ty prase! zaburácel důstojník, Opatrně se blížil k Terry s odpudivým mastným úsměvem na rtech. Terry klečela, nehnula ani brvou a sledovala jeho postup přivřenýma očima.

— Mladá paní mi přece dovolí, abych se s ní trošilinku poveselil, ne? Naklonil se nad ni — slintal už jako miniaturní vodopád — a natáhl odpornou pracku k bližšímu z ostře se rýsujících prsů. Terry viděla, že už je dostatečně blízko, a přešla do útoku. Obě ruce kolem krku, prudké trhnutí dolů a koleno vzhůru přímo do sebelibě se šklebícího obličeje. Ozvalo se nelidské zařvání a zvuk tříštících se kostí; zapotácel se naznak s rukama před obličejem, z něhož vytryskla fontána smrduté krve, a vhodně se nastavil bekhendové ráně pod ucho, kopanci do rozkroku a jako tečce na i úděsnému kopanci do břicha. Sesunul se s naříkáním na zem a Terry se jala poskakovat po jeho houbovitém těle. Kdykoliv dopadla, jehlové podpatky se ponořily s odporným mlasknutím několik centimetrů do těla. Masakr přerušil až zásah nového oddílu brutálních strážných, kteří vyvlekli nebohého důstojníka z cely.

— Jestli máš ještě nějaké oplzlé návrhy, tak můžeš přijít zas! ječela a ukazovala vyděšeným strážným zkrvavené nehty, dlouhé a ostré jako žiletky, — Tak pojď, ty posero! Pojď, ať ti ukážu, jak moc tě miluju!

— Tys zešílela! křičel Robodruh hystericky. — Nechápeš, co děláš? a dal se do pláče.

— Sadisti! povykovala Terry. — GANGSTEŘI! Padouši! To se nestydíte chtít se provinit na slabé, bezbranné ženě? Zvířata!

Úděsně zmasakrovaný důstojník se potácivě zvedl a těžce se opřel o zeď. Z obličeje mu zbyla jen krvavá parodie na lidskou tvář. Vyplivl několik zubů. — Já se ti nejspíš nelíbím, co? zašeptal.

— Pojď sem a uvidíš!

Důstojník se napřímil v celé své pochybné délce a vykašlal několik decilitrů krve. — Jak je libo, zasyčel. — Šetři silou, budeš ji potřebovat! Ďábelsky se zachichotal. — Mohla bys být ozbrojená blesky, a přece by ti to nepomohlo, až se otevře Brána smrti!

Jeden ze strážných prudce vdechl a po odpuzujícím obličeji se mu rozlila šedozelená bledost.

— Brána smrti? To je předhodí…

— Ano, výsměšně se šklebil důstojník. — Budou předhozeni Postrachu arény, ničemu menšímu! Slyšíš to, ženo? Ty a tvoji přátelé stanete tváří v tvář hrůzyplnému netvoru! Příšernému, chlupatému, mnohorukému, děsivému, bestiálnímu zilchtronovi!

Jakmile ďábelské jméno zaznělo, stráže hrůzou popadaly dech a ustupovaly, bezmála zakopávaly o vlastní zbraně ve snaze co nejrychleji se dostat z kobky ven. Terry značně pobledla a Robodruh ječel na celé kolo a pokoušel se zahrabat do kamenné podlahy.

— Do arény ne! štkal. — Dělejte si co chcete, cokoliv, jen mě neposílejte do arény! Stáhněte z ní kůži zaživa, vydloubejte jí oči! Upečte ji zaživa! Prodejte ji do otroctví, ó mocný pane, cokoliv, jen když mě pustíte na svobodu!

Důstojník se smál jako šílený při pohledu na Robodruha, který se mu plazil u nohou. Vztekle ho několikrát nakopl a pak zaryčel rozkaz zděšeným strážím. Stráže chytily vězně a vyvedly je z cely, provázené důstojníkovým pronikavým chechtotem, při němž tuhla krev v žilách.

19

Labužníci v ochozech arény byli v nejrůžovější a nejrozdychtěnější náladě, pokud se dá soudit podle dunivého řevu, který pronikal tlustými zdmi do cely, kam zavřeli vězně, čekající na představení. Bernhard tam už byl; seděl na dřevěné lavici a zachmuřeně upíral oči na svůj meč, když dovnitř vkopli Terry a Robodruha, následované prškou nadávek. Meč dychtivě zarachtal v pochvě a bylo na něm vidět, jak se těší na životní boj. Bernhard působil podstatně žalostnějším dojmem. Sklíčeně si cumlal knír a vzhlédl, jen když se musel bránit Terryiným nadšeným objetím.

— Že za nás budeš bojovat? dotázal se Robodruh s nadějí v hlase.

— Doufám, že si zlomíš vaz, zavrčel Bernhard.

Robodruh se k němu připlížil a posiloval ho pohledem na násilné hrdinské činy na obrazovce. Reproduktory naplnily celu zvukem paprskometů, pracujících s vražednou přesností, a mohutným chórem válečných veteránů, kteří pěli chválu císaři za doprovodu varhan, kanónů, bubnů a bědování nepřátelských vojáků, umírajících v nepopsatelných mukách. Hudba zesílila, až se masivní zdi roztřásly. Bernhard zasténal a přitiskl si dlaně na zmučené uši. Když se hrdý a břeskný pochod výjimečně ztišil na téměř snesitelnou úroveň, ozval se podbízivý mužský hlas. Oslovil Bernharda tou pravou směsí respektu a povýšené vlídnosti.

— Cítíš se starý? otázal se. —Vypadáš starý? Smějí se ti dívky za zády? Na to můžeš vzít jed, že se ti smějí! Myslí si dívky, že jsi starý a bezcenný chudák? To si piš, že si to myslí! Chceš vypadat o patnáct let mladší? Samozřejmě, že chceš! Nemusíš nic říkat, kamaráde, já to vím! Ano! Ale i když právě v této chvíli vypadáš na šedesát, paruka od firmy Bond & syn z tebe okamžitě udělá pětačtyřicátníka! Ano! Proč tedy trpět kvůli předčasnému padání vlasů? Paruky vyrobené firmou Bond & syn vypadají tak přirozeně, že ani tví nejbližší přátelé o tom nemusejí vědět a spokojenost je zaručena!

Hlas vystřídal zvuk nasazované paruky a doprovodný chór ze všech sil nadšeně pěl chválu na nedostižné paruky od firmy Bond & syn. Poté se obrazovka naplnila předváděním, jak vypadá zaručený výsledek při správném použití této fantastické paruky. Rytmický zvuk těžce pracujících postelových per naplnil celu.

Strážný zabušil na dveře a zplna hrdla zařval, aby přehlušil rámus. — Dejte si tam vevnitř pokoj! hulákal. — Chcete, abych za váma přišel a nařezal z vás řemeny? Dejte pokoj, povídám!

Reklama se vypojila uprostřed mámivě blažené věty.

— Říkal jste něco? zeptal se Robodruh. — Chcete si koupit paruku?

V odpověď přišla salva kleteb tak šťavnatých, že Robodruh pozadu ustupoval, dokud nenarazil na zeď a nesesul se k zemi.

— Ó, miláčku, vzlykala Terry a věšela se Bernhardovi kolem krku. — Zemřeme, ale zemřeme alespoň spolu! Zemru šťastna v tvých pažích, drcena tvými vášnivými polibky, utonu v tvých očích… Rozeštkala se mu na rameni. I Bernhardovi vhrkly slzy do očí při pomyšlení, co na něj čeká a co ho nemine.

— Dobrotivý bože, vzlykl.

— Ano, tady jsem. Co si přeješ?

Hlas přicházel z nočníku, který stál v rohu cely. Bernhard na něj upřel oči.

— Jsi to opravdu ty? zeptal se.

— Ano, miláčku! To jsem já!

Terry sebou trhla a narovnala záda. — Co to bylo? zeptala se ocelovým hlasem. — Tebe někdo oslovil miláčku?

— Buď zticha, ty žábo nevychovaná! okřikl ji nočník. — Nevidíš, že na tebe nemáme čas?

— Ach ták, tak vy na mě nemáte čas? zavrkala Terry se znepokojujícím zábleskem v očích. — A co bude se mnou?

— Táhni, běhno, osopil se na ni nočník.

— Cožes to řekla?

— Běhno!

Terry se otočila k Bernhardovi s tvářemi rozpálenými pobouřením do ruda. — Slyšels, co mi ta věc řekla? A ty to dovolíš? Ty necháš tu věc, aby mě urážela?

— Já nic neslyšel, zasténal Bernhard. — Dej mi svátek!

— Běhno! ječel nočník. — Běhno! Běhno! Běhno!

— Ty se mi odvažuješ říkat běhno? Vylez z té věci a řekni to ještě jednou, jestli se nebojíš, ty červe!

— Budu ti říkat, jak já budu chtít, a drž pusu, když si s Bernhardem povídáme!

— Je to můj muž, zaskřípala Terry zuby, — a s kým bude mluvit, o tom tady rozhoduju já, rozumělas?

— Sezdala jsem vás, prozradil nočník, — a to byla největší chyba, jakou jsem v životě udělala. Rozvádím vaše manželství!

Bernhard držel Terry jen nadlidským vypětím sil. — Poslechni, oddechoval ztěžka, — za pár minut nás v aréně porazí jako dobytek!

— A já se budu celou dobu smát, odfrkl nočník.

— Můžeš nám odsud nějak pomoct?

— Ne.

— Ale oni nás zabijí!

— Tobě bych odsud pomohla, Bernharde, oznámil nočník něžně.— Ale té běhně ne. Té ani za nic na světě!

— Červe! zaječela Terry. Dala Bernhardovi lehkou ránu za ucho, a když se sesul na zem, vrhla se po nočníku a mrštila jím o zeď, kde se roztříštil podle nízkého odhadu na milión kousíčků. V jejím šíleném smíchu zanikly jak Robodruhovy protesty, tak Bernhardovy nepříliš důrazné nadávky. Za zády se jim rozrazily dveře, do cely vpochodovala četa nepřístupně vyhlížejících vojáků, zkopala každého v dohledu a vyvlekla je z cely na jistou smrt v aréně. Terry se nadlidskou silou pověsila Bernhardovi kolem krku a ječivě mu vyznávala svou věčnou lásku přímo do ucha. Robodruh pobíhal sem a tam a pokoušel se vojákům prodat keksy. Bernhard bojoval o holý život, ale hlava se mu ještě nepřestala točit po úderu karate, a tak ho vojáci přemohli, než vůbec pochopil, co se s ním děje. O pět činorodých vteřin později je vykopli zkrvavenou branou. Masivní ocelové veřeje se za nimi zabouchly a nechaly je napospas slunci, dešti a padesáti tisícům diváků, řičících nadšením. Stanuli v aréně a sadistické místní obyvatelstvo natahovalo krky, aby nepřišlo o podrobnosti.

Bernhard mžoural do sluníčka a zachmuřeně se rozhlížel. Přímo před ním se nacházela královská lóže, z níž se vyklánělo několik tlusťochů, slintajících samým štěstím.

Přímo pod lóží viselo na kůlu naražené vysušené tělo bojovníka, který podle všeho neuspěl. Velká tabule oznamovala případným zvědavcům z řad diváků, že to byl jistý Tarzan. A přímo pod tímto neveselým obrázkem byla zamřížovaná branka, zasazená do obrovité rohaté lidské hlavy tak, že mříže tvořily zuby. Další velká tabule oznamovala, že to je slavná Brána smrti, a neměli bychom z ní spouštět oči, protože brzy se začnou dít velezajímavé věci.

Bernhard seděl na bobku, schoulený v žalostném uzlíčku na sluncem rozpáleném písku, a pokoušel se udržet bojechtivě poskakující meč v pochvě. Přemýšlel, co se může objevit v Bráně smrti, jaký děsuplný netvor se proti němu vrhne a jak by se z toho všeho mohl nějak vykroutit. Co kdyby před sebe postrčil Terry? Ne, to by mu ústřední mozek nikdy neodpustil.

— Vidíš, co jsi udělal! plakal Robodruh. — Všechnys nás zavraždil.

— Zemru šťastna, jen když budu smět zemřít v tvých rukou, vzlykala mu Terry do ucha.

— Maminko! rozplakal se Bernhard.

Nahoře v královské lóži se jeden tlouštík vyštrachal na nohy a zvedl napjatou paži. V mnohatisícové mase diváků zavládlo dychtivé ticho.

— Vypusťte netvora! vzkřikl.

Bernhard se vrhl co nejdál od brány a marně se pokoušel zahrabat do písku, jakmile se mříž v Bráně smrti začala pomalu zvedat a odhalovat černou, páchnoucí propast. A pak…

Postrach arény se na ně s nelidským řevem hnal přes celou arénu. Bernhard se na obludu podíval jen jedním okem a cítil, jak mu krev tuhne v žilách. Netvor se na něj řítil s tváří zkroucenou do masky rozšklebené zloby, s napřaženýma krvavýma rukama a děsivými holínkami, blýskajícími se na slunci. Obávané prsty měl zahnuté jako drápy a zuby cenil v nelidském šklebu.

Byla to nejstrašlivější ze všech žijících bytostí — postrach vesmíru, nesmrtelný, věčný, nelítostný; hlavní hrdina miliónů roztřesených nočních můr.

Starý Držkoun.

Bernhard, Terry a Robodruh se otočili na podpatku jako jeden muž a vrhli se k ocelové bráně. Brána skřípala a naříkala, když na ni zaútočili holýma rukama, nehty a nohama, ale vydržela. Starý Držkoun se na ně hnal děsivou rychlostí a řičel přitom potěšením. Uskočili vteřinu předtím, než je dopadl, a v sevřené jednotce odcválali pryč, zatímco Starý Držkoun vletěl hlavou do kamenné zdi za jejich zády. Když se zastavili a ohlédli, spatřili, jak se Starý Držkoun pomalu vyhrabává z trosek zdi, trámů a hory diváků. Oči mu plály jako ohně a jeho řev se rozléhal mezi zdmi arény. Bernhard se pokusil Terry setřást, ale nepodařilo se mu to.

— Pomoz mi odsud! zařval hystericky.

Země se začala třást, jak se prastaré stroje s odporem daly do práce, a pod nohama se jim otevřelo propadliště. Než se arénou ozvaly první zklamané výkřiky, propadliště se jim nad hlavou zavřelo a ani všichni královi koně a všichni královi muži dohromady by nebyli s to propadliště znovu otevřít.

20

— To jsi zase ty? zaklel kovboj a vyhrabal se z dezorientované hromady řvoucích těl. — Proč si nedáš pokoj a vždycky se mi skutálíš na záda, ty opičáku? To jsi tak perverzní, nebo co? Zhnuseně si odplivl.

— A ty si myslíš, že mně se to líbí? odsekl Bernhard a oklepával si z uniformy písek, prach a zažloutlé kosti. — To si myslíš, že jsem nějaký hnusný úchylouš, který je celý říčný, aby se ti mohl skutálet na záda pokaždé, kdy se mu naskytne příležitost? Mám tě dost, slyšíš? Tohleto si spolu vyříkáme jednou provždycky! Já tě…

Zarazil se, když si všiml, kde je. Pohled mu pomalu sklouzl z výsměšně se šklebícího kovboje na nekonečnou řadu tichých, nehybných robotů, kteří jeho pohled opětovali chladnýma, necitelnýma elektronickýma očima. Byly jich tu tisíce; řady se táhly v přítmí na všechny strany, kam až oko dohlédlo. Propadliště je dopravilo do středu obrovitého podzemního amfiteátru, přecpaného zachmuřenými roboty, kteří právě vyslechli kovbojův ohnivý projev. Stál při tom v osamoceném majestátu na pomalu se otáčející plošině, geniálně zkonstruované tak, že mu dovolovala hlaholit na všechny přítomné, aniž se musel pohnout. Teď byla plošina přeplněná Bernhardem, Terry a Robodruhem a pomalé otáčení stavělo jejich politováníhodný stav na odiv všem. Bernhard se ustrašeně rozhlédl po nespočetných řadách robotů, kteří pluli jeho zorným polem, a náhle se mu rozbřesklo.

— Tajná společnost robotů! vydechl. — Černé shromáždění! Společnost smrt člověku! Ukryl obličej v dlaních a táhle zasténal.

Strašidelná vyprávění o této robotské společnosti kolovala Mléčnou dráhou už od doby, kdy první hvězdné impérium, které člověk zbudoval, propadlo barbarství. Nikdo nebral pověsti vážně s výjimkou malých a nevinných dětí, které okamžitě ztichly a začaly poslouchat na nejmenší pohrůžku, že je potrestá Společnost smrt člověku a její obávaný nesmrtelný vůdce, šílený vědec doktor Immanuel Amisov. Jak to vypadalo, bylo v pohádkách přece jenom zrnko pravdy.

— Co mě, ty opičáku? ušklíbl se kovboj. — Mluv hlasitěji! Chtěl jsi snad něco říct, ne? Mluv hlasitěji a zřetelněji, starý brachu, ať tě všichni moji přátelé slyší! Jeho smích se rozléhal síní a Bernhardovi přeběhl po zádech mráz.

— Přece máš smysl pro humor, zakrákoral a marně se pokoušel schovat za Terry.

— Smysl pro humor bych měl, připustil kovboj. Obrátil se na roboty, kteří sledovali scénu studenýma a bezcitnýma očima.

— Že mám smysl pro humor, co říkáte?

— Máš smysl pro humor! ujistili ho roboti dunivým unisono. Kovboj se znovu obrátil na Bernharda. — Tak to vidíš, řekl. — Ale…, odhalil zažloutlé zuby v úsměvu, který byl všechno, jen ne přátelský, — tohleto nebyla žádná legrace, ty kryso! To byla urážka! Měl bych za to z tebe stáhnout kůži zaživa!

— Stáhni z něj kůži zaživa! basovali mu roboti.

— A rozcupovat tě na kousky!

— Na kousky!

— A pak…

— Smrt člověku! zaburáceli roboti.

— Jasně, ale…

— Smrt člověku!

— Držte huby, zatracené opice. Chcete mě zesměšnit?

— Smrt člověku!

Kovboj těžce polkl a nejistě se rozhlédl po monotónně hulákajících robotech. V namačkaných kovových masách se začaly jevit známky neklidu.

— Někde musí být kraťas, mumlal si pro sebe. Otočil se k nablýskanému řídicímu panelu uprostřed plošiny. — Haló, vy tam, zničili jste hlavní řídicí stanoviště!

— Cože? zeptal se Bernhard nervózně, aniž spustil zrak z robotů. Roboti se napřímili, blížili se k plošině a nepřestali skandovat mrtvými, jednotvárnými hlasy.

— Cože? Něco se stalo?

— Spadl jsi přímo na hlavní řídicí stanoviště! zařval kovboj. — Podívej se, cos nadrobil! Utřel si roztřesenou rukou pot z čela.

— Jestliže zemřeme, zemru šťastna v tvých pažích! vzlykla Terry a nadlidskou silou se přilepila na Bernharda.

— Ticho, ženská!

— Smrt člověku!

— Tohletos rozjel ty, brachu! Tak to hezky koukej zase dát do pořádku!

— Bernharde!

— Nechcete si někdo koupit balíček Crowbullyho křupavých keksů?

— Smrt člověku! Smrt člověku!

Robodruh neočekávaně vyskočil na to, co kdysi bylo hlavní řídicí stanoviště, a začal rozčileně mávat svými kovově se lesknoucími končetinami.

— Přátelé, roboti, krajané! zvolal. — Ticho!

Na síň se sneslo nádherné ticho. Roboti se zarazili a zahleděli se na Robodruha se zábleskem mechanického zájmu v očích.

— Krucinál, vydechl kovboj, — ono se mu to povedlo!

— Já chci odsud! pronesl Bernhard chraptivě.

— Co je to s tebou? Vždyť to, krucinál, máme za sebou!

— Myslíš? Tohohle robota neznáš! Bernhard seskočil z plošiny, která se stále ještě otáčela, vyjekl, protože si málem zlomil nohu, a vyrazil vzhůru uličkou s vražedně poskakujícím mečem v patách.

— Co to do něj vjelo? podivil se kovboj. — To tam nahoře chytil úžeh, nebo co?

— Každý opravdový robot potřebuje výborný, lehký, zvlášť profiltrovaný mazací olej od firmy Moothon & Mixley! vyhlásil Robodruh hlasem příjemného, vysoce moderního robota. Doprovázel ho jemný zvuk perfektně fungujících součástek a těžké kapky vzrušujícího hustého oleje. Posluchačům se leskly oči jako v transu. — Připadáš si starý? Máš problémy se skřípajícími ložisky, odřenými hřídelemi, nespolehlivými reaktory? Na to bych vzal jed, že máš! Nejsi už tak mladý a silný jako kdysi? Přesně! Ale tu to máme! Fantastický, jedinečný olej firmy Moothon & Mixley s tajnou složkou X3, která odstraňuje ošklivý žlutý povlak, tajemstvím, které se skrývá za úspěchem! Právě toto každý pravý robot potřebuje a vyžaduje! Olej, který ti pomůže v tvém statečném a spravedlivém boji proti člověku! Zapamatujte si má slova, přátelé: Při vyhlazování člověka — používej olej Moothon & Mixley!

Robodruhova nadšená chvála robotského nektaru se postupně utápěla v dunivém chóru řvoucích dynam, rachotících strojů, pístů, ozubených soukolí a jiných hlučících strojů. Parní píšťaly hrály sólo a buchary udávaly takt. Roboti v amfiteátru tleskali a pohupovali se dopředu a dozadu do taktu s hudbou. Bernhard se zastavil ve východu a přes rameno se podíval na plošinu, kde Terry s kovbojem stále ještě nehybně stáli a nechápavě sledovali tančící roboty.

— Jestli tam zůstanete trčet ještě vteřinu, rozcupují vás nacimprcampr! křikl. — Koukejte hnout kostrou!

Poslechli ho.

Kovboj je za pobouřeného brblání vedl do tajného útočiště doktora Amisova, slavného šíleného vědce.

— Já tomu nerozumím, mrmlal kysele. — Copak jsem ti neřekl, kde je ten tvůj pitomý člun? Stačí vyjet výtahem nahoru, naskočit do člunu a vypadnout!

— A vrátit se k flotile a nemoct se vykázat jediným ubohoučkým výsledkem za celou dobu, co jsem tady? zavrčel Bernhard. — Stáhli by ze mě kůži zaživa!

— Doufám, že to udělají, ujistil ho kovboj. Ušklíbl se, ale nepříliš demonstrativně, protože Bernhard ho celou dobu tlačil svým bojechtivým mečem do zad. — Heleď se, právě jsem tu měl rozdělanou nádhernou revoluci, a tys mi to všechno zkazil. Má už dušička pokoj? A proč chceš vidět doktora?

— Možná že ho bude zajímat obchodní návrh, který pro něj mám, odpověděl Bernhard. — Tahleta planeta je dost velká pro nás pro oba; mohli bychom se dohodnout.

— Jestli si myslíš, že se ti to povede, ujistil ho kovboj, — tak to musíš být pořádný blázen. To si myslíš, že doktor je nějaký dobroděj, nebo co?

— Myslím, že dá na moudré, inteligentní a vhodně postavené argumenty, prohlásil Bernhard a pohladil svůj meč.

Sestupovali nablýskanými chodbami a procházeli obrovitými sály, zaplněnými podivnými, měkce předoucími stroji. Na kovu nebylo ani poskvrnky, kontrolky blikaly, vzduch se chvěl fantastickými kvanty energie. Byl to ústřední mozek, nejhlídanější místo planety, kam ještě nikdy nevstoupila lidská noha. Zároveň to bylo jediné místo na celé planetě, kde ústřední mozek podle všech informací neměl ani uši, ani oči. Byla to dokonalá skrýš pro podzemní hnutí pochybné pověsti a víc než záludných plánů.

— A hnutí vede doktor Amisov, dodal kovboj. — Je bezohledný, lstivý a zlý. Dvě stě tisíc let bojuje za to, aby přemohl mozek. Má nadlidskou trpělivost.

— Ale moc inteligentní není, usoudil Bernhard.

— Kdo tvrdil, že je inteligentní? Je inteligentnější než roboti, a o víc tady dole nejde. A dej si pozor na jazyk, starý brachu, protože má uši všude! Kovboj se nejistě rozhlédl kolem sebe.

— Mám uši všude, opakoval větrák.

— To jsi ty? zeptal se Bernhard, — můj starý dobrý přítel ústřední mozek?

V odpověď se mu ozval šílený kuckavý smích.

— Nevypadá to tak. Tak kdo jsi, do pytle?

— Jsem šílený vědec doktor Amisov, prohlásil ventilátor vlídně. — Můžu pro tebe něco udělat, vojáku?

— Dobrotivý bože!

— Ano, tady jsem, řekl jiný hlas. — Co si přeješ?

— Co to má znamenat? zařval doktor Amisov. — Chceš si ze mě dělat šoufky, ty nulo?

— Drž hubu, červe! okřikl ho hlas ústředního mozku. — Nemám na tebe náladu!

— Co je tohle? Mozek? Jak ses sem dostal?

— Jsou to snad moje vnitřnosti, není-liž pravda? Proč bych nesměl být ve vlastních vnitřnostech, ty zrádce a gangstere?

— Mám svoje metody! ječel doktor Amisov. — Tohleto mi nemůžeš udělat! Zmiz odsud!

— Chceš zpátky do laboratoří? Ještě jeden pokus a je s tebou amen!

Oba hlasy ve větráku se smísily do zuřivé kakofonie kleteb a vynalézavých nadávek. V potrubí zasyčely modré blesky a ozval se vzdálený slabý bublavý zvuk. Podlaha se zatřásla.

— Radši odsud vypadneme, než se něco zběhne, navrhl kovboj nervózně.

— Kryso! řval ústřední mozek. — Měkkýši! Zrádce! Vzbouřenče!

— Kapitalisto! vřeštěl doktor Amisov. — Reakcionáři! Tyrane! Nepříteli lidu! Zrůdo!

Stěny se začaly citelně třást; z dálky bylo slyšet, jak s mohutným duněním padají těžké předměty, a ozvaly se i uši drásající zvuky strojů, které se zadřely a zastavily. Světlo začalo blikat; lampy vybuchovaly s dutým pufáním a plnily vzduch poletujícími střepinami, ostrými jako břitva. Bernhard, Terry a kovboj leželi v třesoucím se chuchvalci na zemi a bezohledně se mezi sebou prali, kdo se dostane co nejblíž podlaze.

— Vidíš, cos spískal! vzlykl kovboj. — Mozek neměl o téhle skrýši ani ponětí, dokud jsi nepřišel ty a všechno neprozradil! Už má dušička pokoj, ty opičáku?

— Mám právě dost tvých drzostí! štěkal jim ústřední mozek nad hlavami. — S tebou jsem skončil! Slyšíš!

— Může být, že strom má raději klid, ale vítr nepřestane kvůli stromu vát, kázal doktor Amisov. — Já se nevzdám nikdy!

— Dobrotivý bože, žebronil Bernhard, — jestli mi z toho tady pomůžeš, tak …

— Ještě okamžíček, miláčku, řekl ventilátor něžně.

— Vrahu! zaječel doktor Amisov. — Imperialistický vykořisťovateli robotské třídy!

Ozvalo se příšerné praštění v jednom bodu na protější straně chodby; chodba se vyboulila jako v bouři a pukla. Dovnitř se vevalily rozdrcené součástky strojů, plující na vlnách těžkého, smrdutého strojového oleje. Ve stropě se otevřela trhlina a rychle se rozšiřovala. Na metr silné kovové desky rvaly síly, které přesahovaly nejzvrhlejší lidskou fantazii. Další rozdrcené součástky, další smrdutý olej. Trhlinou se skutálel Robodruh a přistál kovbojovi s nechutným měkkým plesknutím na nechráněných zádech. Kovboj se k smrti vyděsil, zařval a začal kolem sebe divoce střílet. Vzduch se naplnil vyjícími odraženými střelami, které bezohledně prorážely oslabené kovové ostění, a hustými mraky střelného prachu. Strop se začal vyboulovat směrem dolů. Hlasy ve ventilátoru na sebe stále ještě ječely a síla zvuku stoupala na stále neuvěřitelnější úroveň. Podlaha jim praskla pod nohama a stateční přátelé se zřítili přímo do propastných hlubin vnitřností ústředního mozku, následovaní potopou součástek a páchnoucího strojového oleje. Mřížka na ventilaci se vyrvala ze zdi a vrhla se za nimi, dosuď řičíc z plna hrdla.

Proletěli pěti patry a přistáli s mlasknutím jeden druhému na zádech uprostřed velkého sálu, osvětleného slabým modrým světlem. Stěny pokrývaly nablýskané přístrojové desky; byly tu nekonečné řady měřičů, blikajících signálních světélek a klávesnic. Podlahu pokrývala na palec tlustá vrstva prachu a vzduch ztěžkl statisíci let zanedbávání. Bernhard se vyhrabal z hromádky omdlevších druhů a vpotácel se do sálu.

— Kde jsi? řval. — Kde jsi, do pytle? Co je to tady? Pusť mě odsud, ty zatracená mašino! Sklesl na uprášenou židli před blyštícím se ovládacím panelem a opřel si rozbolavělou hlavu do dlaní.

— Jsem přesně tady, prohlásil ovládací panel něžně. — Můžu pro tebe něco udělat, miláčku?

— Co je to tady? zasténal Bernhard a zavřel oči, aby ho neoslňovaly všechny ty poblikávající kontrolky.

— To je můj hlavní velín. Jak se ti líbí?

— Nenávidím ho.

— Je tady přirozeně trochu neuklízeno, omlouval se ovládací panel, — přece jenom ho nikdo nepoužíval dvě stě tisíc let. Mohla bych tu uklidit, kdybys chtěl.

— Neobtěžuj se, mávl rukou Bernhard. — Já stejně půjdu pryč.

— Zůstaneš tady.

— Ty ses zbláznil. Proč bych tu měl zůstávat?

— Protože tě miluju!

— Chceš, abych tady zaklepal bačkorama? Tak mi chceš dokázat, že mě miluješ? Smutně se usmál.

— Můžu ti udělat jídlo. V protoplazmových laboratořích.

— Ty bys mě rozesmál.

— A společnost.

— Díky, nechci. Já žádnou společnost nechci. Zvedl hlavu. — Jakou společnost myslíš? Ženské?

— Co budeš chtít, miláčku. Nic pro mě není nemožné, a ty to víš. Ovládací panel udělal váhavou přestávku. — Dokonce jsem se kvůli tobě postaral i o Starého Držkouna.

— Tys tu mrchu zabil? A já to neviděl? Tomu říkáš, že jsme kamarádi?

— Mno… jen jsem ho trošičku předělala. Je to teď docela nový člověk. Nebudeš věřit vlastním očím.

— Tu zrůdu nemůže nic předělat, zapochyboval Bernhard.

— Co jsi s ním udělal?

— Vymyla jsem mu mozek.

— Aha. A…?

— Myslí si, že jsi největší a nejhroznější člověk v celém vesmíru, oznámil ovládací panel. — Jen tak tak, že nelibá půdu, po které chodíš.

— Jestli se to pokusí udělat, vykopnu mu zuby, slíbil Bernhard temně. — Oj, to bych chtěl vidět! usmál se šťastně. Pak zabloudil pohledem na své přátele, kteří byli dosud v bezvědomí, a znovu se zachmuřil. — Myslím, že lžeš, až se hory zelenají, prohlásil.

— Já nelžu!

— Lžeš!

— Chceš důkazy?

— Jaké důkazy? zeptal se Bernhard lstivě. — Jaké důkazy mi můžeš dát?

— Jen si řekni a dostaneš to. Jen si řekni!

Bernhard se zamyšleně rozhlédl po svítícím ovládacím panelu. Zaplňovaly ho řady a řady lampiček a měřičů a knoflíků a páček, to vše pokryté jemnou vrstvičkou prachu. — Jestli ti mám věřit, musíš věřit i ty mně, že?

— Když se dva milují, musí si navzájem věřit, připustil ovládací panel. — Víš, že pro tebe udělám cokoliv.

— Tak mi ukaž, kde je hlavní vypínač ručního řízení.

— To udělat nemůžu! Ústřední mozek byl upřímně šokován.

— Tak takhle mě miluješ a takhle mi věříš! osopil se na počítač Bernhard. — Já tě tu prosím o jednu jedinou prkotinku a ty mi ji prostě a jednoduše odmítneš! Tomu ty říkáš láska?

— Ale ty nevíš, co po mně žádáš!

— Neotravuj mě, mašino jedna zatracená! Ty mě nemiluješ!

— Miluju!

— Kdybys mě skutečně milovala, prohlásil Bernhard, — ukázala bys mi, kde je hlavní vypínač ručního řízení. Ale ty mě nemiluješ, ty si s mou láskou jenom pohráváš, ve skutečnosti mi vůbec nedůvěřuješ natolik, nakolik bys mi měla důvěřovat, kdybys mě milovala.

Ústřední mozek jen tak tak, že se nerozplakal. — Ale hlavní vypínač ručního řízení je moje jediné zranitelné místo! naříkal. — Kdybys věděl, kde je, mohl by sis se mnou dělat, co bys chtěl. Nebyla bych nic víc než bezduchý stroj! Nikdy už bych nemohla jednat samostatně!

— No a! odsekl Bernhard. — Copak tě na to nepostavili? Pohrdavě si odfrkl. — Ale když mi nedůvěřuješ ani natolik, abys byla ochotná vložit svůj život do mých rukou, je to tvoje věc. Já tě nemíním nutit k něčemu, co nechceš udělat dobrovolně. Ale pak za mnou nechoď a nechtěj, abych ti věřil! Taková láska, fujtajbl! Chraptivě se zasmál.

— Miláčku, řeknu ti cokoliv, opravdu cokoliv, jen když mi budeš věřit!

— Drž hubu, zatracená mašino. Nezajímá mě tvoje prolhané plácání.

— Jestli to opravdu chceš vědět, tak je to…

— Drž hubu, jsem řekl! Neruš mě. Já už vím, co jsi za mašinu! Bernhard se naoko začal zvedat ze židle.

— Ale já žádám, abych ti směla říct, kde je hlavní vypínač ručního řízení, křičel ústřední mozek. — Je tady, přesně tady.

Bernhard se znovu posadil. — Kde? vyjel.

— Sedíš u hlavního pultu ručního ovládání, vzlykl ústřední mozek. — Automatika se vypojí, jakmile zmáčkneš ten blikající červený knoflík uprostřed pultu. A teď víš vše. Ústřední mozek se hořce rozplakal a všechny kontrolky blikaly do taktu se zajíkavými vzlyky. Bernhard se na něj výsměšně zašklebil. Ale jen v duchu.

— Myslíš tenhleten? zeptal se a snažil se, aby to vypadalo, že ho to vlastně vůbec nezajímá. Ukázal na blikající tlačítko, označené křiklavě červeným kruhem a obrovskou tabulkou s nápisem: Hlavní vypínač ručního ovládání. Jen pro služební potřebu! Pracky pryč!

— To je on, přisvědčil ústřední mozek tiše. — Nikomu o tom neříkej ani slovo. Jsi jediný, komu můžu důvěřovat.

— To víš, že jo, souhlasil Bernhard úslužně. — To víš, že mi můžeš důvěřovat. Cos myslela jiného? A bez další diskuse, s rozšiřujícím se úsměvem na tváři, přímočarým a rychlým pohybem ukazováčku, tak rychlým a plavným, že vypadal jako secvičený choreografem, zmáčkl knoflík.

21

Generál Maxi Jestřáb pochodoval jako anděl smrti hlavní chodbou své vlajkové lodi, následován v bezpečné vzdálenosti obvyklou svitou spolehlivých patolízalů. Okované holínky duněly o kovovou podlahu, cinkání diamanty posázených medailí a epolet se mísilo s veselým rachtáním cerernoniálních mečíků a skřípáním nervózně stisknutých zubů. Generál Maxi Jestřáb se v pravidelných intervalech zastavoval, aby pozvedl hlas a vydal neartikulovaný vzteklý řev, načež zachmuřeně pochodoval dál, zatímco jeho poděšení podřízení ho doháněli jako stádo černozlatých krys.

— Kde je ten zatracený pitomec? zařval pánubohu do oken. — Jak dlouho už je dole? Odpovězte!

Za generálovými zády propukla horečná aktivita; zděšení majoři a plukovníci se navzájem přemlouvali, aby někdo z nich vystoupil a odpověděl. Po delším šeptání a rozkazování konečně kdosi postrčil kupředu malého tlouštíka v uniformě majora. Tlouštík si odkašlal a začal koktat, k smrti vyděšený výhledem na to, že se osobně vystavuje hněvu obávaného generála.

— Dva týdny, pane generále, zašeptal.

— Dva týdny? To prase mě nechá čekat dva týdny? Co říká jeho člun?

— Říká, že je na planetě dva týdny a za celou tu dobu se nespojil s vlajkovou lodí, vyrážel ze sebe major nešťastně.

— To se snažíte žertovat, nebo co? zařval generál Jestřáb, aniž se otočil. — To tolik toužíte být znovu vojínem a drbat palubu? Potřásl svou děsivou oholenou hlavou a nepříčetně burácel do prázdna. — Kde je Starý Držkoun?

— Zmizel, pane generále.

— Stáhnu z něj kůži zaživa, až se vrátí! A Robodruh?

— Zmizel, pane generále.

— Neopakujte se pořád! Dávám si na vás pozor! A přistávací člun Starého Držkouna?

— Zmi… Nevíme, pane generále. Major se hojně potil, jednak díky nezvykle bohatému tělesnému pohybu, jednak hrůzou, která se mu zřetelně zračila ve stupidním obličeji.

— Tak vy nevíte, co? Tomu říkáte odpověď, vy zatracení všiváci? To že má být předpisová odpověď nadřízenému? Já vás degraduju! Já vás zbičuju! Já vás…

— Drž hubu! zařval ventilátor přímo před obávaným generálem. Povel byl tak nečekaný, že se generál skutečně zarazil a zůstal stát s brutální bradou povislou až na prsa.

— Co to bylo? vydechl šokované. Zabodl zrak do ventilátoru.

— Je tam někdo? Říkal mně někdo, že mám držet hubu? Hlas opět nabyl svou normální ohlušující sílu. — Kdo to řekl? Dozvím se to?

— Jestli se hned neuklidníš, rozpráším ti tu tvou flotilku na hraní na atomy! zařval ventilátor.

— Kdo jste?

— Hádej!

— Starý Držkoun?

— Pche, žertujete, generále?

— Ústřední mozek?

— Žádný ústřední mozek už neexistuje, aspoň žádný takový, který by mohl mluvit sám za sebe. Můžete hádat do třetice.

Generál Jestřáb zíral na ventilátor s nedůvěrou ve vodnatých očích. — Haló, vy tam! zařval, — vy jste ten průzkumník, kterého jsme poslali dolů před čtrnácti dny! Co to u všech čertů…

— To tolik toužíš rozletět se na atomy? vyjel na generála ventilátor. — Trochu více úcty, smím-li prosit, jinak je s tebou konec. A oslovuj mě Milosti, když se mnou mluvíš, ty oprýmkovaný červe!

— Vy se mě nebojíte? otázal se generál překvapeně.

— To by mě ani ve snu nenapadlo.

— A proč ne? Generál nemohl uvěřit vlastním uším.

— Protože tady dole mám šest set raket s vodíkovými hlavicemi a všechny míří na tu tvou směšnou flotilku. A koukej být trochu zdvořilejší, když mluvíš s lepšími lidmi, nebo je všechny pustím ze řetězu!

— To je vzpoura! vydechl generál Jestřáb. — Za to vás zaživa stáhnu z kůže, vojíne Rordine, já vás . ..

— Drž zobák, ti říkám! zaburácel Bernhard. — A oslovuj mě Milosti! Situace se tady dole změnila a teď já rozhoduju, co se… Umlkl a v pozadí bylo slyšet zvuk těžkých kovových nohou.

— Hej, co to má znamenat? ječel Bernhard, který se zřetelně nacházel dál od mikrofonu než prve. — Dej pryč ty špinavé pracky! Zmiz, povídám! Nevíš, kdo jsem? Zmiz! Nech toho!

Ventilátor se otřásal ozvuky prudké pranice. Nevybíravé nadávky se mísily se zvukem těl válejících se po podlaze.

— Vzpoura! ječel Bernhard. — Vzpoura! Za to tě pověsím, ty zatracená konzervo! Pusť mě, nebo tě…

Hlas se přerval uprostřed slova; následovalo jen zlověstné ticho, rušené pouze skřípáním mechanických končetin, které se drápaly na židli.

— Co to bylo? zeptal se generál Jestřáb. — Co se to tam stalo? Ventilátor si odkašlal.

— Jste tam ještě? zeptal se úslužně.

— Co se tam, krucinál, dole děje? zeptal se generál Jestřáb.

— Byla provedena změna ve velení, informoval ventilátor. — Já, Robodruh, jsem převzal kontrolu nad planetou. Slibuji, že budu spravedlivý a nesobecký a že budu pracovat pro to, aby se zlepšil nelehký úděl prostého robota. Můj zkorumpovaný předchůdce bude na úsvitu zastřelen. Přejete si ještě něco?

Generál Maxi Jestřáb si vydechl; dokonce se neznatelně usmál.

— Já věděl, že nám pomůžeš, prohlásil procítěně. — Dej se do práce a vypoj obranný systém, ať můžeme přistát. Dej se do toho!

— Drž hubu! zařval ventilátor. — Kdo si myslíš, že jsi? My na téhle planetě žádné lidi nechceme. Mluví k vám vůdce Robotské společnosti a Společnosti smrt člověku a vy mě budete oslovovat Milosti, pokud se mnou budete mluvit, jinak tu vaši ubohou flotilu rozstřílím napadrť! Smrt člověku!

Ozval se škrábavý zvuk desetitisíců zapojovaných ampliónů a poté přišla ohlušující odpověď celého světa, plného pomstychtivých robotů.

— Smrt člověku!

— A teď, pokračoval Robodruh hlasem mladé a krásné robotky, — mám pro vás oznámení od toho, kdo financuje toto vysílání, od předního šíleného vědce, doktora Immanuela Amisova!

Ale doktor Immanuel Amisov mluvil k hluchým uším. Generál Maxi Jestřáb vyrazil jako naolejovaný blesk na velitelský můstek vlajkové lodi s vyděšenými podřízenými v těsném závěsu.

— Připravit loď k okamžitému startu! ječel. — Letíme pryč! Startovat! Přechod do hyperprostoru za tři vteřiny! Pohyb!

S hysterickým řevem zmizel za ohybem chodby.

Hluboko v podzemních bludištích ústředního mozku si Bernhard probojovával cestu hulákající masou vražedných robotů, oháněje se mečem na všechny strany. Meč jako by ožil; sekal, bodal a odrážel útoky napravo i nalevo; rozsekával blýskavé hrudní pancíře a odsekával robotům hlavy od těla se stejným ďábelským potěšením a vůbec si jako smršť prorážel cestu davy robotů k podzemnímu hangáru, kde byl ukryt průzkumný člun. Bernhard se potácel vpřed, tažen svým mečem, sledován Terry a děsivou, hrubě tesanou postavou. Daleko za nimi poskakoval po chodbě Robodruh a vykřikoval výhrůžky, kletby a rozohňující pitomosti, střídané břesknými pochody. Kovboj stál nedbale opřen o stěnu hned za ním s cigaretou visící v koutku úst.

— Zabte je! řval Robodruh. — Roztrhejte je na kousky! Rozdrťte je! Stáhněte z nich kůži! Smrt člověku!

— Ale pomalu, protáhl kovboj. — Hodně pomalu, na to nezapomeňte!

Před štvanci se tyčil člun. Přestupní komora byla pohostinně dokořán a otvorem se linulo nádherné atomové světlo. Bernhard mrštil mečem do obličeje nejbližšímu robotovi, jiného nakopl do prsou a skočil dovnitř, následován svými ječícími spolupachateli. Propusť se uzavřela s měkkým vzdechnutím a elegantně přeřízla posledního hrdinného robota na dva kusy. Bernhard se vrhl do pilotního křesla a zmáčkl každý knoflík v dosahu. Člun sebou trhl a zvedl se, přímo střechou hangáru.

— Právě jsem přišel o tři desky na trupovém pancíři, prohlásil člun pochmurně, když se dunivě nesli k výhrůžnému nebi, — a tebe poženou k odpovědnosti za škodu na státním majetku. Víš o tom?

— Drž hubu! vyjel Bernhard.

Opustili planetu ve stejné vteřině, kdy kosmická flotila zmizela v hyperprostoru, a několik vteřin předtím, než veškerá obranná zařízení planety začala pálit ostrými po všem, co se ve vesmíru pohybovalo.

— Oni nás tu nechají zemřít! vzlykl Bernhard a očima zalitýma slzami se zahleděl na obrazovku.

— Zemru šťastna, když budu smět zemřít v tvých mužných pažích, vzdechla Terry a jako obvykle se k němu přisála nadlidskou silou.

— Zmiz! zaječel Bernhard. — Jak mám, do pytle, řídit, když se mě snažíš uškrtit?

— To by nešlo, poznamenal člun lhostejně. — Ostatně je ruční řízení odpojeno. Nenamáhej se.

Průzkumný člun se s duněním hnal dál a elegantně uhýbal před výbuchy vodíkových pum a ječících raket. Všechny zbraně, kolik jich planeta měla k dispozici, na ně dštily smrt. Člun zmizel v hyperprostoru s děsivým trhnutím a protestujícím zařváním motorů. V pilotní kabině se rozhostilo nádherné ticho.

— Povedlo se nám to? zeptal se Bernhard nevěřícně. — Ono se nám to opravdu povedlo? Dobrotivý bože! Dal se do pláče.

— Nebreč, ty zbabělče, napomenul ho člun. — Radši se snaž vymyslet dobré vysvětlení pro generála Jestřába. Ten vyskočí z kůže, až tě uvidí, takže se snaž vymyslet něco opravdu fajnového.

— Budu tě následovat až do konce, slibovala Terry a hleděla na něj svýma přívětivýma, milujícíma očima.

— Nestarej se, řekl Bernhard. — Řeknu, že se proti němu vzbouřil Starý Držkoun. Zle se zašklebil. — To dá té zrůdě tak za vyučenou, že na to do smrti nezapomene!

— Ale on je přece…

— No a? Bernhard se otočil s křeslem a změřil pohledem tmavou postavu, schoulenou v protějším rohu pilotní kabiny, kde nepřítomně okusovala kus krvavého masa. — Vezmeš vinu na sebe, že? Mluv, ty prase!

Starý Držkoun zvedl hlavu. Byl potlučený a zkrvavený, uniforma mu na příšerném, silném těle visela v cárech. Ale v krvavých očích měl jen lásku a strach. Hleděl před sebe prázdným pohledem člověka, kterému nedávno jaksepatří proprali mozek. Tupě se usmál a horlivě kýval hlavou.

— Ano, pane, přisvědčil.

Frederik Pohl

TUNEL

POD

SVĚTEM

I

Ráno 15. června probudil Guye Burckhardta jeho vlastní výkřik ze sna.

Byl to nejživější sen, jaký se mu v živote zdál. Ještě slyšel ostrý výbuch, trhající kov, cítil divokou tlakovou vlnu, která ho vztekle shodila z postele, dosud ho spalovala vlna žáru.

Strnule se posadil a civěl před sebe. Nemohl uvěřit svým očím, tomu, že je v tichém pokoji a že oknem proráží dovnitř jasné sluneční světlo.

„Mary,“ zachraptěl.

Jeho žena vedle v posteli nebyla. Deka ležela shrnutá a zmuchlaná, jak právě vstala, avšak pocit snu byl tak intenzívní, že se podvědomě, aniž chtěl, rozhlédl po podlaze, jestli výbuch Mary někam neodhodil.

Ale nebyla tam. Samozřejmě, proč taky, řekl si a díval se na důvěrně známé sedátko před toaletkou, na nerozbité okno a stále vzpřímenou stěnu. Byl to jen sen.

„Guyi?“ volala jeho žena popuzeně zpod schodů. „Guyi, drahouši, jsi v pořádku ?“

Slabě se ozval: „Jistě.“

Chvíli bylo ticho. Potom Mary nedůvěřivě řekla: „Snídaně je na stole. Jseš si jistý, že je ti dobře? Zdálo se mi, že nějak ječíš –“

„To byl jen ošklivý sen, miláčku,“ řekl už jistěji Burckhardt. „Hned jsem dole.“

Sprchoval se vlažnou vodou s voňavou esencí, kterou měl nejraději, a říkal si, že to byl sakra sen. A to i přesto, že ošklivé sny nebyly nic zvláštního, zejména ošklivé sny s výbuchy. Komu se po třiceti letech nervozity z vodíkových bomb nezdá o explozích? Jak se ukázalo, zdálo se o nich dokonce i Mary. Začal jí o dnešním snu vyprávět. Přerušila ho: „Tobě taky? Ale drahouši, mně se zdálo to samé,“ říkala překvapeně. „Tedy téměř to samé. Já jen nic neslyšela. Zdálo se mi, že mě něco vzbudilo, a potom něco rychle bouchlo a něco mě praštilo do hlavy. Víc nic. Ten tvůj sen byl podobný, ne?“

Burckhardt si odkašlal. „Ne tak docela,“ řekl. Mary nebyla z žen silných jak chlap a odvážných jak tygřice. Není nezbytné, myslel si, líčit jí všechny podrobnosti, které sen dělaly tak živý. Nemá smysl zmiňovat se o přeražených žebrech, slané bublině v hrdle a mučivém vědomí, že tohle je smrt. „Možná že dole ve městě něco opravdu bouchlo. Možná jsme výbuch slyšeli, a proto se nám o něm zdálo.“

Mary natáhla ruku a poplácala ho po rameni. „Možná,“ souhlasila. „Máš skoro půl deváté, drahouši. Neměl by sis pospíšit? Nechceš přece přijít pozdě do kanceláře.“

Spolykal jídlo, políbil ji a vyrazil – ani tolik nechtěl přijít včas, jako se chtěl podívat, jestli měl pravdu.

Ale střed Tylertonu vypadal jako vždycky. Celou cestu autobusem vyhlížel Burckhardt pozorně oknem ven a hledal nějaké známky exploze. Žádné nenašel. Jestli si něčeho všiml, tak jen toho, že město vyhlíží lépe než kdy jindy. Byl nádherný svěží den, obloha bez mraků a domy čisté a přívětivé. Všiml si taky, že Dům světla a síly, jediný mrakodrap ve městě, umyli horkou párou; usazeniny z destilačních kolon hlavního závodu Contro Chemicals na okraji města zanechávaly na kamenných stavbách své stopy.

Nikdo známý v autobuse nebyl, a tak se Burckhardt neměl koho zeptat, co vybouchlo. Když vystupoval na rohu Páté a Leighovy ulice a autobus se s tlumeným skučením dieselu odvalil pryč, dost pevně už sám sebe přesvědčil, že to všecko se mu opravdu jen zdálo.

Zastavil se u stánku s cigaretami v hale kancelářské budovy, kde pracoval. Ralph nebyl za pultem a člověka, který mu prodal balíček cigaret, neznal.

„Kde je pan Stebbins?“ zeptal se Burckhardt.

„Nemocný, pane,“ řekl muž zdvořile. „Bude tu zítra. Vezmete si dnes balíček marlinek?“

„Chesterfieldky,“ opravil ho Burckhardt.

„Jistě, pane,“ řekl muž. Ale z police vzal a poslal mu po pultu neznámou zelenožlutou krabičku.

„Zkuste tyhle, pane,“ navrhl. „Obsahují faktor působící proti kašli. Všiml jste si někdy, jak vás obyčejné cigarety nutí každou chvíli kašlat?“

Burckhardt řekl podezřívavě: „Nikdy jsem o téhle sortě neslyšel.“

„Samozřejmě, že ne. Je to novinka.“ Burckhardt váhal a muž přesvědčivě řekl: „Podívejte, vyzkoušejte je na moje riziko. Jestli vám nebudou chutnat, přineste mi zpátky prázdnou krabičku a já vám vrátím peníze. Souhlasíte?“

Burckhardt pokrčil rameny. „Prodělat na tom nemůžu. Ale dejte mi taky balíček chesterfieldek, jo?“

Když čekal na výtah, otevřel krabičku a jednu si zapálil. Nejsou špatné, usoudil, i když mu cigarety nacpané chemicky zpracovaným tabákem byly odjakživa podezřelé. Ale chlápek, zaskakující Ralpha, mu nepřipadal právě nejšikovnější. Jestli bude na každého zákazníka zkoušet stejně přesvědčivě obchodní kousky, může ve stánku s cigaretami nadělat pěknou paseku.

Dveře výtahu se otevřely a ven pronikla tichá hudba. Burckhardt a dva tři další lidé nastoupili. Když se dveře zavřely, kývl na pozdrav. Nit hudby se přetrhla a reproduktor u stropu výtahu začal s obvyklými reklamami.

Nejsou to obvyklé reklamy, uvědomil si Burckhardt. Byl už vystavován reklamám určeným takhle polapenému publiku dost dlouho, aby je dokázal vnímat jen jedním uchem. Ale co teď nabízel odněkud ze základů budovy vysílaný program, jeho pozornost připoutalo. Nejenže většinu značek neznal; odlišná byla i forma reklamních textů.

Písnička plná dráždivého, sebejistého rytmu tvrdila cosi o nealkoholickém nápoji, který nikdy neochutnal. Rychlý, drmolený dialog dvou asi desetiletých kluků nabízel sladkou tyčinku a po něm následovalo hluboké a hřmotné: „Hned teď jdi a kup si LAHODNÉ Hami Čoko. Ať po PIKANTNÍM Hami Čoko nezbude ani ň.“ Potom zafňukala kňouravá ženská: „Chtěla bych mít mrazák Mrazík! Všechno bych dala za mrazák Mrazík!“ Burckhardt opustil výtah uprostřed poslední reklamy. Cítil se poněkud nesvůj. Nebyly to reklamy na známé výrobky a chyběl mu pocit zvyku a užívání těch věcí.

Zato kancelář byla skvěle obyčejná - vyjma toho, že tu nebyl pan Barth. Slečna Mitkinová zívala za recepčním pultem a nevěděla přesně, proč tu není. „Volali z domu, to je všecko. Přijde až zítra.“

„Možná šel do továrny. Má to hned vedle.“

Zdálo se, že je jí to jedno. „Hmm.“

Vtom Burckhardta něco napadlo. „Ale dneska je 15. června! To je poslední den čtvrtletního daňového přiznání! Musí podepsat přiznání!“

Slečna Mitkinová pokrčila rameny na znamení, že to je Burckhardtův problém a ne její, a vrátila se ke svým nehtům.

Naprosto podrážděný Burckhardt došel ke stolu. Ne že by nesvedl vypsat daňové přiznání stejně dobře jako Barth, myslel si rozmrzele. Ale není to jeho záležitost, nic víc, za tohle zodpovídá jako organizační šéf městské kanceláře Contro Chemicals Barth.

Chvíli uvažoval, jestli zavolat Barthovi domů nebo se ho pokusit sehnat v továrně, ale rychle ten nápad opustil. O lidi z továrny moc nestál a čím méně se s nimi dostal do styku, tím lépe. Jednou už v továrně byl, právě s Barthem, a dojem, který si odtamtud odnesl, byl poněkud zmatený a snad i budil strach. Vyjma hrstky úředníků a inženýrů nebyla v továrně ani duše - přesněji, opravil se Burckhardt, když si vzpomněl, co mu říkal Barth, ani živá duše - jen stroje.

Podle Bartha byl každý stroj ovládán jakýmsi počítačem, který ve svých elektronických vnitřnostech reprodukoval opravdovou paměť i myšlení člověka. Byla to nepříjemná představa. Barth ho se smíchem ujišťoval, že to nemá nic společného s frankensteinovským vykrádáním hrobů a implantováním mozků do strojů. Jde jen o přenášení systému fungování buněk lidského mozku do soustavy elektronek. Žádnému člověku se tím neublíží a ani ze strojů nevzniknou nějaká monstra.

Ale přesto mezi nimi Burckhardtovi příjemně nebylo.

Pustil Bartha, továrnu i všechny ostatní znepokojující drobnosti z hlavy a dal se do daňového přiznání. Trvalo celé dopoledne, než si ověřil cifry; Barth by to mohl udělat zpaměti a pomocí své osobní účetní knihy za deset minut. Teprve potom si rozmrzele připomněl sám sebe.

Zalepil přiznání do obálky a vydal se za slečnou Mitkinovou. „Vzhledem k tomu, že tu pan Barth není, bude lépe, když se na obědě vystřídáme,“ řekl. „Můžete jít dřív.“

„Díky,“ řekla slečna Mitkinová, vzala malátně kabelku ze zásuvky stolu a začala si nanášet make up.

Burckhardt jí podal obálku. „Hoďte to do pošty, prosím. Vlastně – ještě moment. Nevím, jestli bych neměl pro jistotu zatelefonovat panu Barthovi. Neříkala jeho žena, jestli zvedá telefon?“

„Neříkala,“ otírala si slečna Mitkinová pečlivě rty papírovým kapesníkem. „Ostatně nebyla to jeho žena. To volala a vyřizovala jeho dcera.“

„Dcera?“ zamračil se Burckhardt. „Myslel jsem, že je ve škole.“

„Ale volala. Nic víc nevím.“

Burckhardt se vrátil do kanceláře a znechuceně začal probíral neotevřenou poštu na stole. Neměl rád noční můry, pokazily mu vždycky celý den. Měl zůstat v posteli jako Barth.

Cestou domů došlo k takové směšné záležitosti. Na rohu, kde obyčejně nastupoval do autobusu, se něco semlelo - někdo tam ječel o novém typu mrazáku –, takže se rozhodl jít jeden blok pěšky. Když zahlédl přijíždějící autobus, dal se do klusu. Někdo za ním vykřikl jeho jméno. Ohlédl se přes rameno; běžel za ním malý, zmučeně vyhlížející mužík.

Burckhardt znejistěl a pak si vybavil, kdo to je: Swanson, znal se s ním sotva od vidění. Kysele si uvědomil, že autobus už zmeškal.

„Buďte zdráv,“ řekl.

Swansonovi plál obličej dychtivostí. „Pan Burckhardt?“ řekl tázavě a se zvláštní naléhavostí v hlase. Potom beze slova zůstal stát a jen se Burckhardtovi díval do očí. Dychtivé, planoucí očekávání se z jeho pohledu pomalu vytrácelo, sláblo v naději a nakonec vykrvácelo v lítosti. Po něčem pátrá, čeká na něco, uvědomoval si Burckhardt. Ale ať šlo Swansonovi o cokoli, Burckhardt neměl potuchy, co to je.

Odkašlal si a znovu řekl: „Dobrý den.“

Swanson pozdrav vůbec nevzal na vědomí, jen si zhluboka povzdechl.

„Co se dá dělat,“ zamumlal zjevně pro sebe. Nepřítomně na Burckhardta kývl a otočil se pryč.

Burckhardt se díval za shrbenými rameny, mizícími v davu. Je to dneska nějak podivný den, myslel si, a moc se mu to nelíbilo. Něco nebylo v pořádku.

Přemýšlel o tom v dalším autobuse cestou domů. Nestalo se nic strašného, žádná katastrofa, jen se s tím ještě nikdy nesetkal. Žil svůj život jako každý jiný a vytvořil si svou síť vjemů a reakcí. Očekával různé věci. Když člověk otevře skříňku v koupelně, očekává, že na druhé poličce bude holicí strojek. Když zamyká dveře, očekává, že je bude muset trošku přitáhnout, aby zámek zapadl.

Život nečiní důvěrně známým věci, které jsou v pořádku a dokonalé, ale ty, co jsou trochu v nepořádku - ztěžka se otáčející klika, vypínač nahoře na schodech, co potřebuje víc stisknout, protože uvnitř je stará a slabá pružina, rohožka, co nikdy nezklame a pokaždé pod nohama uklouzne.

Jenže teď byly v nepořádku věci, na které Burckhardt nebyl zvyklý, a ne ty, od nichž to očekával. Například Barth nepřišel do kanceláře, i když Barth do kanceláře přijde vždycky.

Myslel na to i při večeři. Nešlo mu to z hlavy, přestože jeho žena podnikla celovečerní pokus zaujmout ho bridžem se sousedy. Byli to sousedé, které měl rád – Anne a Farley Dennermanovi. Věděl o nich všechno. Ale i oni byli ten večer divní a zadumaní. Poslouchal na půl ucha Dennermanovy stížnosti, jak je těžké sehnat slušnou telefonní službu, a úsudky jeho ženy, jak nechutný je teď výběr reklam v televizi.

Burckhardt byl na nejlepší cestě vytvořit rekord všech dob v nepřítomnosti duchem, když kolem půlnoci, tak náhle, že ho to překvapilo - kupodivu si byl vědom, co se děje -, se octl v posteli a rychle a dokonale upadl do spánku.

II

Ráno 15. června probudil Burckhardta jeho vlastní výkřik.

Byl to nejživější sen, jaký se mu v životě zdál. Ještě slyšel výbuch, dosud cítil tlakovou vlnu, která jím mrštila o stěnu. To, že sedí rovně jako svíčka v posteli a v nezdemolované místnosti, mu připadalo jako nesmysl.

Po schodech vyběhla jeho žena. „Drahouši!“ děsila se. „Co se děje?“

„Nic,“ zamumlal, „špatný sen.“

S rukou na srdci si oddychla a rozzlobeně spustila: „Tys mě tak vystrašil –“

Hluk zvenčí ji přerušil. Mohutné kvílení sirén a dunění zvonů přišlo jako šok.

Burckhardtovi na sebe pohlédli a srdce se jim znovu rozbušila. Pak se plni strachu vrhli k oknu.

Na ulici neduněly požární vozy, ale pouze malá dodávka, krokem projíždějící kolem. Jako koruna na ní sedělo paroží řvoucích ampliónů. Ječivý zvuk sirén se stále narůstající intenzitou a mísící se s řevem těžce namáhaných motorů a hlaholeni zvonů vycházel z nich. Byla to dokonalá nahrávka požárních stříkaček, ženoucích se k požáru století.

Burckhardt udiveně řekl: „Mary, to je protizákonné! Vidíš, co dělají? Pouštějí nahrávku z požárů! O co jim jde?“

„Třeba je to kanadský žertík,“ navrhla žena.

„Žertík? Vzbudit v šest ráno celé okolí?“ Zavrtěl hlavou. „Za deset minut tu bude policie,“ prorokoval. „Počkej a uvidíš.“

Ale policie nepřijela - ani za deset minut, ani později. Ať už byli darebáci v autě kdokoli, měli zjevně pro svou produkci policejní povolení.

Auto zaujalo pozici mezi domy. Několik minut tiše stálo. Potom v ampliónu zapraskalo a obří hlas zapěl:

„Mrazák Mrazík!

Mrazák Mrazík!

Kup si taky

Mrazák Mrazík!

Mrazík, Mrazík, Mrazík

Mrazík, Mrazík, Mrazík –“

Pokračovalo to donekonečna. Okna všech domů v bloku se zaplnila obličeji. Hlas nebyl jen zvučný, byl přímo ohlušující.

Aby přehlušil řev, musel Burckhardt na ženu zakřičet: „Co je to, sakra, ten mrazák Mrazík?“

„Asi nějaký typ mrazáku, drahouši,“ zaječela bezmocně žena.

Hlas náhle zmlkl; oněmělá dodávka stála bez hlesu. Bylo klidné, trochu zamžené ráno. Na střechy padaly šikmé sluneční paprsky. Uvěřit, že před okamžikem vyřval někdo na celý blok název nějakého mrazáku, nebylo vůbec možné.

„Hloupý reklamní trik,“ řekl s trpkostí Burckhardt. Zívl a otočil se od okna. „Snad abych se šel obléknout. Počítám, že je to konec –“

Řev ho zasáhl zezadu; bylo to skoro jako pořádná rána přes uši. Drsný, ironický hlas, pronikavější než andělské trouby, kvílel:

„Máš mrazák? Smrdí! Když to není Mrazík, smrdí! Když to není nejnovější Mrazík, smrdí! Jenom letošní typ Mrazíku je dobrý! Víš, kdo má mrazák Ajax? Teplouši si kupujou Ajaxy! Víš, kdo má mrazák Zimák? Komouši si kupujou Zimáky! Každý mrazák smrdí! Jen nejnovější mrazák Mrazík ne!“

Hlas neartikulovaně a nenávistně ječel: „Varuju vás! Ven a rovnou koupit mrazák Mrazík! Honem! Rychle pro Mrazík! Fofrem pro Mrazík! Fofrem, fofrem, fofrem, Mrazík, Mrazík, Mrazák, Mrazík, Mrazík…“

Konečně bylo ticho. Burckhardt si olízl rty. Zrovna chtěl říct ženě: „Snad bysme na ně měli zavolat policii –,“ když amplióny vybuchly znovu. Zaskočily ho nepřipraveného; chtěly ho zaskočit nepřipraveného.

„Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík! Laciné mrazáky ničí tvoje potraviny. Bude ti špatně! Pobliješ se. Bude ti blbě! Umřeš. Kup si Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík! Jen si vezmi kus masa ze svého mrazáku a koukni, jak hnije a plesniví! Kup si Mrazík, Mrazík, Mrazík, Mrazík! Chceš se krmit shnilým, smradlavým žrádlem, nebo chceš být chytřejší a koupit Mrazík, Mrazík, Mrazík –“

To rozhodlo. Prsty, strefujícími se do nepravých dírek, Burckhardt konečně dokázal vytočit číslo místní policejní stanice. Bylo obsazeno. Zjevně nebyl sám, koho to napadlo. Zatímco roztřesený vytáčel, hluk venku znovu ustal. Vykoukl z okna. Auto bylo pryč.

Burckhardt si uvolnil kravatu a objednal u číšníka další Ledový flip. Kdyby jen neměli v kavárně Krystal takové horko! Bylo tu nově vymalováno – pronikavě červeně a oslnivě žlutě – a už to bylo dost šeredné. Navíc se zdálo, že tu někdo trpí falešnou představou, že je leden a ne červen, takže tu bylo dobře o deset stupňů tepleji než venku.

Vyzunkl Ledový flip dvěma loky. Nápoj měl jakousi zvláštní příchuť, a ne špatnou. Určitě to člověka zchladilo, přesně, jak sliboval vrchní. Musí vzít kartón domů, Mary by to mohlo chutnat. Všecko nové ji vždycky zajímá.

Když zahlédl dívku, mířící přes restauraci k němu, neohrabaně vstal. Byl to ten nejnádhernější kousek, jaký kdy v Tylertonu viděl. Vysoká asi jemu po bradu, světlé medové vlasy, postava, která… – a to všecko originál přírodní; nebylo pochyby, že šaty, které ji obepínají, jsou jedinou věcí, kterou má na sobě. Když se s ní zdravil, měl pocit, že rudne.

„Pane Burckhardte,“ její hlas připomínal vzdálené tamtamy, „to je báječné, že i přes to dnešní ráno jste mi umožnil setkat se s vámi.“

Odkašlal si. „Ale to nic. Nesednete si, slečno –“

„April Hornová,“ špitla, když si sedala – vedle něho, ne naproti němu, jak jí ukazoval. „Můžete mi říkat křestním jménem, jestli chcete.“

Používá nějaký zvláštní parfém, uvědomil si Burckhardt fungujícím zbytkem mozku. Nezdálo se mu spravedlivé, že by měla vůbec něco používat včetně parfému. Začal se vzpamatovávat a zjistil, že číšník odchází s objednávkou na filet mignon pro dvě osoby.

„Ale přece!“ namítl.

„Prosím vás, pane Burckhardte!“ Tiskla se k němu ramenem a nastavovala mu tvář. Měla teplý dech a něžný, starostlivý výraz. „Všechno platí firma Mrazík. Prosím, nechte je – to je to nejmenší, co můžou udělat.“

Ucítil, jak její ruka mizí v jeho kapse.

„Dala jsem vám do kapsy peníze na útratu,“ zašeptala spiklenecky. „Prosím, udělejte to pro mě. Moc mi záleží na tom, abyste číšníkovi platil vy – já jsem v takových věcech staromódní.“

Konejšivý úsměv se vzápětí proměnil v téměř pracovní výraz. „Musíte si ty peníze vzít,“ trvala na svém. „Vždyť i tak dovolíte Mrazíkům, aby se z toho dostali hodně lacino. Mohl byste je za způsob, jakým vás zburcovali, žalovat o poslední měďák, který mají.“

Strnule, jako kdyby právě pozoroval kouzelníka, jak nechává mizet králíka v cylindru, řekl: „Tedy, April, to přece nebylo nic tak hrozného! Možná trochu hluku, snad, ale –“

„Pane Burckhardte!“ Široce otevřené modré oči byly plné obdivu. „Věděla jsem, že to pochopíte! To je prostě – prostě tak báječný mrazák, že s tím začali sami lidi zdola, abych tak řekla. Hned jak se vedení dozvědělo, co se přihodilo, poslalo do všech domů v bloku svoje představitele, aby se omluvili. Vaše žena nám řekla, kam vám můžeme zavolat – a já jsem moc ráda, že jste ochotný mi dovolit, abych s vámi poobědvala, a že se vám můžu taky omluvit. Protože opravdu, Mrazík je bezva mrazák.

Neměla bych vám to říkat, ale –“ modré oči se stydlivě sklopily – „udělala bych pro firmu Mrazík skoro všecko. Je to pro mě víc než zaměstnání.“ Vzhlédla. Bylo to okouzlující. „Vsadím se, že si myslíte, že jsem blázen.“

Burckhardt zakašlal. „Tedy, já – „

„Přece na mě nechcete být ošklivý!“ Zavrtěla hlavou. „Ne, nic nepředstírejte. Myslíte, že je to hloupé. Ale opravdu, kdybyste věděl o Mrazíku víc, tak byste si to nemyslel. Podívejte se na tuhle knížečku –“

Oběd trval Burckhardtovi o hodinu déle než obvykle. Nezdržela ho jen dívka, taky zvláštní rozhovor s mužíkem jménem Swanson, kterého sotva znal. Swanson ho zastavil s jakousi zoufalou naléhavostí na ulici – a potom ho, ztuhlého, opustil.

Ale dohromady se nic nestalo. Pan Barth, poprvé, co tu Burckhardt pracoval, nepřišel – i když mu tím nechal na krku vyplňování čtvrtletního daňového přiznání.

Zato se stalo něco jiného. Aniž věděl jak, podepsal závaznou objednávku na mrazák Mrazík o obsahu dvanácti krychlových stop, nejnovější model s automatickým odmrazováním, kupní cena šest set dvacet pět dolarů, s desetiprocentní slevou na omluvu – „To za tu dnešní ranní hrůzu, pane Burckhardte,“ řekla.

Nebyl si jist, jak to vysvětlí ženě.

Ale nemusel se bát. Jen se objevil ve dveřích, řekla mu: „Zajímalo by mě, jestli si můžeme dovolit nový mrazák, drahouši. Byl tu nějaký člověk, aby se omluvil za ten hluk a – dali jsme se do řeči a –“

Také ona podepsala závaznou objednávku.

Později, když šel spát, pomyslel si Burckhardt, že to byl hodně mizerný den. Jenže ten den s ním ještě nebyl hotov. Slabá pružina vypínače nahoře na schodech konečně odmítla cvaknout. Nazlobeně klapal vypínačem tam a zpátky a samozřejmě že se mu povedlo vyhodit západku ze svorek, které ji držely. Došlo ke krátkému spojení a všecka světla v domě zhasla.

„Hergot,“ zaklel Guy Burckhardt.

„Pojistky?“ řekla jeho žena ospale. „Nech to na ráno, drahouši!“

Burckhardt zavrtěl hlavou. „Zůstaň klidně v posteli. Hned to bude.“

Ani tak nechtěl opravit pojistky; spíše se cítil příliš málo unavený, než aby šel spát. Odšrouboval rozbitý vypínač, seškobrtal zpátky do temné kuchyně, našel baterku a opatrně sestoupil po schodech do sklepa. Našel si náhradní pojistku, přistrčil pod rozvodnou desku prázdný kufr, postavil se na něj a vyšrouboval spálenou pojistku.

Když dotáhl náhradní patronu, zaslechl cvaknutí spínače a lednička v kuchyni nad hlavou se klidně rozvrčela. Otočil se zpátky ke schodům – a zarazil se. Na místě, kde předtím stál starý kufr, se podlaha sklepa podivně jasně blýskala. Posvítil si tam baterkou. Byla z kovu!

„A do háje,“ řekl Guy Burckhardt. Nevěřícně zavrtěl hlavou. Prohlédl si to zblízka, přejel palcem po okraji kovové záplaty a vysloužil si nepříjemné říznutí – okraj byl ostrý.

Špinavá betonová podlaha sklepa byla tenká jako skořápka. Našel si kladivo a na tuctu míst ji rozbil - a všude byl kov.

Celý sklep byl krabice z mědi, dokonce i stěny z cementových cihel byly jen kulisy na kovové desce!

Otráveně se pustil do jednoho z pilířů základů. Alespoň ten se ukázal být ze skutečného dřeva. Taky sklo v oknech sklepa bylo skutečné sklo.

Vysál si krvácející palec a zkusil spodek sklepních schodů. Skutečné dřevo. Uštípl kus cihly pod naftovým hořákem. Pravá cihla. Ale zbytek zdí a podlaha - všecko byl podvod.

Vypadalo to, jako kdyby někdo podepřel dům kovovým rámem a pak pracně zakryl stopy.

Největší překvapení ho čekalo pod převráceným trupem lodi, zabírajícím zadní polovinu sklepa. Byl to pozůstatek krátkého období kutilství, kterým Burckhardt před několika lety prošel. Zvnějšku vypadal trup naprosto normálně. Avšak uvnitř, kde měla být veslařská lavička, sedátka a skříňka, byla jen pouhá změť žeber, hrubá a nedokončená.

„Ale já to přece dodělal!“ vykřikl Burckhardt a zapomněl na palec. Zmateně se opřel o trup a snažil se všecko promyslet. Z důvodů, jež nechápal, mu někdo sebral sklep a loď, možná celý dům, a vyměnil je za mazanou napodobeninu.

„To je nesmysl,“ řekl do prázdnoty sklepa. Svítil si baterkou kolem sebe a rozhlížel se. „Proč by to proboha někdo dělal?“ zašeptal.

Důvod se odmítal vyjevit, rozumná odpověď nepřicházela.

Dlouhé minuty rozjímal Burckhardt o nejistotě vlastního zdravého rozumu.

S nadějí, že zjistí, že se mýlil a všecko způsobila jen jeho představivost, nahlédl znovu pod loď. Ale nedbalé, nedodělané žebroví zůstávalo pořád stejné. Vsoukal se dolů, aby lépe viděl, a i když tomu nemohl věřit, ucítil syrové dřevo. Naprosto nemožné!

Vypnul baterku a začal se soukat ven. Ale nepodařilo se mu to, V okamžiku, kdy poroučel nohám, aby se pohnuly, pocítil, že ho zaplavuje náhlá a zcela vyčerpávající únava.

Vědomí prchalo – ne samo, ale jako by je někdo odnášel. Guy Burckhardt usnul.

III

Ráno 16. června se Guy Burckhardt probudil celý ztuhlý a zkroucený pod trupem lodi ve svém vlastním sklepě – a vyběhl nahoru, kde zjistil, že je 15. června.

Nejdřív chvatně a zběsile prozkoumal trup loďky, falešnou podlahu sklepa a napodobeninu kamene. Všechno bylo přesně, jak si pamatoval – naprosto neuvěřitelné.

Kuchyně si zachovala svou netečnou, nevzrušivou podobu. Elektrické hodiny střízlivě podupávaly kolem ciferníku. Skoro šest hodin, říkaly, každou chvíli se probudí tvoje žena.

Burckhardt otevřel venkovní dveře a vykoukl na tichou ulici. Na schodech se válely ranní noviny – zdvihl je a všiml si, že podle nich je 15. června.

Ale to bylo nemožné. 15. června bylo včera. Tohle datum se nedalo zapomenout – byl to den čtvrtletního daňového přiznání.

Otočil se zpátky do předsíně a zdvihl telefon. Vytočil informace o počasí a dostalo se mu dobře modulované recitace: „– chladněji, občasný déšť. Barometrický tlak 1150 milibarů, stoupá… Předpověď Hydrometeorologického úřadu Spojených států na 15. června. Bude teplé a slunné počasí, dosahující teplot kolem –“

Zavěsil. Bylo 15. června.

„Nebesa!“ řekl Burckhardt zbožně. Děly se vskutku zvláštní věci. Zaslechl zvonění budíku své ženy a vyběhl po schodech nahoru.

Mary Burckhardtová seděla v posteli rovná jako svíce a v očích měla vyděšený, nechápavý pohled člověka, který se právě probudil z noční můry.

„Ach!“ vyjekla, když její manžel vešel do místnosti. „Drahouši, já ti měla ten nejstrašnější sen! Bylo to jako výbuch a –“

„Zase?“ zeptal se Burckhardt bez velikého soucitu. „Mary, to je přece legrační. Včera jsem si byl jistý, že něco není celý den v pořádku a –“

Začal jí vyprávět o sklepu, který je vlastně měděnou krabicí, a o podivné zpotvořenině, jakou kdosi nadělal z jeho lodi. Mary byla překvapená, potom vylekaná a nakonec se vším smířená a nešťastná.

„A víš to jistě, drahouši?“ řekla. „Protože já ten starý kufr zrovna minulý týden čistila a ničeho jsem si nevšimla.“

„Vím to na beton!“ řekl Guy Burckhardt. „Odtáhl jsem ho ke zdi, abych si na něj stoupl a zašrouboval novou pojistku, když jsem vyrazil světlo a –“

„Kdy?“ Mary vypadala víc než jenom vylekaně.

„Když jsem vyrazil světlo. Pamatuješ přece, jak se nahoře na schodech rozbil vypínač. Šel jsem dolů do sklepa a –“

Mary si v posteli poposedla. „Guyi, vypínač se nerozbil. Včera jsem vypínala světlo já.“

Burckhardt se podíval na ženu. „Jenže já vím, že nevypínala! Pojď, koukneme se.“

Vyšel z ložnice a dramaticky ukázal na rozbitý vypínač, ten samý, který včera v noci odšrouboval a nechal viset na drátech…

Jenže nenechal. Vypadal tak jako vždycky. Neschopen uvěřit ho Burckhardt stiskl a obě haly zalilo světlo.

Bledá a vystrašená Mary kolem něho prošla do kuchyně a začala připravovat snídani. Burckhardt dlouhou chvíli stál a zíral na vypínač. Jeho duševní pochody se dostaly za hranici nevíry a šoku; jednoduše přestaly fungovat.

Oholil se, oblékl a ve stavu tupého sebepozorování snědl snídani. Mary ho nerušila; uměla pochopit a to hojilo. Když odcházel, aby stihl autobus, bez jediného slova ho políbila.

Slečna Mitkinová z recepce ho uvítala zíváním. „Dobré ráno,“ řekla ospale. „Pan Barth dnes nepřijde.“

Burckhardt byl na nejlepší cestě něco jí odseknout, ale ovládl se. Stejně neví, že Barth tu nebyl včera, protože zrovna trhá z kalendáře list s datem 14. června, aby udělala místo „novému“ listu na 15. červen.

Jako ve snách dokráčel ke stolu a nepřítomně zíral na ranní poštu. Ještě byla v obálkách, ale věděl, že ta z Factory Distributors obsahuje objednávku na dvacet tisíc stop nového obložení a uvnitř druhé od firmy Finebeck a synové je stížnost.

Trvalo nějaký čas, než se donutil je otevřít. Bylo to tak.

Před polednem, puzen jakýmsi neodolatelným nutkáním, poslal slečnu Mitkinovou, aby se šla najíst první – toho patnáctého června, co byl včera, šel první on. I když se zdálo, že neústupnost, s níž na tom trval, ji poněkud znepokojila, nakonec šla. Náladu mu to však nezlepšilo.

Zazvonil telefon. Burckhardt ho automaticky zdvihl. „Správa Contro Chemical, u aparátu Burckhardt.“

Hlas řekl: „Tady Swanson.“ Potom zmlkl.

Burckhardt mlčel a čekal; nic víc se ale neozývalo. „Haló,“ řekl tedy.

Mlčení pokračovalo. Potom Swanson se odevzdaně a smutně zeptal: „Takže pořád nic?“

„Co – nic? Co vlastně chcete, Swansone? Včera jste za mou přiběhl a předváděl totéž. Vy –“

„Burckhardte! Sláva na výsostech, vy si to pamatujete!“ vybuchl hlas. „Zůstaňte u sebe – za půl hodiny jsem tam!“

„O co vám ale jde?“

„Teď ne,“ řekl mužík spokojeně. „Povím vám to, až se uvidíme. Do telefonu už ani slovo – možná že ho odposlouchávají. Jenom počkejte. Vlastně – moment. Budete v kanceláři sám?“

„Úplně ne. Slečna Mitkinová bude pravděpodobně –“

„Kruci – koukněte, Burckhardte, kam chodíte na oběd? Je to dobré a je tam dost randál?“

„Proč? Myslím, že ano. Do kavárny Krystal, je to o jednu ulici dál –“

„Já vím. Sejdem se tam za půl hodiny!“ V sluchátku cvaklo.

Kavárna Krystal už červeně vymalována nebyla, ale horko tu bylo pořád. Přidali k němu pronikavou hudbu, do níž se mísily reklamy. Propagovaly Ledový flip, cigarety Marlin – „Jsou zdravotní,“ předl hlasatel. Potom něco volal o jakýchsi tyčinkách Hami Čoko. Burckhardt si nevzpomínal, že by o nich slyšel. O to víc se o nich doslechl vzápětí.

Zatímco seděl a čekal, než se objeví Swanson, prošla restauraci dívka v průsvitné sukénce, jakou nosívají děvčata prodávající cigarety v nočních klubech. Nesla podnos s malými, temně rudě zabalenými cukrátky.

„Hami Čoko jsou pikantní,“ šeptla, když došla k jeho stolu. „Hami Čoko jsou ještě pikantnějsí než pikantní!“

Burckhardt hodlal vyhlížet, kdy se objeví mužík, který mu telefonoval, a věnoval jí pramalou pozornost. Ale když na další stůl rozhodila hrst cukrlat a usmála se na lidi sedící kolem, koutkem oka si jí všiml. Potom se vytřeštil.

„Jéje – slečno Hornová,“ řekl.

Dívka pustila podnos s cukrátky na zem.

Burckhardt účastně vyskočil: „Něco se stalo?“

Dívka rázem zmizela.

Vrchní se na něj podezřívavě podíval. Burckhardt honem žuchl zpátky do židle a snažil se tvářit nenápadně. Vždyť se té dívky ani nedotkl! Možná že je skutečně velice úzkostlivě vychovaná, pomyslel si – dlouhé nahé nohy pod průsvitnou sukénkou vem čert –, a když ji oslovil, lekla se, že má co činit se sexuálním maniakem.

Byl to směšný nápad. Burckhardt se nešťastně zašklebil a zvedl jídelní lístek.

„Burckhardte!“ zasyčelo to ostře.

Burckhardt vykoukl přes jídelní lístek. Na protější židli číhavě dřepěl mužík jménem Swanson.

„Burckhardte!“ zašeptal znovu. „Rychle pryč! Odteďka po vás jdou. Jestli chcete zůstat naživu, honem!“

Přít se s ním nebylo možné. Burckhardt vyslal ke vznášejícímu se vrchnímu útrpný a omluvný úsměv a vydal se ven za Swansonem.

Bylo zřejmé, že mužík ví, kam míří. Na ulici popadl Burckhardta za loket a táhl ho podél domů za roh.

„Viděl jste ji?“ vyptával se. „Tu Hornovou, v telefonní budce? Za pět minut budou tady, to mi věřte. Musíme si pospíšit!“

Ulice byla plná lidí a aut a nikdo nevěnoval Burckhardtovi se Swansonem pozornost. Je nějak lezavo, spíš jako v říjnu než v červnu, pomyslel si Burckhardt, ať si meteorologický ústav tvrdí co chce. Připadal si jako blázen; poslechne toho chlápka a utíká před „nimi“ – kam? Ten chlápek může být blázen, ale má strach. A strach je nakažlivý.

„Sem!“ zasupěl mužík.

Octli se v další restauraci – vlastně to byl spíš bar, druhořadý podnik, kde by se Burckhardt pravidelným hostem nikdy nestal.

„Projdeme tudy,“ zašeptal Swanson. Burckhardt se za ním jako způsobný chlapec propletl množstvím stolů na druhý konec místnosti.

Měla tvar L a dveře do dvou ulic, svírajících pravý úhel. Došli k postrannímu východu. Swanson se chladně podíval na pokladního, který si je tázavě prohlížel, a přešli na protější chodník.

Stáli pod markýzou kina. Swansonovo napětí pominulo.

„Setřásli jsme je!“ zakrákoral tiše. „Už jsme skoro tam.“

Přistoupil k pokladně a koupil dva lístky. Burckhardt se nechal odvést do sálu. Byl všední den, odpolední představení a kino bylo téměř prázdné. Z plátna se ozývala střelba a dusot kopyt. O lesknoucí se mosazné zábradlí se opíral osamělý uvaděč. Letmo se na ně podíval a dál unuděně zíral na film. Swanson s Burckhardtem sešli po mramorových, kobercem pokrytých schodech dolů.

Předsálí bylo prázdné. Byly tu dveře pro pány a dveře pro dámy, na třetích bylo zlatě napsáno VEDOUCÍ. Swanson u nich chvíli poslouchal, pak je pootevřel a nahlédl dovnitř.

„Vzduch je čistý,“ řekl a ukázal Burckhardtovi rukou.

Burckhardt šel za ním do prázdné kanceláře. Vedly z ní další dveře, snad do nějakého přístěnku; nebyly totiž nijak označeny.

Ale nebyl to přístěnek. Swanson znovu ostražitě otevřel, nahlédl dovnitř a ukázal Burckhardtovi, aby šel za ním.

Byli v jasně osvětleném tunelu s kovovými stěnami. Tunel byl úplně prázdný a táhl se daleko na obě strany.

Burckhardt se udiveně rozhlédl. Jedno věděl jistě:

Pod Tylertonem žádný takový tunel nemá co dělat.

Za protější stěnou tunelu byla místnost se stolem, židlemi a čímsi, co vyhlíželo jako televizní obrazovky. Swanson schváceně klesl do židle.

„Tady budem chvíli v bezpečí,“ zasípěl. „Sem moc nechodí. A když už přijdou, tak je uslyšíme a můžeme se schovat.“

„Kdo?“ chtěl vědět Burckhardt.

Mužík řekl: „Marťani!“ Hlas se mu zlomil a zdálo se, že z něho prchá život. Ponurým tónem pokračoval: „Tedy myslím, že to jsou Marťani. I když byste mohl mít pravdu. Měl jsem v posledních týdnech, když vás dostali, spoustu času promyslet si to a je možné, že přece jen jsou to Rusové. Pořád ale –“

„Po pořádku, prosím. Kdo mě dostal?“

Swanson vzdychl. „Takže musíme začít úplně od začátku, co se dá dělat. Asi přede dvěma měsíci jste pozdě v noci zaklepal na naše dveře. Byl jste úplně na dně, posedlý strachem a chtěl jste, abych vám pomohl –“

„Já?“

„Přirozeně, že si to nepamatujete. Tak poslouchejte a pochopíte. Sypal jste ze sebe jako kulomet, že vás chytili a vyhrožovali vám, že vaše žena byla mrtvá a zase ožila, všecko nesmyslně popletené. Myslel jsem, že jste se zbláznil. Ale – vždycky jsem si vás dost vážil. Prosil jste mě, abych vás schoval, a já mám temnou komoru, ne? Dá se zamknout jen zevnitř. Zámek jsem tam přidělával vlastnoručně. Takže jsme tam zašli, jen abych vám zvedl náladu – a kolem půlnoci, asi tak za patnáct dvacet minut, jsme omdleli.“

„Omdleli?“

Swanson kývl. „Oba. Bylo to, jako kdyby nás praštili pytlíkem s pískem. Nestalo se vám to znovu včera v noci?“

„Myslím, že stalo,“ kývl Burckhardt nejistě hlavou.

„Jasně. A pak jsme najednou byli zase vzhůru a vy jste řekl, že mi ukážete něco skutečně směšného. Vyšli jsme ven a koupili si noviny. Bylo na nich datum 15. června.“

„15. června? Ale to je dneska! Tedy–“

„Jasně, kamaráde. Vždycky je dneska.“

Trvalo chvilku, než mu to došlo.

Pak Burckhardt udiveně řekl: „Kolik týdnů už se schováváte v temné komoře?“

„Copak vím? Čtyři, možná pět. Ztratil jsem přehled. Každý den to samé – vždycky patnáctého června, moje domácí, paní Keeferová, vždycky vytírá schody, vždycky tentýž titulek v novinách, které si koupím na rohu. Začíná to být monotónní, kamaráde.“

IV

Byl to Burckhardtův nápad a Swansonovi se nelíbil, ale pak se přidal; byl typ, který se vždycky jenom přidá.

„Je to nebezpečné,“ odmlouval ustrašeně. „Co když někdo půjde kolem? Uvidí nás a –“

„Co můžem ztratit?“

Swanson pokrčil rameny. „Je to nebezpečné,“ řekl znovu. Ale přidal se.

Burckhardtův nápad byl jednoduchý. Byl si jist jen v jednom – ten tunel někam vede. Marťané nebo Rusové, fantastické spiknutí nebo potrhlá halucinace – ať se s Tylertonem stalo cokoli, muselo to být vysvětlitelné a místo, kde vysvětlení hledat, bylo na konci tunelu.

Rozběhli se tam. Než zahlédli konec, urazili víc než míli. Měli štěstí – přinejmenším do tunelu nikdo nevešel a nespatřil je. Ostatně podle Swansona byl tunel používán jen občas.

Vždycky patnáctého června. Ale proč? ptal se Burckhardt sám sebe. Čert vem, jak to. Proč?

Proč museli nedobrovolně – a jak se zdálo, všichni najednou – usínat? A proč si nic, ale vůbec nic nepamatovali? Swanson Burckhardtovi vyprávěl, jak pospíchal, aby se s ním sešel, poté, co se jednou Burckhardt o pět minut opozdil a nestačil se u něj v temné komoře schovat. Když druhý den ráno dorazil k Burckhardtovi domů, nestihl ho už. Narazil na něj až odpoledne na ulici, ale Burckhardt si vůbec nic nepamatoval.

Swanson setrvával ve své myší existenci už celé týdny. V noci se schovával v komoře, ve dne se vykrádal ven a hledal Burckhardta. Držen jen žalostnou nadějí, balancoval na okraji života a pokoušel se ukrýt před jejich smrtícíma očima.

Jejich. Jedním z „nich“ bylo i děvče jménem April Hornová. Díky tomu, že ji zahlédl vejít do telefonní budky a nevyjít potom ven, objevil Swanson tunel. Další byl chlapík ze stánku s cigaretami v budově, kde byla Burckhardtova kancelář. Bylo jich víc, Swanson věděl alespoň o tuctu dalších – pokud si nebyl jist, alespoň je podezíral.

Když člověk věděl, kde je hledat, bylo snadné je objevit – jako jediní v Tylertonu měnili den po dni svou roli. Burckhardt jezdil každé ráno každého patnáctého června autobusem v 8.51 a na tom se nezměnil nikdy ani chloupek. Ale April Hornová přišla jednou v křiklavě průhledné sukénce a rozdávala cukrlata, jindy se oblékla střízlivě a někdy ji Swanson vůbec nezahlédl.

Rusové? Marťani? Ať už to byl kdo chtěl, co si myslel, že mu tahle bláznivá maškaráda bude platná?

Odpověď Burckhardt neznal – ale možná se skrývala za dveřmi na konci tunelu. Opatrně k nim přitiskli uši. Slyšeli pouze vzdálené zvuky, avšak nedokázali přesně rozeznat, co znamenají, Nevyvolaly v nich ani pocit nebezpečí, a tak proklouzli dveřmi dál.

Prošli rozlehlou místností, vystoupili po schodech a zjistili, že jsou – poznal to Burckhardt – v továrně Contro Chemicals.

Nebyla tu živá duše. Samo o sobě to tak zvláštní nebylo, v automatizované továrně nikdy není moc lidí. Ale ze své jediné návštěvy si Burckhardt pamatoval, že všechno tu bylo v činnosti: záklopky se otvíraly a zavíraly, kádě se samy vyprazdňovaly a plnily, mísily a vařily a kapaliny se uvnitř samy chemicky analyzovaly. Továrna nebyla nikdy plná lidí, ale nebyla taky nikdy v nečinnosti.

Jenže – teď byla v nečinnosti. Kromě vzdálených zvuků tu nebylo po životě ani zdání.

Elektronické mozky nevysílaly žádné povely, všechny cívky i relé odpočívaly.

„Jdeme,“ řekl Burckhardt. Swanson ho neochotně následoval do katedrály, podpírané spletí sloupů z nerezavějící oceli a plné nádrží.

Šli, jako kdyby doprovázeli mrtvého. Svým způsobem tomu tak bylo, neboť co jiného byly automaty, které dříve poháněly továrnu, než mrtvoly? Ovládaly je počítače, které ve skutečnosti vůbec počítači nebyly; byly to elektronické obdoby živých mozků. A když je někdo vypnul, nebyly potom mrtvé? Vždyť každý býval lidským mozkem.

Vezměte vynikajícího chemika, specialistu na naftu, absolutně zkušeného v dělení surové ropy na jednotlivé frakce. Vypreparujte jeho mozek a zasuňte dovnitř vyšetřovací elektronické jehly. Přístroj pak řádku po řádce čte, co mysl obsahuje, a překládá vše, co najde, do diagramů sinusových vln. Křivky přenese do robota-počítače – a máte svého chemika. Nebo – přejete-li si – tisíc exemplářů svého chemika se všemi jeho znalostmi a zkušenostmi a beze všech lidských nedostatků.

Nasaďte tucet takových kopií do továrny a postarají se o ni kompletně čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, nikdy se neunaví, nikdy nic nepřehlédnou, na nic nezapomenou…

Swanson se přitiskl blíž k Burckhardtovi. „Mám strach,“ řekl.

Byli na druhé straně místnosti a zvuky byly hlučnější. Nebyly to už stroje, ale hlasy; Burckhardt se opatrně přikradl ke dveřím a odvážil se za ně nahlédnout.

Místnost za nimi byla menší a rámovaly ji televizní obrazovky. Před každou – bylo jich dvanáct nebo i víc – seděl muž nebo žena; civěli na obrazovku a diktovali do magnetofonu poznámky. Pozorovatelé přepínali záběry a ani dvě obrazovky neukazovaly totéž.

Zdálo se, že jednotlivé obrazy mají společného jen málo. Na jedné obrazovce byl obchod, v němž děvče, oblečené jako April Hornová, předvádělo domácí mrazáky. Na další se střídaly záběry z kuchyní. Burckhardt zahlédl něco, co se podobalo stánku s cigaretami v budově, kde měl kancelář.

Bylo to překvapující a záhadné. Burckhardt měl tisíc chutí vejít dovnitř a záhadu rozluštit, ale bylo tam příliš rušno. Dost možná, že by se někdo mohl ohlédnout nebo vyjít ven a objevit je.

Narazili na další místnost; byla to velká a honosná kancelář. Uvnitř nikdo nebyl, stůl však pokrývaly papíry. Burckhardt si je prohlédl, nejdříve zběžně, potom, když se do textu jednoho z nich začetl, ohromeně strnul.

Jako kdyby nemohl uvěřit, přiblížil list k očím, prolétl ho a začal číst další. Swanson zatím jako šílenec prohledával zásuvky.

Burckhardt zaklel a hodil papíry na stůl.

Swanson si ho sotva všímal. Najednou radostně vyjekl: „Kouknete!“ a vylovil ze stolu revolver. „Je nabitý!“

Burckhardt na něj nepřítomně zíral a pokoušel se dát si dohromady, co zrovna četl. Pak si uvědomil, co Swanson říká, a zajiskřilo mu v očích. „Jste chlapík!“ vykřikl. „Vezmem si ho. Tahle pistole nám odtud pomůže ven, Swansone. Jdem na policii. ale ne k policajtům z Tylertonu, rovnou na FBI. Podívejte se!“ Složka papírů, kterou Swansonovi podával, byla nadepsána: Zpráva o situaci v testovací oblasti. Předmět: Akce firmy Mariin Cigarettes. Byla to většinou čísla zpracovaná do tabulek, která Swansonovi ani Burckhardtovi mnoho smyslu nedávala, ale uzavíralo je shrnutí:

Ačkoliv test 47-K 3 oproti jiným, jež byly provedeny, zvýšil počet nových spotřebitelů nejméně dvakrát, pravděpodobně ho nebude možno vzhledem k lokálním předpisům, omezujícím provoz rozhlasových vozidel, využít v terénu.

Podle dosažených výsledků jsou na druhém místě testy skupiny 47-K 12. V tomto stadiu doporučujeme provést kontrolní testy, jimiž by se tři nejlepší kampaně ověřily; a to jak s využitím techniky vzorků, tak i bez ní.

V případě, že zákazník nebude ochoten hradit dodatečné náklady, přichází v úvahu možnost pokračovat v té kampani ze série K 12, která dosáhla nejlepších výsledků.

Pravděpodobnost, že zmíněné předpovědi se budou od skutečných výsledků lišit o jeden a půl procenta nebo méně, je 80%. Tolerance 5% bude dosaženo s pravděpodobností 99%.

Swanson zvedl hlavu od papíru a podíval se Burckhardtovi do očí. „Já to nechápu,“ zanaříkal.

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl Burckhardt. „Vypadá to nesmyslně, ale odpovídá to skutečnosti, Swansone. Odpovídá to faktům. Nejsou to Rusové ani Marťani. Jsou to lidi od reklamy. Nějak, čert ví jak, to svedli, ovládli Tylerton. Dostali nás. Všechny – vás, mě a dalších dvacet nebo třicet tisíc lidí. Mají nás pod palcem.

Možná nás hypnotizují a možná taky je to něco jiného. Ale ať už to dělají jak chtějí, nechávají nás žít jen jeden den. A celý ten mizerný den do nás hustí reklamu. Večer si zjistí, co se stalo – a pak nám ten den zase vymyjí z mozků a druhý den začnou znovu s jinou reklamou.“

Swansonovi sklesla brada. Pak dokázal ústa zavřít a polknout. „To je ale blbost,“ řekl bezvýrazně.

Burckhardt zavrtěl hlavou. „Jistě, zní to jako šílenost, ale celá ta věc je šílená. Nebo si to dovedete vysvětlit jinak? Nemůžete popřít, že téměř celý Tylerton žije jen jeden den a ten se pořád opakuje. Viděl jste to. To je přece šílenost, kterou musíme přijímat jako skutečnost – pokud my dva nejsme šílenci. A když připustíme, že někdo ví, jak na to, určitý smysl to potom má.

Uvažujte, Swansone! Můžou si ověřit i ty nejmenší detaily, a neutratí za reklamu ani floka! Máte potuchy, co to znamená? Ví bůh, kolik peněz v tom lítá, ale sám vím, že některé firmy vydají na reklamu dvacet i třicet milionů dolarů ročně. Znásobte si to, řekněme, stovkou společností. Řekněme, že každé z nich to umožní snížit náklady na reklamu jen o deset procent. To už je pěkný balík, věřte mi!

A když taková firma předem ví, co bude účinné, může snížit náklady na polovinu, možná méně než na polovinu. Dá se tak ušetřit dvě stě nebo tři sta miliónů dolarů ročně – a jestli z toho platí za použití Tylertonu deset nebo dvacet procent, je to pro ně pořád nechutně laciné a pro toho, kdo v Tylertonu vládne, zase vynikající obchod.“

Swanson si olízl rty. „Myslíte,“ nabídl váhavě, „že jsme – jaksi, takové nedobrovolné publikum?“

Burckhardt se zamračil. „Ne tak přesně.“ Chvíli přemýšlel. „Víte, jak lékař testuje třeba penicilín? Sestaví si na miskách se želatinou sérii malých kolonií bakterií a zkouší pak lék po pořádku na všech miskách, jen ho vždycky trochu pozmění. A my jsme – ty bacily, Swansone, dokonce ještě efektivnější než bacily. Stačí jim jediná kolonie, můžou nás používat pořád znovu.“

Bylo to příliš, než aby to Swanson mohl strávit. Řekl jen: „Co budem dělat?“

„Půjdem na policii. Nesmějí používat jako pokusné králíky lidské bytosti.“

„Jak se na policii dostanem?“

Burckhardt zaváhal. „Myslím –,“ začal pomalu. „No ano. Tohle je kancelář někoho, jehož slovo má váhu. Máme revolver a počkáme tu, dokud nepřijde. A on nás odtud dostane.“

Jednoduché a jasné. Swansonovi se ulevilo. Vybral si, kam si sedne – u stěny, kam není od dveří vidět. Burckhardt zaujal polohu hned za dveřmi –

A čekali.

Nečekali tak dlouho, snad půlhodinu. Pak Burckhardt zaslechl blížící se hlasy. Zbývala chvilka. Rychle sykl na Swansona a přitiskl se ke stěně.

Byli to muž a žena. Muž říkal: „– z jakého důvodu jste to nemohla ohlásit telefonicky? Znehodnotila jste výsledky celodenního testu. Co se s vámi sakra děje, Janet?“

„Mrzí mě to, pane Dorchine,“ říkala sladkým, čistým hlasem. „Myslela jsem, že to je důležité.“

Muž vrčel: „Důležité! Jeden mizerný kousek z jedenadvaceti tisíc!“

„Ale tohle je Burckhardt, pane Dorchine. Zase on. Ze způsobu, jakým se ztratil, je zřejmé, že mu někdo pomáhá.“

„Jistě, jistě. Takový malér to zas není, Janet. Program Hami Čoko je tak jako tak časově trochu napřed. A když už jsme tady, pojďte se mnou do kanceláře, vyplníte si pracovní list. Tou záležitostí s Burckhardtem si už nelámejte hlavu. Pravděpodobně se potlouká kolem. Dneska večer ho seberem a –“

Stáli ve dveřích. Burckhardt za nimi kopnutím zavřel a namířil revolver.

„To si jen myslíte,“ řekl vítězoslavně.

Stálo to za hodiny utrpení, vzteklý pocit ztráty rozumu, zmatky, strach. Byl to nejuspokojivější zážitek, který kdy v životě Burckhardta potkal. Muž měl v obličeji výraz, o němž Burckhardt sice četl, avšak který nikdy ve skutečnosti neviděl: otevřel ústa, doširoka rozevřel oči, a i když se mu podařilo vydat ze sebe zvuk připomínající otázku, slova to nebyla.

Dívka byla překvapena téměř stejně. Když se na ni Burckhardt podíval, věděl, proč mu její hlas byl tak povědomý. Byla to táž dívka, která se mu představila jako April Hornová.

Dorchin se rychle vzpamatovával. „To je on?“ zeptal se ostře.

Dívka řekla: „Ano.“

Dorchin kývl. „Beru to zpátky. Měla jste pravdu. Hm – Burckhardte – co vlastně chcete?“

„Bacha na něj! Může mít ještě jeden revolver,“ vykřikl Swanson.

„Tak ho prohledejte,“ řekl Burckhardt. „Povím vám, co chceme, Dorchine. Chceme, abyste nás dovedl na FBI a vysvětlil jim, jak se vám podařilo unést jedenadvacet tisíc lidí.“

„Unést?“ odfrkl Dorchin. „To je směšné, člověče! Dejte ten revolver pryč – takhle se přece nikam nedostanete.“

Burckhardt zlověstně potěžkal zbraň v ruce: „Myslím, že ano.“

Dorchin vypadal rozzuřeně a bezmocně, ale kupodivu ne vystrašeně. „Sakra,“ začal nadávat, ale pak zavřel ústa a polkl. „Poslouchejte,“ řekl vemlouvavě, „děláte velkou chybu. Nikoho jsem neunesl, to mi věřte!“

„Nevěřím vám,“ řekl Burckhardt tupě. „Proč taky?“

„Je to pravda! Dám vám na to slovo!“

Burckhardt zavrtěl hlavou. „Můžete je dát FBI, jestli o to budou stát. To se dozvíme. A teď – jak se odtud dostaneme?“

Dorchin otevřel ústa; chtěl pokračovat v přesvědčování.

Burckhardt vybuchl: „Nestavte se mi do cesty! Jsem rozhodnutý vás zabít, když to bude nutné, copak tomu nerozumíte? Mám za sebou dva dny pekla a za každou vteřinu můžete vy. Zabít vás? Bylo by mi potěšením a nemám, co bych na tomhle světě ztratil! Vyveďte nás odtud!“

Dorchinův obličej potemněl. Zdálo se, že se pohne, ale světlovlasá dívka, kterou oslovoval Janet, vklouzla mezi něj a revolver.

„Nerozumíte tomu,“ prosila Burckhardta. „Nesmíte střílet!“

„Jděte z cesty!“

„Ale, pane Burckhardte –“

Nedokončila. Aniž na sobě dal co znát, vyrazil Dorchin ke dveřím. Burckhardt vykřikl a zdvihl revolver; zahnali ho dál, než chtěl. Dívka pronikavě zaječela. Omluvně a lítostivě se pohnula a postavila se znovu mezi revolver a Dorchina.

Burckhardt mířil dolů. Byl to instinkt, snaha zranit, a ne zabít. Mířil špatně.

Kulka z revolveru ji zasáhla do žaludku.

Dorchin vyběhl, dveře za ním bouchly a v dáli doznívalo dupání jeho nohou.

Burckhardt mrštil revolverem přes celou místnost a vrhl se k dívce.

Swanson zaskučel. „To je náš konec, Burckhardte. Proboha, co jste to vyvedl? Mohli jsme vypadnout. Měli jsme jít na policii. Byli jsme už skoro venku! By –“

Burckhardt ho neposlouchal. Klečel nad dívkou. Ležela na zádech, ruce měla rozhozené. Krev jí netekla a rána byla sotva vidět. Ale ležela v poloze, jakou nemohla zaujímat žádná bytost, která žila.

A přece nebyla mrtvá.

Nebyla mrtvá – a Burckhardt, jako přimrazený, si pomyslel: A taky není živá.

Necítil puls, ale v roztažených prstech jedné z jejích rukou rytmicky tikalo.

Neslyšel dech, ale sykavý, praskající zvuk.

Měla otevřené oči a dívala se jimi na Burckhardta. Nebyl v nich strach ani bolest, jen lítost hlubší než mořské dno.

„Nebojte se, pane Burckhardte,“ řekla zkroucenými a sotva ovládanými rty. „Jsem – budu v pořádku.“

Burckhardt se sklonil. Kde měla být krev, byla jen čistá trhlina v látce, která nebyla tkaní. Zahlédl spirálu zlatavého měděného drátu.

Olízl si rty.

„Vy jste robot,“ řekl.

Dívka se pokusila přikývnout. Rty se jí zaškubaly. „Jsem. Vy taky.“

V

Swanson vyrazil krátký, neartikulovaný zvuk, došel ke stolu a s pohledem upřeným do zdi se posadil. Burckhardt se nad rozbitou loutkou na podlaze kýval dopředu a zase dozadu. Řeč mu došla.

„Je – je mi líto, že se to stalo,“ dokázalo ze sebe děvče vypravit. Hezké rty se přitom zkroutily do úšklebku, který na sametové mladé tváři děsil. Pak se jí podařilo ústa ovládnout. „Promiňte,“ řekla. „Kulka zasáhla nervové centrum. Tělo mě neposlouchá.“

Burckhardt automaticky přikývl a omluvu přijal. Roboti. Teď, když to věděl, bylo vše zřejmé, a když si znovu vybavil, co prožil, byla to jediná možnost. Vzpomněl si na démonický nápad s hypnózou, na Marťany nebo něco ještě neobyčejnějšího – taky idiotštějšího. Důvod byl jednoduchý: umělí roboti odpovídají víc skutečnosti a jsou i levnější.

Důkazy ležely všude, kam pohlédl. Automatizovaná továrna s transplantovanými mozky – proč netransplantovat myšlení humanoidnímu robotovi a dodat mu i rysy tváře a tělo bývalého majitele mysli?

Mohl potom takový robot vědět, že je robot?

„My všichni,“ začal Burckhardt a stěží si uvědomoval, že mluví nahlas. „Moje žena, sekretářka, vy a všichni sousedé. Všichni stejní.“

„Ne.“ Hlas zněl silněji. „Všichni nejsme stejní. Víte, já si to zvolila sama. Já –,“ rty sebou škubly, avšak už to nebylo jen náhodné škubnutí nervů, „já jsem byla ošklivá ženská, pane Burckhardte, bylo mi skoro šedesát. Život mě minul. A když mi pan Dorchin nabídl, abych žila znovu, jako krásná dívka, skočila jsem po té příležitosti. Věřte mi, skočila, i se všemi nevýhodami. Moje tělo je pořád živé – zatímco jsem tady, spí. Můžu se do něj vrátit. Ale nikdy to neudělám.“

„A co my ostatní?“

„Vy jste na tom jinak, pane Burckhardte. Já tu pracuju. Plním příkazy pana Dorchina, zaznamenávám výsledky reklamních testů, hlídám vás a ostatní, abyste žili, jak on chce, abyste žili. Dělám to, protože jsem si to zvolila, ale vy žádnou volbu nemáte. Protože, víte – vy jste mrtvý.“

„Mrtvý?“ vykřikl – skoro zasténal – Burckhardt.

Modré oči se na něj bez mrknutí dívaly a on věděl, že to není lež. Polkl a ocenil důmyslný mechanismus, který mu umožnil polykat i potit se a jíst.

„Aha,“ řekl. „Zdálo se mi o výbuchu.“

„Nejen zdálo. Máte pravdu – byl to výbuch, skutečný a jeho příčinou byla tahle továrna. Nádrže ve skladu vyletěly do vzduchu a koho nezlikvidoval výbuch, toho zabily o něco později výpary. Ale skoro všichni zemřeli přímo při explozi, jedenadvacet tisíc lidí. Zemřel jste s nimi, a to byla Dorchinova šance.“

„Zatracený mrchožrout,“ řekl Burckhardt.

Zkroucená ramena se zachvěla. Zachovala si přitom zvláštní důstojnost. „Proč? Měli jste všecko odbyté. Vy i ostatní jste to, co Dorchin potřebuje, dokonalý krajíc Ameriky. Přenést obsah mrtvého mozku na živý je jednoduché. Dokonce jednodušší – mrtvý nemůže říct ne. Jistě, stálo to práci i peníze – město bylo v rozvalinách –, ale dalo se přebudovat, zvlášť když nebylo nutné dodržet všechny maličkosti.

V některých domech byly zcela zničené dokonce i mozky. Ty jsou uvnitř prázdné. Dokonalé nejsou ani sklepy a ulice, na kterých málo záleží. Iluze musí stejně vydržet jen jediný den. Tentýž den – 15. června – znovu a znovu. A jestli někdo objeví, že něco je trochu špatně, nebude ani dost času, aby jeho objev vyvolal nějakou lavinu a znehodnotil testy, protože všechny omyly se o půlnoci ruší.“

Na obličeji se objevil pokus o úsměv. „Tohle je jen, pane Burckhardte, tenhle 15. červen, protože jste ho nikdy neprožil. Je to dárek od pana Dorchina. Sen, který vám dává, a když den končí, zase si ho bere. Zato má pohromadě všechna čísla o tom, kolik z vás reagovalo na který podnět. Do tunelu pod městem vyrazí údržbáři a elektronicky vymyjí poslední den, aby mohl začít další. Je zase patnáctého června.

Vždycky – protože poslední den, který si pamatujete, je 14. červen. Občas údržbáři na někoho zapomenou – jako vynechali vás, protože jste zůstal pod lodí. Ale to nevadí. Ti, na které se zapomnělo, se prozradí, jakmile to dají najevo – a když nedají, test to neovlivní. Jenom nás, kteří pro Dorchina pracujeme, nevymývají. Když je proud vypnutý, spíme, stejně jako vy. Avšak když se vzbudíme, tak si pamatujeme.“ Zašklebila se. „Kdybych jen mohla zapomenout!“

„Tohle všecko, jen aby se prodávalo zboží,“ řekl Burckhardt, jako by nemohl uvěřit. „Muselo to stát milióny!“

Robot April Hornová řekl: „Stálo to milióny. Ale taky to Dorchinovi milióny vydělává. A nejen to – jednou, až objeví metodu, jak donutit lidi k činům, myslíte, že tím skončí? Předpokládáte –“

Dveře se otevřely a zarazily ji. Burckhardt vyletěl. Teprve po chvilce si uvědomil, že Dorchin utekl. Napřáhl revolver.

„Nestřílejte,“ nařídil nevzrušený hlas. Nebyl to Dorchin, ale další robot, tentokrát nemaskovaný plastikem a kosmetikou. Jasně se blýskal a kovově řekl: „Zapomeňte na to, Burckhardte. Ničeho nedosáhnete. Dejte mi ten revolver, než naděláte další škodu. A dejte mi ho hned.“

Burckhardt hrozivě zařval. Robotův trup se ocelově leskl. Burckhardt si vůbec nebyl jist, jestli kulky mohou proniknout jeho povrchem a svedou-li to, jestli způsobí nějakou škodu. Musel by to vyzkoušet –

Ale za jeho zády vystartoval skučící, dupající vír jménem Swanson. Strach a hysterie Swansona katapultovaly na Burckhardta. Srazil ho na všechny čtyři a revolver odletěl stranou.

„Prosím!“ žebral nesmyslně Swanson a klaněl se před ocelovým robotem. „Byl by vás zastřelil – prosím, neubližujte mi. Nechte mě pro vás pracovat jako to děvče. Udělám všecko, všecko, co mi poručíte –“

„Nepotřebujeme, abyste nám pomáhal,“ řekl robot. Udělal dva přesné kroky a stál nad revolverem. Odkopl ho stranou a nechal ležet.

Rozbitý světlovlasý robot nevzrušeně pronesl: „Už moc dlouho nevydržím, pane Dorchine.“

„Když to bude nutné, odpojíte se,“ odpověděl ocelový robot.

Burckhardt zamrkal. „Ale vy nejste Dorchin!“

Ocelový robot se na něj podíval bezednýma očima. „Jsem,“ řekl, „tedy ne z masa a kostí – jenom právě používám tohle tělo. Pochybuju, že ho můžete poškodit revolverem. Typ těla, který znáte, je mnohem zranitelnější. Necháte teď už toho nesmyslu? Nerad bych vás poškodil, na to jste příliš drahocenný. Sednete si a necháte údržbáře, aby vás seřídili?“

Swanson začal podlézavě: „Vy – vy nás nechcete potrestat?“

Ocelový robot neměl mimiku, ale jeho hlas zněl téměř překvapeně. „Potrestat?“ opakoval a dodal tázavě: „Jak?“

Swanson se otřásl, jako kdyby to slovo bylo bič, ale Burckhardt vzplál: „Jeho seřiďte, jestli se nechá – ale mě ne! Budete mě muset hodně poškodit, Dorchine. Je mi jedno, kolik stojím nebo kolik budete mít starostí, než mě dáte znovu dohromady. Ale jdu teď těmito dveřmi ven. Jestli mě chcete zastavit, musíte mě zabít. Jinak se vám to nepodaří!“

Ocelový robot postoupil o půl kroku směrem k němu. Burckhardt se proti své vůli zarazil. Nejistě stál, chvěl se a byl připraven – na smrt, na útok, na cokoli, co se mohlo stát.

Byl připraven na cokoli vyjma toho, co se stalo. Neboť Dorchinovo ocelové tělo uhnulo stranou, směrem mezi Burckhardta a revolver. Dveře zůstaly volné.

„Tak jděte,“ vyzval ho robot. „Nikdo vás nedrží.“

Za dveřmi se Burckhardt okamžitě vzpamatoval. Dorchin udělal hloupost, že ho nechal jít. Ať už je to robot nebo živý tvor, oběť nebo ten, kdo na tom vydělává, nic ho nezastaví. Půjde na FBI nebo kamkoli za zákonem, mimo Dorchinovo syntetické impérium a tenhle příběh tam odvypráví. Společnost, která Dorchinovi platí za výsledky testů, jistě nemá potuchy o ďábelské technice, jíž jsou získány. Dorchin ji musí tajit, i nejslabší závan publicity by mohl všecko zarazit. Cesta ven znamená možná smrt – ale v tomto bodě svého pseudoživota Burckhardt ze smrti hrůzu neměl.

V tunelu nikdo nebyl. Objevil okno a podíval se ven. Viděl Tylerton: město – kulisu; vypadalo tak opravdové a známé, že si Burckhardt klidně mohl představit, že se mu všecko zdá. Jenomže tohle nebyl sen. Jistotu o tom si nesl v srdci a stejně i to, že nic v celém Tylertonu mu teď nemůže pomoct.

Musí se vydat jiným směrem.

Asi čtvrthodinu trvalo, než nalezl cestu, ale podařilo se mu to. Plížil se chodbami, a kdykoli zaslechl kroky, uskakoval do úkrytu, i když věděl, že schovávat se je zbytečné. Dorchin nepochybně ví o každém jeho pohybu. Ale nikdo ho nezastavoval. Narazil na další dveře.

Zevnitř vypadaly docela obyčejně. Když je otevřel a prošel ven, objevilo se před ním cosi, co nikdy neviděl.

Nejdřív světlo – jasné, zářící, neuvěřitelné, oslepující světlo. Burckhardt nevěřícně a ustrašeně zamžikal očima.

Stál na římse z hladkého opracovaného kovu. Ani ne čtyři metry od jeho špiček římsa končila ostrou hranou. Neměl nejmenší chuť přiblížit se na kraj, ale i z místa, kde stál, poznal, že propast před ním je bezedná. A hlubina se ztrácela do nedohledna v oslnivé záři po obou stranách.

Proto mu Dorchin dal tak snadno svobodu! Z továrny se nedalo odejít nikam. Bylo to neuvěřitelné, nesmyslné – propast i sto bílých a oslepujících sluncí, visících nahoře.

„Burckhardte?“ uslyšel ze strany tázavý hlas. Pak jeho jméno zahřmělo, zašumělo měkkým šeptem, tam a zpět pekelnou propastí před ním.

Olízl si rty. „A – ano?“ dostal ze sebe.

„Mluví s tebou Dorchin. Tentokrát ne robot, skutečný Dorchin, z masa a kostí, i když mluví do mikrofonu. Tak už jsi viděl, cos chtěl, Burckhardte. Budeš teď rozumný a necháš se od údržbářů seřídit?“

Burckhardt nebyl schopen se pohnout. V oslepivé záři se dmuly jakési pohyblivé hory; jedna z nich se vydala k němu. Tyčila se desítky metrů nad jeho hlavou, zíral na ni ke stropu a bezmocně mhouřil oči před světlem.

Vypadalo to jako –

Nesmysl!

Hlas v reproduktoru u dveří řekl: „Burckhardte?“ Odpovědět nedokázal.

Těžký, dunivý vzdech. „Aha,“ řekl hlas. „Konečně jsi pochopil. Není kam jít. Už to víš. Mohl jsem ti to sice říct, ale tys mi nemusel věřit, takže je lepší, žes to viděl na vlastní oči. Koneckonců, Burckhardte, proč bych měl rekonstruovat město, jak bylo? Jsem obchodník a počítám náklady. Kdyby ta věc musela být ve skutečné velikosti, postavil bych ji tak. Ale v tomhle případě to nebylo nutné.“

Bezmocný Burckhardt zíral, jak z hory před ním směrem k němu opatrně klesá nižší útes. Byl dlouhý a tmavý a na jeho konci bylo cosi bílého – cosi bílého s pěti prsty…

„Chudinko Burckhardte,“ vrněl reproduktor a ozvěna burácela obrovitou propastí, která byla jen – dílnou. „Musí to pro tebe být hrozný šok – zjistit, že žiješ ve městě postaveném na stole.“

VI

Bylo ráno 15. června a Guye Burckhardta probudil jeho vlastní křik ze sna. Byl to obludný a nepochopitelný sen, s výbuchy, stíny postav, které nepatřily lidem a z jejichž každého slova šel děs.

Otřásl se a otevřel oči.

Za okny ložnice kvílel giganticky zesílený hlas.

Burckhardt doklopýtal k oknu a vyhlédl ven. Bylo chladno, vůbec neodpovídající datu v kalendáři, ale hodící se spíše k říjnu než k červnu. Ulice vypadala docela normálně – kromě rozhlasového auta, které se asi v polovině bloku krčilo u obrubníku. Z reproduktorů na střeše auta vřeštěl hlas:

„Jsi zbabělec? Jsi blázen? Necháš politické čachráře, aby ti ukradli vlast? NE! Hodláš se smířit s dalšími čtyřmi lety úplatkářství a zločinů? NE! Budeš volit Federalistickou stranu v každém kole? ANO! Vsaď se, že i ty budeš hlasovat pro ni.“

Někdy ječí, jindy přemlouvá, straší, prosí, lichotí…, ale jeho hlas se nese dál jedním patnáctým červnem za druhým.

Arkadij Strugackij

a Boris Strugackij

DRUHÁ

INVAZE

MARŤANŮ

Deník poctivě smýšlejícího občana

Ó, ten prokletý, konformistický svět!

1. června (tři hodiny ráno)

Ach bože, teď ještě Artemis! Tak už je to jisté, zapletla se s tím Níkostratem. Moje dcera! Jenže co já můžu…

Kolem jedné hodiny mě probudil silný rachot; probudil mě, přestože zazníval odněkud z velké dálky. Na stěnách ložnice se objevovaly a zase mizely zlověstné rudé skvrny. Rachotilo to a dunělo jako při zemětřesení, celý dům se třásl, všude zvonilo sklo a na nočním stolku poskakovaly lahvičky. Vylekalo mě to. Běžel jsem k oknu: severní obloha byla v jednom ohni. Jako by se tam někde daleko za obzorem země otevřela, vzplála a začala ze svého nitra vysílat fontány různobarevných plamenů. Ale ti dva neviděli a neslyšeli, objímali se ve výtryscích pekelných plamenů a nenasytně se líbali rovnou před mými okny. A ani necítili, jak lavička pod nimi poskakuje a natřásá se v rytmu podzemních výbuchů. Artemidu jsem poznal hned. Myslel jsem, že se vrátil Charón a že ona má z toho takovou radost, že se s ním líbá jako novomanželka, místo aby si ho odvedla rovnou do ložnice. V tom okamžiku jsem však bezpečně rozeznal známý blejzr z dovozu, jaký tady nosí jen pan Níkostratos, a srdce se ve mně zastavilo. To jsou přesně ty situace, které člověku ničí zdraví. A přitom se nedá říct, že by to pro mě bylo něco jako blesk z čistého nebe. Leccos se mi doneslo, musel jsem přeslechnout všelijaké narážky. A přesto mě to teď úplně zničilo.

Držel jsem se za srdce a vůbec jsem nevěděl, co mám dělat. Tak, jak jsem vstal, bos a v pyžamu, jsem šel do obývacího pokoje, že zavolám na policii. Ovšem zkuste se dovolat na policii, když něco potřebujete. Měli pořád obsazeno. Nakonec se mi ozval Pandareos. Ptám se, co si mám myslet o tom úkazu. Pandareos neví, co je to úkaz. Takže jinak: »Můžete mi někdo říct, co se děje za severním obzorem?« Žádá informaci, kde je severní obzor, a já už opravdu nevím, jak mu to mám vysvětlit, když vtom mu to dojde.

»Aha,« říká, »vy voláte kvůli tomu požáru?« A oznamuje mi, že skutečně určitý požár tedy existuje, ale zatím nebylo zjištěno, o jaký požár jde a co přesně hoří. Dům se otřásá v základech, všechno skřípe a vrže, na ulici někdo hystericky vykřikuje něco o válce, a ten starý pitomec mi klidně vypravuje, jak k němu na okrsek přivedli Mínótaura. Je úplně namol, znesvětil rohy vily pana Láomedónta, neudrží se na nohou a dokonce se ani nemůže prát.

»Potrestáte ho, nebo ho pustíte?« přeruším ho. To ho pobouřilo.

»Já tady s vámi povídám, pane Apollóne, a přitom mám psát protokol. Jenom mě zatěžujete dotazy a blokujete spojení. Kdyby mě takhle každý zdržoval kvůli jednomu požáru…«

»A co když je to válka,« ptám se. »Ne, to není válka,« přesvědčuje mě. »O tom bych něco věděl.« »Nebo vulkán? Nebo sabotáž?« Ale Pandareos neví, co je to vulkán, a to už nemůžu a pokládám sluchátko. Tenhle rozhovor mi dal co proto, zpotil jsem se jako myš. Vrátil jsem se do ložnice, obul jsem si pantofle a oblékl župan.

Rachot utichl, ale otřesy pokračovaly. Ti dva se už nelíbali ani se neobjímali. Stáli a drželi se za ruce. Přitom je mohl kdekdo vidět, protože od záře za obzorem se z noci náhle stal den. Jen to světlo nebylo bílé, ale červené do oranžova, a v něm se válela oblaka dýmu, hnědého jako kávová sedlina. Sousedi běhali po ulicích, každý měl na sobě jen to, co právě chytil do ruky, paní Eurydika chytala každého za pyžamo a požadovala, aby byla zachráněna, a jen Myrtilos nemeškal, vyjel z garáže se svým náklaďákem a začal se ženou a dětmi vynášet všechen svůj majetek z domu. Byla to opravdová panika, už jsem dlouho nic takového nezažil. Mně osobně bylo jasné, že jestliže opravdu začala atomová válka, potom lepší místo na přežití, než je naše městečko, asi vůbec neexistuje. Tady se dá zalézt, přečkat, přežít. A kdyby to byla i jen sopka nebo sabotáž, tak je to daleko, nás se to netýká, a tady v našem městečku nikomu nic nehrozí. Vlastně proč by to měla být sopka, u nás přece sopečný výbuch nepřichází v úvahu, u nás žádné sopky nejsou.

Šel jsem nahoru a začal jsem budit Hermionu. Její reakce se dala očekávat:

»Nech mě být, ožralo, neměls pít na noc, ne, nech mě, teď nechci…,« a tak dál. Tak jsem hlasitě a co nejvážněji promluvil o atomové válce a o sopce. Trochu jsem musel své vyprávění přibarvit, jinak bych neuspěl. To na ni zapůsobilo, vyskočila z postele, odstrčila mě a namířila si to rovnou do jídelny. Přitom si šeptala: »Hned se podíváme, a jestli… tak uvidíš!« Otevřela bar a začala zkoumat láhev koňaku. Byl jsem klidný. »Kdes vlastně byl?« ptala se a nedůvěřivě čichala ke skleničce. »Odkud ses to vrátil, co? Zase jsi pil v nějakém tom svém hnusném zapadáku?«

Ale pak se podívala z okna, a když uviděla venku polooblečené sousedy a Myrtila, který jen ve spodkách seděl na střeše svého domu a díval se polním dalekohledem na sever, ztratila o mě zájem. Obzor na severu byl už sice zase temný a tichý, ale mrak kouře dočista zakrýval hvězdy. Moje Hermiona není ovšem žádná paní Eurydika, to byste ji museli znát. Než jsem stačil spolknout hlt koňaku, už tady byla s dvěma kufry a jako na lesy vyvolávala Artemidino jméno.

Jen volej, volej, pomyslel jsem si trpce, ta tě tak uslyší!

Vtom se otevřou dveře — a v nich stojí Artemis. Ó bože, bledá jako smrt, celá se třese, ale už má na sobě pyžamo, ve vlasech se jí dokonce lesknou natáčky a ptá se: »Co je? Co to děláte?«

No prosím, to je ale nátura, to se musí nechat. Nebýt těch nočních úkazů, nic bych se byl nedověděl a Charón tím spíš. Naše pohledy se setkaly a ona se na mě laskavě usmála svými třesoucími se rty. Musel jsem se uklidnit. Šel jsem k sobě a začal jsem balit známky. Teď se třeseš, říkal jsem jí v duchu, teď se celá klepeš. Cítíš se opuštěná, je ti hrozně, jsi bezmocná. On ti nepomohl, nemáš se o koho opřít. Chytil příležitost za rohy, urval, co se dalo, a šel si po svém. Jo, má milá, když chlap nemá charakter, tak ho nemá v ničem.

Mezitím se panika utišila, což jsem předpokládal. Zase byla normální noc, zem se už nechvěla a budovy přestaly vrzat a praskat ve švech. Paní Eurydiku někdo vzal k sobě. Nikdo už nevykřikoval, že je válka, a vůbec už nějak nebyla nálada cokoliv vykřikovat. Podíval jsem se z okna a uviděl jsem, že ulice je zase pustá jako předtím. Jen sem tam bylo ještě v oknech světlo a na střeše vedlejšího domu svítily do noci s hvězdami o závod Myrtilovy spodky.

Zavolal jsem na něho a zeptal se ho, co tam vidí.

»No jo, no jo,« zaznělo ze střechy podrážděně. »Jen ležte a chrápejte. Však oni vám ukážou… Jen si klidně chrápejte…«

Zeptal jsem se, kdo je to, ti oni.

»No jo, no jo,« dál vedl svou Myrtilos. »Vy jste chytráci, i s tím vaším Pandareem. Ale abys věděl, je to pitomec, ten Pandareos, pitomec a blb.«

Pandareovo jméno mi připomnělo, že jsem chtěl volat na policii. Dlouho to tam nikdo nebral. Když jsem se konečně dovolal, sdělil mi Pandareos, že nic nového není a i jinak je všechno v pořádku, opilému Mínótaurovi dali injekci na uklidnění, vypláchli mu žaludek a on konečně dal pokoj. Pokud jde o ten požár, tak hořet už dávno přestalo, tím spíš, že vlastně vůbec nehořelo, protože to byl velký slavnostní ohňostroj. Zatímco jsem se snažil upamatovat, jaký je dnes svátek, Pandareos zavěsil. Skutečně je hloupý, a vždycky byl; je to prostě primitiv. Opravdu se divím, že naše policie zaměstnává takové lidi. Policista by měl být inteligentní, měl by být vzorem mládeži, hrdinou, kterého chce každý napodobovat. Takovému policistovi bychom pak mohli bez obav svěřit nejen zbraně a moc, ale i výchovné působení. Ovšem Charón tvrdí, že to by pak byla parta intelektuálů, a prohlašuje, že takovou policii žádná vláda nemůže potřebovat. Protože to by se pak museli nejdřív pustit do jistých činitelů, které stát právě nejvíc potřebuje. Například by museli začít převychovávat předsedu vlády a policejního prezidenta. No nevím, možná že má pravdu. Ovšem aby vyšší policejní šarže nevěděla, co je to vulkán, a ještě se chovala ve službě jako hulvát, to už přesahuje všechny meze.

Zakopával jsem o kufry, ale k baru jsem se probojoval. Právě jsem si naléval skleničku koňaku, když se v jídelně znovu objevila Hermiona. Oznámila mi, že tento dům je plný bláznů, na nikoho tady není spolehnutí, chlapi tu nejsou chlapi a ženské nejsou ženské. Já jsem údajně notorický alkoholik, Charón notorický turista a Artemida má obě ruce levé, takže je taky k ničemu. A tak dál. Byla by ráda, kdyby jí někdo vysvětlil, proč ona musela uprostřed hluboké noci vstát a balit kufry? Odpověděl jsem jí, co mě právě napadlo, a rychle jsem se stáhl do své ložnice. Všechno mě bolelo a bezpečně jsem věděl, že se mi zítra zhorší ekzém. Hrozně rád bych se poškrábal, ale zatím se ještě držím.

Kolem třetí hodiny začaly další otřesy. Bylo slyšet hluk mnoha set motorů a skřípění a nárazy železných plátů. To projížděla kolem našeho domu kolona vojenských náklaďáků a obrněných transportérů plných vojáků. Jeli pomalu, jen s parkovacími světly. U jednoho transportéru se objevil Myrtilos, chytil se za držadlo příklopu, chvíli běžel s sebou a něco křičel. Nevím, co mu řekli; když kolona odjela a on zůstal stát na ulici, zavolal jsem na něj a zeptal se ho, co je nového.

»No jo, no jo,« řekl Myrtilos, »to známe, ty jejich manévry. Jezděj si po nocích za naše peníze.«

Konečně tedy nějaké vysvětlení! Je to prostě velké vojenské cvičení, možná dokonce i s použitím atomových zbraní. Takže to všechno nestálo za ty nervy. Panebože, teď jen abych usnul.

2. června

Pořád se škrábu. Ale hlavně se nemůžu donutit, abych promluvil s Artemidou. Tyhle osobní rozhovory o intimních záležitostech snáším obzvlášť těžko. A potom, kdoví, co by mi odpověděla!

Jen sám bůh ví, jak se má zacházet s dcerami. Kdybych aspoň věděl, co jí schází. Má muže, a není to žádný vycmrdlý intelektuál, ale chlap jaksepatří, v nejlepších letech, žádná zrůda nebo mrzák a ani děvkař to není. A přitom by mohl: důchodního neteř k němu soustavně vysílá vyzývavé pohledy, i Tiona na něj dělá oči, všichni to vědí, a to ani nemluvím o gymnazistkách, manželkách na dovolené nebo madam Persefoně, která je ze všech největší kočka a žádný kocour před ní neobstojí. Jenže já vím, co by mi na tohle řekla Artemis: »Nudím se, táto, je to příšerná nuda tady u nás.« Co jí na to mám říct? Mladá, krásná žena, děti nemá, temperamentní až běda — měla by si užívat zábavy, tance, flirtu a podobně. Ale Charón, bohužel, je spíš filozof. Myslitel. Totalitarismus, fašismus, manažerismus, komunismus — to je jeho. Tanec je podle něj sexuální opium lidu, návštěvy — vždyť je to hrůza, jeden větší idiot než druhý! Nabídnout mu partičku kanasty nebo žolíků — to se už dnes nikdo ani neodváží.

A přitom si docela rád přihne! Pozve si pár takových mudrců, jako je sám, nalejou si koňak a hádají se až do rána. A moje holčička chvíli sedí, zívá, potom práskne dveřmi a jde spát. Copak tohle je život? Já ho chápu, muž má právo se realizovat — ale copak žena ho nemá? Ale ne, já mám svého zetě rád, je to muž mé dcery a já ho mám opravdu rád. Ovšem na druhé straně — má to smysl, o něčem pořád jen debatovat? Co se tím změní? Mně aspoň je jasné, že jakákoliv diskuse o fašismu se samé podstaty tohoto jevu ani netkne. A než se diskutující inteligent naděje, narazí mu na hlavu ocelovou přilbu — a kupředu, sláva, ať žije vůdce. Ovšem, když si takový člověk přestane všímat mladé ženy, dočká se ještě horší odplaty. Pak už mu nepomůže žádné filozofování. Já chápu, že vzdělaný člověk občas potřebuje o něčem diskutovat, nejraději o něčem abstraktním, ale vážení, chce to mít smysl pro míru a proporce!

Dnes ráno bylo překrásně (teplota +12°C, skoro jasno, jižní vítr 0,5 m/sec. Měl bych zajít k meteorologům vyzkoušet anemometr, zase jsem ho upustil). Po snídani jsem se usnesl, že bez práce nejsou koláče, a odešel jsem na radnici přeptat se na svou penzi. Šel jsem a byl jsem rád, že mám chvíli klid, a vtom vidím na rohu ulice Svobody a Vřesové houf lidí. Stáli kolem Mínótaura, který se svou smradlavou cisternou vjel do výkladu klenotnictví a právě se dohadoval s policistou. Lidi pozorovali opuchlého a samozřejmě hned po ránu opilého Mínótaura s obrovským zaujetím. Celá ta scéna byla v takovém rozporu s krásným ránem toho dne, že mě přešla všechna nálada. Přece ho dobře znají, proč ho tak brzy pouštěli, alkoholikovi stačí málo a je zase v rauši. Ovšem na druhé straně je pravda, že nepustit ho je téměř vyloučeno, je to přece jen jediný počišťovač ve městě. Takže máme dvě alternativní řešení: buďto převychovat Mínótaura a topit se v odpadcích, nebo ho v zájmu komunální hygieny nechat pít.

Zdržel jsem se kvůli Mínótaurovi, a když jsem dorazil do naší »psí boudy«, jak říkáme naší miniaturní vinárničce, seděli už kamarádi na svých místech. Zaplatil jsem pokutu za pozdní příchod a dostal jsem od jednonohého Polyféma výborný doutník v hliníkovém pouzdře. Poslal mu ho pro mě jeho nejstarší syn Polykarpos, poručík obchodní hvězdné flotily. Polykarpa jsem učil několik let, potom utekl k hvězdnému námořnictvu a stal se plavčíkem. Byl to čiperný chlapec, velký neposeda, a když odešel do světa v pravém slova smyslu širého, Polyfémos mě div nehnal k soudu. Prý jsem já, učitel, popletl jeho synovi hlavu povídačkami o pluralitě světů. Polyfémos sám si totiž dodnes myslí, že nebeská báň je z tvrdého materiálu a že družice a kosmické lodi po ní jezdí asi jako v cirkusu motocyklista na stěně smrti. Mé lekci z astronomie tehdy nerozuměl. Nechápal z toho nic a těžko kdy co pochopí.

Kamarádi si vyprávěli, jak městský důchodní zase zpronevěřil peníze na postavení stadiónu. To znamená, že se mu to stalo už posedmé. Rozebírali jsme otázku způsobů postihu. Sílénos krčil rameny a tvrdil, že jedině soud může přinést nějaké řešení.

»Dokonce bych řekl, že normální soud je málo,« pokračoval. »Chtělo by to veřejný soud. Nahnal bych celé město na tribuny na starém stadióne a toho defraudanta bych nechal přivázat ke sloupu přímo na místě činu. Naštěstí jsou naše zákony dostatečně pružné, aby výše trestu odpovídala hloubce provinění.«

»Já bych dokonce řekl, že naše zákony jsou pružné až příliš,« poznamenal potměšilý Paralos. »Tohohle gaunera přece soudili už dvakrát a vždycky se z toho vysekal právě dík pružnosti našich zákonů. Ale možná že to tak dopadlo proto, že ho soudili na radnici a ne na stadióně.«

Morfeus, který doposud mlčel, a bylo vidět, že usilovně přemýšlí, najednou rezolutně prohlásil, že ode dneška důchodního neholí a nestříhá. Jen ať chodí zarostlý.

»Vy ubožáci,« řekl Polyfémos, »já se opravdu divím, že vám to nedochází. Na vás on se přece může vykašlat. Vždyť má svou partu a ta ho nenechá padnout!«

»No právě,« přidal se k němu potměšilý Paralos a připomněl nám, že kromě městského důchodního existuje taky městský architekt, který projektoval nový stadión podle svých schopnosti a teď přirozeně nemá zájem na tom, aby se začal stavět. Jenom to ne! Koktavý Kalais zasyčel a předvedl několik trhavých pohybů, čímž na sebe upoutal všeobecnou pozornost. Potom nám sdělil, že právě on, Kalais, se loni o Svátku květů s architektem málem porval. Tento diskusní příspěvek dal debatě zcela nový směr. Jednonohý Polyfémos jakožto vojenský vysloužilec a muž, který se nebojí krve, navrhl, abychom si na oba výtečníky počíhali v podchodu u domu madam Persefony a dali jim na frak.

»My jim dáme zabrat, těm smraďochům,« vykřikoval. »Nacpeme jim do držky jejich vlastní střeva a zpřelámeme jim hnáty!«

Je skutečně neuvěřitelné, jaký vliv mají tyhle silácké řeči na moje kamarády. Všichni se nadchli, začali zatínat pěsti a bouchat do stolu a Kalais syčel a trhal sebou daleko víc než předtím, ale protože byl vzrušený víc než obvykle, nebyl schopen říct ani slovo. Paralos, který jediný zůstal klidný, poznamenal, že kromě důchodního a architekta žije ve městě na svém letním sídle jistý pan Láomedón, nejvýznamnější přítel obou pánů, a hned všichni utichli a začali se usilovně zabývat svými cigaretami a doutníky, na které během bouřlivé debaty pozapomněli. Protože dát na frak panu Láomedóntovi nebo mu dokonce ukázat, zač je toho loket, není jen tak! A když se koktavý Kalais konečně vymáčkl se svým: »J-jen mu d-dejte p-přes hubu!«, podívali se na něj všichni se zjevným nesouhlasem.

Vzpomněl jsem si, že už jsem měl dávno být na radnici, vložil jsem nedokouřený doutník do aluminiového pouzdra a pustil jsem se do druhého poschodí, do přijímací kanceláře pana starosty. Přivítal mě tu neobvyklý ruch, úředníci se pohybovali čileji než kdy jindy, a dokonce i pan tajemník, místo aby si jako obyčejně prohlížel nehty, pečetil pomocí speciálních pečetí velké obálky, přičemž se tvářil mírně řečeno velmi zaměstnaně. Přistoupil jsem k tomuto elegánovi, ulízanému podle nejnovější módy, s pocitem krajního odporu. Pane bože, co bych za to dal, kdybych s ním nemusel mít nic společného, nemusel se na něj dívat a poslouchat ho. Ani dřív jsem nijak pana Níkostrata nemiloval, stejně jako jsem nemohl vystát všechny ty mladé hejsky v našem městě. Po pravdě řečeno, nemohl jsem ho ani vystát už tehdy, když jsem ho ještě měl ve třídě — byl to líný, drzý a neukázněný žák. Ale po včerejšku se mi dělalo špatně, už když jsem se měl na něj podívat. Navíc jsem nevěděl, jak se mám k němu chovat. Neměl jsem však jiného východiska, a tak jsem nakonec řekl: »Pane Níkostrate, je něco nového v mé věci?«

Ani se na mě nepodíval, přesněji neráčil mě poctít svým pohledem.

»Promiňte, pane Apollóne, odpověď z ministerstva ještě nedošla,« řekl a pokračoval v pečetění.

Chvíli jsem se motal po místnosti a cítil jsem se hrozně, stejně jako vždycky na takovýchto místech. Avšak jeho sdělení, že spojení s Marathénami se od včerejška nepodařilo navázat, mě dokonale vzpamatovalo.

»Co to říkáte?« řekl jsem. »Copak ty manévry ještě neskončily?«

»Jaké manévry?« teď se podivil zase on. To mi vyrazilo dech. Asi to nemělo smysl, ale nemohl jsem si pomoct. Podíval jsem se mu do očí a řekl jsem:

»Vy to opravdu nevíte? Přece ty, co jste ráčil pozorovat včera v noci.«

»A to byly manévry?« řekl se záviděníhodnou chladnokrevností a znovu se sklonil nad svými obálkami. »To přece byl ohňostroj. Přečtěte si ranní noviny.«

Měl jsem něco říct, ano, měl jsem. Tím spíš, že v tu dobu jsem s ním byl v kanceláři sám. Ale copak můžu?

Když jsem se vrátil do »psí boudy«, bavili se tam všichni o nočních úkazech. Hostů přibývalo, přišel i Myrtilos a Pandareos. Pandareos měl rozepnutou blůzu a byl neoholený a unavený po noční službě. Myrtilos nevypadal o nic líp, protože celou noc chodil kolem domu, hlídal ho a čekal konec světa. Všichni drželi v rukou ranní noviny a debatovali o poznámce »našeho pozorovatelem pod názvem Před velkým svátkem. Náš pozorovatel oznamoval, že Marathény se připravují k oslavě stého třiapadesátého výročí svého založení a že, jak se dověděl z obvykle dobře informovaných kruhů, včera v noci byl proveden zkušební ohňostroj, který mohli pozorovat obyvatelé okolních míst v okruhu dvou set kilometrů. Je to hrůza! Sotva Charón odjede na služební cestu, začnou jeho noviny ovládat příšerní pitomci. Stačilo by přece, aby si zkusili představit, jak by vypadal ohňostroj viditelný v okruhu dvou set kilometrů. Anebo — odkdy bývá ohňostroj doprovázen zemětřesením! Tohle všechno jsem okamžitě sdělil kamarádům, ale ti mi řekli, že sami vědí nejlíp, v jaké době žijeme, a nabídli mi Mílétský věstník. Tam stálo černé na bílém, že včera v noci se mohli obyvatelé Mílétu obdivovat nezapomenutelnému divadlu vojenského cvičení, při němž bylo použito nejnovější bojové techniky.

»Co jsem vám říkal!« vykřikl jsem, ale Myrtilos mě přerušil. Vyprávěl, že brzy ráno se u jeho benzínové pumpy zastavil tirák od firmy Dálková přeprava, natankoval sto padesát litrů, koupil si dvě láhve autooleje a skleničku džemu a jako nejnovější tajnou zprávu mu sdělil, že včera v noci vybuchly z neznámých důvodů podzemní zásoby jaderného paliva. Zahynulo prý třiadvacet strážců a celá noční směna a dalších sto sedmdesát devět lidí je nezvěstných. Všichni jsme žasli, jen potměšilec Paralos se agresivně dožadoval:

»A proč vlastně chtěl ten džem?«

To Myrtila dokonale zmátlo. »No jo, no jo. No dobrý, mě vynech, jo?«

Nám to taky bylo divné. Skutečně, co s tím měl co společného ten džem?

Kalais zasyčel, párkrát sebou trhl, ale nic z toho nebylo. A pak se zase jednou vyznamenal ten starý pitomec Pandareos.

»Dědci,« zařval. »Slyšíte? To nebyla žádná fabrika na výrobu raket, ale na výrobu marmelády, jasný? Tak co, co na to říkáte?«

Neříkali jsme nic.

»Podzemní fabrika na výrobu marmelády,« reagoval na to Paralos. »No, dědku, ty jsi teda dneska ve formě.«

Začali jsme poplácávat Pandarea po zádech a ozývaly se hlasy jako: »No jo, špatně jsi spal, kamaráde, hned je to znát! Mínótauros ti dal zabrat, jen co je pravda! Už bys měl jít do penze. Pane, nejvyšší čas!«

Jediný, kdo vzal Pandarea vážně, byl Myrtilos:

»Policista, a dělá jen paniku.«

»Pandareos je od toho, aby dělal paniku,« přisadil si Dimantos. A Polyfémos tomu nasadil korunu, jako vždy nevhodným způsobem. Tyhle útoky měly na Pandarea vliv jako na býka obklíčeného matadory. Stál jako vrostlý do země, vyvaloval oči a jen otáčel hlavu ve směru útoků. Když už toho měl dost, zapnul si blůzu stejnokroje na všechny knoflíky, vypnul hruď, zahleděl se nad naše hlavy a zařval:

»Tak už dost! Jménem zákona, rozejděte se!«

Myrtilos šel ke své benzínové pumpě a my ostatní do výčepu. Tam jsme si všichni poručili pivo. Slast, kterou si můžu dovolit až teď, v penzi. Protože v takovém malém městě, jako je naše, znají učitele všichni. Rodiče si bůhvíproč myslí, že učitel je divotvůrce a že je schopen svým příkladem zabránit dětem, aby šly v jejich stopách. Výčep je těmito lidmi doslova přecpaný od rána do noci, a když si dá učitel jedno jediné malé pivo, může si být jist, že druhý den je u ředitele na koberci. Ale já mám tuhle hospodu rád. Rád sedím v dobré pánské společnosti, rád si povídám, beze spěchu a na jakékoliv téma. Mám rád šum hlasů, z něhož se občas podaří zaslechnout kus rozhovoru, a zvonění sklenic za zády. Rád si poslechnu pěknou peprnou anekdotu a zahraj u mariáš — samozřejmě jen o malé částky a naprosto důstojně, a když vyhraju, poručím všem pivo. Tak je to.

Výčepní Íapetos nám přinesl pivo a my jsme začali řeči o válce. Jednonohý Polyfémos prohlásil, že jestli je tohle válka, už dávno by byla mobilizace. Potměšilec Paralos namítl, že kdyby to opravdu byla válka, už bychom teď nevěděli o světě. Nemám rád, když se mluví o válce, a nejraději bych byl řeč převedl na výši důchodů, ale co já můžu…

Polyfémos položil na stůl berlu a zeptal se Párala, co on tak ví o válce.

»Víš například, co je to bazuka?« zeptal se ho hrozivým hlasem. »Víš, co je to sedět v zákopu v palbě tanků a vůbec nevědět, že už máš dávno v kalhotách?«

Paralos namítl, že on o tancích a plných kalhotách sice nic neví, ale o atomové válce jsme tady všichni dobře informováni.

»Lehnout si nohama směrem k výbuchu a plížením vpřed k nejbližšímu hřbitovu,« řekl.

»Ty jsi byl vždycky civil a civil zůstaneš,« řekl jednonohý Polyfémos.

»Atomová válka, to je válka nervů, rozumíš? My útočíme na ně, oni na nás. A kdo má první plný kalhoty, ten prohrál.«

Paralos jenom pokrčil rameny a tím Polyféma teprve dostal do ráže.

»Bazuky!« řval na celou hospodu. »Houfnice! Prásk — a máš plný kalhoty. Že je to tak, Apollóne?«

Konečně přestal řvát a ponořil se do vzpomínek na ty časy, kdy jsme spolu v zimě při sněhové vánici odráželi tankový útok. Tyhle vzpomínky nemůžu ani vystát. Pořád jen plný kalhoty. Nevím, snad to tak i bylo, nepamatuji se. Ale nerad se k tomu vracím. A Polyfémos je stejný omezenec jako tehdy. Opravdu nechápu, proč se musí pořád chovat jako zupák. O kterou část těla by ten člověk musel přijít, aby konečně zapomněl na svoje poddůstojnické výložky? Kdoví, proč to dělá. Snad že měl to štěstí a nedostal se do kotle jako já.

Nějak jsme to přetáhli, takže jsem se rozhodl tady rovnou poobědvat. U Íapeta se vaří obvykle dobře, ale tentokrát byla polévka cítit olivovým olejem, že jsem mu to musel říct. Ukázalo se, že chudáka Íapeta už třetí den bolí zuby, a to tak nesnesitelně, že ani nemůže pořádně ochutnávat jídla.

»Pamatuješ se, Foibe, jak jsem ti tenkrát vyrazil zub?« zeptal se ponuře. Jak bych se nepamatoval!

Bylo to v sedmé třídě, oba jsme pálili za Ífigeneiou a rvali jsme se kvůli ní každý den. Bože můj, jak je to dávno, jak jsou daleko ty časy, kdy jsem se prával kvůli holkám! Nedávno jsem se dověděl, že Ífigeneia teď žije na jihu, má nějakého inženýra a už je babičkou, a taky že má anginu pectoris.

Když jsem přicházel k Achillově lékárně, stál u domu pana Láomedónta jeho obrovský rudý bourák s neprůstřelnými skly a za volantem se rozvaloval a kouřil ten odporný mladík, který se na mě vždycky vytahuje. I tentokrát se ke mně natočil tak, že jsem byl nucen se vší důstojností přejít na druhou stranu ulice, abych si ho nemusel všímat. Achilles seděl u pokladny a prohlížel si svůj Výzkum vesmíru. Od té doby, co získal tenhle modrý trojúhelník se stříbrným přetiskem, prohlížel si jakoby náhodou svou sbírku vždycky, když jsem měl přijít. Vidím do něj, a proto nic neříkám. I když po pravdě řečeno mi při tom vždycky srdce krvácí. Jediná útěcha je v tom, že má nálepku.

Taky jsem mu to řekl.

»Nic proti tomu, Achille, je to pěkná věc. Jenom škoda, že má nálepku.«

Řádně to s ním trhlo, ale jenom zahučel, že to jsou kyselé hrozny.

»Nedá se nic dělat, hochu,« řekl jsem klidně. »Nálepka je nálepka, s tím nehneš. Já osobně bych takovou známku za tuhle cenu nekoupil. Co bych s ní dělal, když je na ní nálepka? Je pravda, že někteří sběratelé jsou dost liberální, berou kdeco, známky ražené, i s nálepkami, ale podle mě to je neseriózní. Já je beru jenom kvůli výměně. Vždycky se najde prosťáček, kterému je jedno, jestli je známka s nálepkou nebo ne.«

Já tě naučím, strkat mi pod nos stříbrný přetisk!

Ale jinak nám spolu čas ubíhal docela dobře. Achilles mě přesvědčoval, že včerejší ohňostroj byla vlastně zvláštní polární záře, která shodou okolností koincidovala se zemětřesením, a já jsem mu vyprávěl o manévrech a o výbuchu továrny na džemy a marmelády. Hádat se s Achillem je beznadějné. Každý snadno pozná, že ten člověk nevěří ani slovu z toho, co říká, ale hádá se do krve. Sedí tady jako špatně vyřezaný svatý, dívá se do okna a nepustí mě ke slovu: v tomhle městě nemám prý jenom já patent na přírodovědný rozum. Oni na farmacii měli taky předměty z exaktních věd, měl bych si to uvědomit. Ne, s mými kamarády je vyloučeno dospět k nějakému rozumnému závěru! Třeba takový Polyfémos. Ten nikdy nemluví k věci, pravda ho nezajímá. Jemu jde vždy jen o to, aby oponenta zastrašil. Dejme tomu, že se diskutuje o tvaru naší planety. Dokládám své tvrzení, že Země je kulatá, všeobecně známými argumenty, které zná každý vzdělaný člověk. Polyfémos zuřivě, ale neúspěšně polemizuje s každým argumentem zvlášť. Když přijdeme k otázce tvaru zemského stínu vrhaného na Měsíc, řekne Polyfémos najednou:

»Stín, stín… To ty tady vrháš zbytečnej stín. Raděj si nech vodendat tu bradavici pod nosem a na pleši si nech narůst vlasy!«

Nebo takový Paralos. Hádali jsme se o způsobech protialkoholní léčby. Než bys řekl švec, byli jsme u zahraniční politiky tehdejšího prezidenta a od ní se přenesli k problémům panspermie. Přičemž samozřejmě jsem o panspermii ani o zahraniční politiku neměl nejmenší zájem, kdežto alkoholismem trpěl Hermionin synovec a všichni v rodině trpěli s ním a kvůli němu. Teď je v armádě jako vojenský lékař, ale tehdy, tehdy byl můj život jedna hrůza. Ano, alkoholismus je metla lidstva.

Náš spor tenkrát skončil tím, že Achilles vytáhl ukrytou lahvinku džinu a nalil každému skleničku. Achillovi obchod příliš nejde. Mám takový dojem, že nebýt madam Persefony, neměl by ani na ten džin. Dneska si zase poslala služebnou.

»Mohl bych nabídnout antigest,« šeptá Achilles s maximální delikátností, jaké je schopen.

»Ne, to ne, madam by prosila něco spolehlivějšího, prosím.«

Tak něco spolehlivějšího, no prosím. Potom přiběhl ještě kuchtík od Íapeta pro kapky na zuby, ale pak už nikdo, takže jsme si po chuti popovídali. Vyměnil jsem s Achillem růžový monument za jeho sérii Červeného kříže. Vlastně jsem Červený kříž nepotřeboval, ale Charón mi včera říkal, že mu včera přišel do redakce inzerát »Vyměním jakýkoliv běžný převrácený přetisk za Červený kříž«.

Musím přiznat, že je to sice divné, ale Charón je jediný člověk v naší domácnosti, který se mi kvůli mé vášni nesměje. Když se to tak vezme, je to docela dobrý chlap a Artemis si počíná nejen nemorálně, ale i neprozřetelně. A ten Níkostratos!

Vrátil jsem se dnes domů v devět večer a vidím, že zase sedí na mé zahradě ve stínu, nelíbají se sice, ale přece jen, co je moc, to je moc. Šel jsem do zahrady, vzal jsem Artemidu za ruku a říkám tomu hejskovi: »Na shledanou, pane Níkostrate, dobrou noc!« Artemis se mi vytrhla a beze slova odešla. A ten drzý zhýralec se dá se mnou klidně do řeči, chce zahladit nepříjemný dojem z této scény, a říká mi klidně něco o doporučení městské rady, které je třeba přiložit k žádosti o penzi. A já stojím a poslouchám ho. Měl bych ho hnát holí po ulici, ale já ho poslouchám. To je ta moje zatracená delikátnost. A nejistota. Anebo je to doopravdy komplex méněcennosti. A ten darebák se najednou tak hnusně ušklíbne a povídá:

»A jak se má okouzlující paní Hermiona? Vy jste ale udělal terno, pane Apollóne. Takovou hospodyni bych si dal taky líbit.«

Krve by se ve mně nedořezal — nebyl jsem schopen slova. A ten chlap ani nečekal na odpověď — nakonec těžko by se jí dočkal — a s hlasitým smíchem vyšel na ulici. Zůstal jsem v temné zahradě.

Je to tak, nedá se nic dělat. Budu muset vztahy s Hermionou nějak srovnat. Já vím, že z toho nebudu mít žádný užitek, spíš naopak, ale pro klid duše a kvůli sousedům musí člověk něco obětovat.

3. června

Někdy dostávám opravdu strach, když si uvědomím, že záležitosti s mou penzí se téměř nehýbají kupředu. Mám pak takový tísnivý pocit a nic mě nebaví.

Ovšem když to rozvážím s chladnou hlavou, nemůže to skončit jinak než dobře. Za prvé jsem jako učitel pracoval třicet roků, nepočítám-li válečná léta. Přesněji třicet let a dva měsíce. Za druhé: učil jsem stále na jedné škole a v jednom městě, takže jsem nikdy nežádal o volno na stěhování a podobné věci a jen jednou, před sedmi léty, jsem si vybral neplacenou dovolenou. Vojenská služba a válka se snad nechápe jako změna působiště! Podle mých předběžných výpočtů prošlo mýma rukama přes čtyři tisíce žáků, to jest skoro všechno nynější obyvatelstvo města. Za třetí, v posledních letech jsem byl vždy hodnocen jako kádrová rezerva, třikrát jsem zastupoval ředitele gymnázia v době jeho dovolené. Za čtvrté, nikdy jsem nedostal důtku, mám šestnáct čestných uznání z ministerstva, osobní dopis zesnulého ministra k mým padesátinám a také bronzovou medaili Za vynikající práci na poli národní osvěty. Celou jednu zásuvku ve stole mám plnou děkovných dopisů rodičů. Za páté — moje aprobace: všichni se teď zbláznili do kosmu, takže astronomie je aktuální předmět. Myslím, že je to taky důvod. Takže když to tak vezmu kolem a kolem, jaképak pochybnosti? Kdybych byl ministrem, dal bych si hned první kategorii. Pane bože, to by mi docela stačilo. Vždyť já už toho tolik v životě nepotřebuju. Tři čtyři cigarety, skleničku koňaku, nějaké drobné na karty, a to je všechno. No a známky, samozřejmě. První kategorie, to je sto padesát měsíčně. Stovku dám Hermioně na domácnost, dvacet na knížku pro strýčka Příhodu a co zbude, bude moje. Takže zbude i na známky a na všechno ostatní. Snad si to zasloužím!

Špatné je, že starého člověka nikdo nepotřebuje. Vyždímají ho jak citrón, a pak si dělej, co chceš. Poděkování, čestné uznání? Koho to dneska zajímá? A určitě se přijde na to, že jsem byl v zajetí. Ano, byl jsem v zajetí. Jak dlouho? Tři roky. To znamená, že došlo k přerušení působiště, dostanete svou třetí kategorii a nepřetěžujte naši administrativu…

Kdybych tak měl nějaké známosti! Je pravda, že jeden můj žák, generál Alkimos, sedí pořád v Dolní sněmovně. Co mu takhle napsat? Musí se na mě pamatovat, měli jsme spolu spoustu takových drobných konfliktů, na které žáci tak rádi vzpomínají — jako dospělí. Určitě mu napíšu, určitě! Napíšu mu: Milý chlapče, tak to vidíš, už jdu do penze… Ještě nějaký čas počkám, a pak mu určitě napíšu.

Dneska jsem celý den seděl doma. Hermiona byla včera na návštěvě u tety a přivezla od ní balík starých známek. Měl jsem z nich velkou radost. To se nedá s ničím srovnat. Je to jako nekonečné líbánky. Přišel jsem na několik výborných exemplářů, mají ovšem nálepky a budu je muset opravit.

Myrtilos si postavil na dvoře stan a žije v něm s celou rodinou. Chlubil se mi, že se takhle může sbalit a odjet za deset minut. Taky tvrdil, že spojení s Marathénami pořád ještě nebylo obnoveno. Určitě nemá pravdu. Opilý Mínótauros najel se svou cisternou na rudý automobil pana Láomedónta a porval se s šoférem. Oba je odvedli na stanici. Potom Mínótaura zavřeli, aby vystřízlivěl, a šoféra prý odvezli do nemocnice. Přece jenom je spravedlnost na světě. Artemis je potichu jako myška: co nevidět se má vrátit Charón. Já už Hermioně nic neříkám. Nějak to třeba dopadne. Kdyby mi tak dali první kategorii!

4. června

Právě jsem dočetl večerní noviny, ale pořád nic nechápu. Určitě se něco změnilo. Ale co? A co ty změny způsobilo? Noviny lžou, jako když tiskne.

Ráno jsem vypil kávu a šel jsem do naší »psí boudy«. Ráno bylo překrásné, teplo, jako v létě. (Teplota +18 °C, jasno, jižní vítr l m/sec podle mého anemometru.) Vyšel jsem na ulici a vidím, že Myrtilos se pachtí se stanem rozloženým na zemi. Zeptal jsem se ho, co to dělá.

»No jo, no jo,« odpověděl mi podrážděným hlasem. »Vy jste všichni moc chytrý. Tak jen seďte a čekejte, až vás zapíchnou.«

Na Myrtila já nedám, ale přece jen mi přeběhl mráz po zádech.

»Tak co se stalo?« zeptal jsem se znovu.

»Marťanci,« odsekl a začal stan svinovat a pomáhal si při tom kolenem. Neporozuměl jsem mu hned, a možná proto ve mně to podivné slovo vyvolalo pocit něčeho strašného a neodvratného. Nohy pode mnou podklesly, takže jsem si musel sednout na stupátko náklaďáku. Myrtilos mlčel, bylo slyšet jen jeho supění.

»Jak jsi to říkal?« zeptal jsem se.

Svinul stan, hodil ho na náklaďák a zapálil si.

»Marťánci nás přepadli,« řekl šeptem. »Teď je s námi konec. Říká se, že Marathény vypálili do základů, deset miliónů mrtvých za jednu noc, dovedeš si to představit? A teď už jsou u nás na radnici. Teďka vládnou oni, takže to je konec. Už zakázali sít obilí, lidi říkají, že nám budou vyřezávat žaludky. Žaludky, na co potřebujou naše žaludky, dovedeš to pochopit? Na tohle já čekat nebudu, já svůj žaludek potřebuju pro sebe. Když jsem to všechno slyšel, řekl jsem si: tyhle nový pořádky nejsou pro mě, ať to tady vezme čert, já jedu k bratrovi na farmu. Starou s dětma jsem už poslal autobusem. Chvíli tam pobudeme, porozhlídneme se a uvidíme.«

»Počkej,« řekl jsem, bylo mi jasné, že si vymýšlí, ale nohy se mi třásly čím dál tím víc. »Počkej, Myrtile, co to povídáš? Kdo koho přepadl? Kdo co zapálil? V Marathénách je právě můj zeť!«

»Je po něm,« řekl Myrtilos soucitně a hodil špačka na zem. »Počítej s tím, že tvoje dcera je vdova. Pan tajemník má volnou cestu. No, já jedu. Sbohem, Apollóne. Vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Odpusťme si, co jsme si.«

»Pane bože!« volal jsem zoufale a z posledních slabých sil, »kdo tedy koho přepadl?«

»Marťanci, Marťanci,« řekl zase už šeptem — »tam odtud.« Zvedl prst k nebi. »Přiletěli z komety sem dolů k nám.«

»Tak asi myslíš Marťany, ne?« ptal jsem se dychtivě.

»No jo, no jo,« řekl a lezl do kabiny. »Ty jsi učitel, ty to víš líp. Ale mně je fuk, jak se jmenuje ten gauner, co mi chce vykuchat vnitřnosti.«

»Pane bože, Myrtile,« povídám mu, protože mi konečně došlo, že fantazíruje. »To přece nejde. Vždyť jsi dospělý člověk, máš dokonce už vnoučata. Jak to můžou být Marťani, když na Marsu není život? To je vědecky prokázaný fakt, že tam není život!«

»No jo, no jo,« zabručel Myrtilos, ale bylo vidět, že jsem jeho přesvědčením otřásl. »Fakt jo?«

»Fakt, skutečně to tak je,« řekl jsem. »Zeptej se kterého chceš vědeckého pracovníka. Tohle ví každý školák!«

Myrtilos zachrchlal a vylezl z kabiny .

»Aby to čert vzal!« nadával a honil čepici po hlavě. »Tak komu mám věřit? Tobě nebo Pandareovi? Já už ničemu nerozumím.« Odplivl si a šel dovnitř.

Šel jsem taky domů, chtěl jsem zavolat na policii. Ale Pandareos neměl čas, Mínótauros vylomil mříž v cele a utekl a Pandareos musel organizovat honičku na uprchlíka. Ano, někdo skutečně přijel na radnici, asi před půldruhou hodinou, nějací hlavouni, možná dokonce, že to jsou Marťani. Ale pokud jde o vyřezávání žaludků, nedošlo žádné hlášení ani pokyny, a vůbec, co je mi do Marťanů, jeden takový Mínótauros je horší než všichni Marťani dohromady.

Běžel jsem do »psí boudy«.

Skoro všichni kamarádi byli shromážděni pod radničním portálem a zuřivě se přeli o nějaké stopy v prachu. Všem bylo naprosto jasné, že jsou po nějakém Marťanovi. Morfeus tvrdil, že takové zrůdy ani on, starý lazebník a masér, v životě neviděl.

»Pavouci jsou to,« vyprávěl, »obrovští chlupatí pavouci. Teda samci jsou chlupatí, samice jsou holé. Chodí po zadních nohách a předníma chytají kořist. Viděli jste ty stopy? To je, co? Docela vám dělají těma nohama jakoby dírky do země. To byli určitě oni, ty stopy jsou po nich!«

»Ale kdepak, o nohách nemůže být řeči,« rozhodně pronesl Sílénos.

»Na Zemi je větší přitažlivost, tadyhle Apollón to potvrdí. Takže oni mají takové speciální pružinové chůdy a od těch jsou ty dírky.«

»Správně, chůdy,« nesrozumitelně potvrzoval tento názor Íapetos se zavázanou tváří. » Jenomže to nejsou chůdy na nohy jako naše. To je taková mašina, já to viděl v kině, jenže nejezdí na kolech, ale na takových pákách jako na chůdách.«

»Zase se ten náš důchodní z toho vykroutil,« řekl jedovatě Paralos. »Minulej rok to bylo krupobití, předloni sarančata a teď si objednal Marťany. Docela moderně to dělá, na úrovni, to se mu musí nechat, vždyť přece létáme do kosmu, že!«

»Já se na ty stopy nemůžu dívat,« dal se slyšet Morfeus. »Je to příšerný. Pojďte, kluci, jdeme se napít, co říkáte?«

Kalais, který sebou už dávno šil, trhal a syčel, nakonec řekl: »M-m-máme to a-ale d-d-dneska pěkné počasí, mládenci! J-j-jak jste se vyspali?« Kvůli té své vadě chudák zaostává za událostmi. A přitom je to veterinář, jako takový by se mohl k těm stopám vyjádřit.

»To víte, pánové, že Myrtilos už práskl do bot?« řekl Dimantos a pitomě se pochechtával. »Sbohem, Dimante, řekl mi, vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Dej mi pozor na pumpu, a kdyby něco, tak ten benzín zapal, aby nepřítel nic nedostal.«

A tady jsem se opatrně zeptal, jestli je něco známo o Marathénách.

»Říká se, že Marathény shořely,« ochotně referoval Dimantos. »Prý odtamtud volali a nabádají ke klidu.«

Teď už jsem bezpečně věděl, že to všechno jsou nepodložené fámy, a rozhodl jsem se, že je budu ignorovat, když vtom se ozvalo vytí sirény policejního vozu. Všichni jsme se obrátili tím směrem.

Přes náměstí kličkoval jako zajíc, zakopával a zase vstával rozcuchaný a opuchlý Mínótauros a za ním se hnal policejní obojživelný vůz, řízený samotným Pandareem. Pandareos jednou rukou řídil, v druhé držel pouta a ze všech sil něco vykřikoval.

»To je konec, má ho,« řekl Morfeus.

»To se ještě uvidí,« oponoval mu Dimantos. »Dívej se, co dělá.«

Mínótauros přiběhl k telegrafnímu sloupu a začal se škrábat nahoru. Ale Pandareos už byl dole z auta a chytil ho vzadu za kalhoty. Na pomoc mu z auta přiběhla nějaká nižší šarže a společnými silami strhli popeláře ze sloupu, srazili ho k zemi, nasadili mu pouta a strčil do obojživelníku. Pandareův podřízený pak odjel a jeho šéf se vydal k nám. Cestou si rozepínal blůzu a utíral čelo kapesníkem.

»Chytil ho,« obrátil se Morfeus k Dimantovi. »Vidíš, zase jsem měl pravdu.«

Pandareos k nám došel a zeptal se, co je nového. Byla mu předložena teorie stop po Marťanech. Okamžitě si k nim přidřepl a pohroužil se do studia. Dokonce jsem k němu mimovolně pocítil svého druhu obdiv: způsob, jakým prohlížel stopy, tak nějak ze strany, bez jakéhokoliv hnutí těla, měl bezesporu profesionální úroveň.

Dokonce jsem si chvíli myslel, že se to teď konečně objasní. Pandareos obcházel stopy, kroutil při tom mohutným zadkem, vecpaným do policejních kalhot, a pořád opakoval:

»Aha… To je jasný… Ano… Aha… Jasně…«

Netrpělivě jsme očekávali rozuzlení a mlčeli jsme, jen Kalais chtěl pořád něco říct, mlel sebou a syčel. Nakonec se Pandareos se supěním a vzdycháním napřímil, obhlédl náměstí, jako by tam někoho chtěl objevit, a úryvkovitě oznámil:

»Byli dva. Peníze odtáhli v pytli. Jeden má tu hůlku se špicí, druhý kouří astry.«

»Já taky kouřím astry,« přihlásil se potměšile Paralos a Pandareos na něj hned vrhl svůj pronikavý orlí pohled.

»Kteří dva,« zeptal se Dimantos. »Marťani?«

»Nejdřív jsem si myslel, že to nejsou naši lidi,« řekl Pandareos a nespouštěl při tom oči z Parala. »Napřed jsem myslel, že to jsou kluci z Mílétu, ty já znám.«

Tady ho přerušil Kalais: »K-k-kdepak, toho na m-mašině n-nedohoníš!«

»Tak co, jsou to Marťani, nebo ne?« nedal se Dimantos. Ale Pandareos, který jako vždy ignoroval přímé dotazy, si dál prohlížel Parala.

»Dej mi tu cigaretu,« řekl Pandareos Paralovi.

»A proč?« zeptal se Paralos.

»Zajímá mě tvůj skus a taky ještě kde jsi byl dneska ráno mezi šestou a sedmou.«

Podívali jsme se všichni na Parala a ten prohlásil, že podle jeho názoru je Pandareos největší pitomec pod sluncem, nepočítáme-li toho kreténa, co vzal Pandarea k policii. Byli jsme nuceni s ním souhlasit a začali jsme Pandarea plácat po zádech a provolávat:

»No jo, Pandaree, tys tomu dal ránu! Nepoznal jsi, že to jsou stopy po Marťanech. Ale vlastně co bysme po tobě chtěli, viď? To víš, to nejsou popeláři!«

Pandareos pomalu rudl, když tu ze vrat radnice vyšel Polyfémos a okamžitě nám zkazil náladu.

»Nestojí to za nic, dědci,« řekl ustaraně. »Marťani postupujou, už mají Mílét! Naši utíkají, pálí obilí a vyhazují za sebou mosty.«

Zase mi podklesly nohy a neměl jsem dokonce ani sílu dopotácet se k lavičce.

»Na jihu vysadili dvě divize parašutistů,« chraptivě pokračoval Polyfěmos: »Brzy budou tady.«

»Už tady byli,« řekl Sílénos. »Mají speciální chůdy… Hele ty stopy…«

Polyfémos se podíval na zem a otráveně řekl, že tohle přece jsou jeho vlastní stopy. Všichni jsme si ihned uvědomili, jak jsme byli hloupí, že jsme nepoznali Polyfémovy stopy. Totiž ani ne tak Polyfémovy, jako spíš stopy po jeho protéze. Mně osobně se opravdu ulehčilo. Když to došlo Pandareovi, zapnul si všechny knoflíky na blůze, postavil se do pozoru a začal řvát:

»Tak už dost! Rozejděte se! Jménem zákona!«

Šel jsem na radnici. Všude tam ležely nebo stály u zdí jakési placaté pytle, na chodbách kolem zdí, na odpočivadlech, a dokonce i v přijímací kanceláři. Z pytlů vycházela úplně neznámá vůně, okna byla dokořán, ale jinak bylo všechno jako normálně. Pan Níkostratos seděl u svého stolu a leštil si nehty. Sdělil mi s potlačovaným úsměškem, že služebně nemá právo se se mnou bavit o otázkách Marťanů, avšak že mi na druhé straně může pozitivně oznámit, že pokud jde o výměr mého důchodu, těžko to má nějakou souvislost. Jisté je jen jedno: ode dneška bude u nás nevýhodné sít pšenici, ale zato velmi výhodné bude pěstovat tento nový druh obiloviny, který má podle jeho zpráv univerzální vlastnosti. V těchto pytlích jsou semena, která se ode dneška přidělují farmářům k osevu.

»A odkud máte ty pytle?« zeptal jsem se.

»Byly nám poslány,« lakonicky odpověděl Níkostratos.

Osmělil jsem se a zeptal se, kdo jim je poslal.

»Úřední místa,« odpověděl, vstal ze židle, omluvil se mi a svou strojeně nedbalou chůzí odešel do starostovy pracovny. Sebral jsem se tedy také a šel jsem do sekretariátu pohovořit si s písařkami a s vrátným. Bylo to divné, ale i oni mi potvrdili všechny ty pověsti o Marťanech; neměl jsem z nich však pocit opravdové informovanosti. Tyhle řeči typu jedna paní povídala přímo nesnáším. Nikdo jim nevěří, ale každý je dává dál a přitom k nim něco přidá, takže pak nejjednodušší věci nabývají obludných rozměrů. Například Polyfémos a jeho mosty vyhozené do povětří. Polyfémos totiž přišel do sekretariátu přede mnou a písařky ho hned využily, aby jim opravil psací stroj. Polyfémos pracoval a přitom bavil slečny vyprávěním o tom, jak přišel o nohu. Vtom se otevřely dveře a do sekretariátu vstoupil pan starosta. Zastavil se uprostřed místnosti a se zamyšleným výrazem pronesl záhadnou větu:

»Ano, přátelé, spálili jsme za sebou mosty.«

Pak se vrátil do své pracovny a objednal si obložené chlebíčky a láhev fargoského piva. Polyfémos začal okamžitě kombinovat a vyděšeným písařkám vysvětlil, že mosty se obyčejně vyhazují při ústupu, aby se zpomalil postup nepřítele. Takže je to jasné: ustupujeme a pálíme za sebou mosty.

Takový nesmysl! Považoval jsem za svou povinnost vysvětlit písařkám a ostatním úředníkům, že záhadný výrok pana starosty neznamená nic jiného, než že bylo přijato rozhodnutí, které už nelze odvolat. Pozoroval jsem, že se všem ulehčilo, na některých tvářích však bylo vidět určité zklamání.

Ve »psí boudě« nikdo nebyl, Pandareos všechny vyhnal. Už jsem se uklidnil, a tak jsem se vypravil k Achillovi. Chtěl jsem mu jednak poreferovat o novinkách, jednak vysondovat možnosti prodeje své architektonické série. Možná že ji koupí, i když je ražená, čistou stejně nesežene. Vždyť bere známky i s nálepkami. Ale s Achillem nebyla řeč, i on jako všichni ostatní byl plný zpráv o takzvaných Marťanech a na mou přímou nabídku odpověděl jen na půl úst, že si to rozmyslí. Ale když tak žvanil o Marťanech, vyslovil, aniž si toho byl vědom, neobyčejně závažnou myšlenku.

»Marťani, to je nová vláda, ne, Foibe? A nová vláda musí vydat nové známky, chápeš?«

Jak to, že taková samozřejmá věc nenapadla mě? První rozumnou akcí těchhle mytických Marťanů — ovšem pokud je na těch řečech aspoň trochu pravdy — by přece musela být emise vlastních známek nebo aspoň v krajním případě přetisk našich starých! Rychle jsem se rozloučil s Achillem a běžel na poštu. Tam samozřejmě po nových emisích ani vidu, ani slechu a na došlých dopisech byly pořád naše staré známky.

Kdy konečně přestane být člověk tak bláhový? Každý přece dobře ví, a já jako učitel astronomie nejlíp, že Mars má velmi řídkou atmosféru a drsné podnebí, a voda, která je nutnou podmínkou a základem života, tam vůbec není! Domněnky o kanálech na Marsu patří dávné minulosti, z kanálů, které údajně vybudovaly rozumné bytosti, se vyklubal optický klam. Připadal jsem si vysloveně trapně a připomínalo mi to tu neblahou předloňskou aféru, když jednonohý Polyfémos běhal po městě s brokovnicí a vykřikoval, že v hlavním městě utekl ze zoologické zahrady obrovský lidožravý mlok. Naletěl mu na to ovšem tehdy jen Myrtilos, který sebral celou rodinu, z baráku pobral, co se pobrat dalo, a vrátil se do města až za čtrnáct dní.

Necvičené šedé buňky mých nevzdělaných spoluobčanů, uspávané navíc monotónním tokem maloměstského života, docela přirozeně produkovaly při sebemenším vybočení z vyjetých kolejí fantastické vidiny. Náš zdejší svět je jako kurník za nočního spánku: stačí dotknout se nechtěně křídla některé leghornky pospávající na hřadě a v tu ránu začne nepopsatelný zmatek, křik a kdákání, na všechny strany lítá peří, čmelíci a trus… Osobně jsem toho názoru, že život sám o sobě je dostatečně vzrušující — měli bychom si všichni šetřit nervy a nevěřit kdejaké povídačce. Četl jsem někde, že zabývat se nepodloženými pověstmi je zdraví nebezpečnější než kouření, autor to dokonce měl statisticky podloženo. Taky tam ale bylo napsáno, že rozsah působnosti šeptandy a panikaření je přímo úměrný nevzdělanosti lidu, s čímž se dá souhlasit. I když na druhé straně musím přiznat, že i velmi vzdělaní lidé lehce nalítnou a podlehnou davové psychóze, takže jsou ochotni vrhat se spolu se šílejícími davy vstříc jisté záhubě.

Cítil jsem potřebu někomu se se závěry svých úvah svěřit, a tak jsem šel za kamarády do »psí boudy«. Všichni tam už byli a samozřejmě velmi bouřlivě debatovali. Moje úvahy nikdo neposlouchal, raději se nechávali unášet všemi těmi nepodloženými zprávami a vyvozovali z nich fantastické závěry. Všichni byli neobyčejně vzrušení, padala silná slova, veteráni řinčeli zbraněmi a do toho přišli vojáci, které právě. propustili z kasáren osmaosmdesátého pěšího pluku. To, co vyprávěli, znělo naprosto neuvěřitelně.

Předminulou noc byl pro celý pluk vyhlášen poplach. Až do rána seděli vojáci v bojové pohotovosti prvního stupně v obrněných transportérech a náklaďácích na nádvoří kasáren. Ráno byl poplach odvolán a včerejšek proběhl normálně. Včerejší noci se to však všechno opakovalo, jen s tím rozdílem, že ráno přiletěl vrtulníkem plukovník z generálního štábu, nechal nastoupit pluk na nádvoří, a aniž vystoupil z vrtulníku, pronesl dlouhý a naprosto nesrozumitelný projev, načež odletěl. Potom byl pluk rozpuštěn a vojáky poslali domů. Je ovšem nutno říct, že vojáci se už stihli u Íapeta pěkně namazat, takže jejich vyprávění bylo místy špatně rozumět, nehledě k tomu, že je každou chvíli prokládali zpěvem známé nevhodné písně Niobo, ó Niobo, poslechneš mě na slovo… Shodli se vsak na tom, že plukovník vůbec nemluvil o nějakých Marťanech. V podstatě mluvil celou tu dlouhou dobu o dvou věcech: o vlasteneckých povinnostech vojáka a o jeho žaludečních šťávách. Přitom tyhle dvě věci spojoval dohromady způsobem, který musel každý obdivovat. Vojáci sice nedokázali vysvětlit, v čem podle něho měla být spojitost mezi těmito tak odlehlými jevy, tolik však pochopili, že koho ode dneška seržant nachytá se žvýkačkou Narko nebo s cigaretou Opi, dostane deset s dekou, až zčerná. Velitel pluku taky okamžitě nařídil poddůstojníkům, aby ještě při nástupu provedli řádnou prohlídku ubikací a všechny cigarety a žvýkačky obsahující stimulanty zabavili. Víc už vojáci nevěděli a ani vědět nechtěli. Objali se v opileckém půlkruhu kolem ramenou a začali zpívat další sloku: Nioba, ó Nioba, ta stačila pro oba. Jejich hlasy i pohled nabyly na nebezpečnosti, takže jsme se rychle rozestoupili a uvolnili jim cestu.

Zároveň se vzadu ozval hluk a hřmot. To se Polyfémos se svými berlemi a brokovnicí na zádech snažil vylézt na židli. Když se mu to povedlo, zařval, že generálové nás prodali, že jsme obklopeni špióny, že opravdoví vlastenci se musí semknout kolem praporu, protože jedině vlastenectví a tak dále. Tenhle Polyfémos nemůže existovat bez vlastenectví; bez nohy kupodivu ano. Využil jsem přestávky v jeho řeči, když si zapaloval cigaretu, aby povzbudil ztrhané hlasivky, a pokusil jsem se přátelům vysvětlit, že tohle všechno jsou nesmysly, na Marsu život není a být nemůže, což je vědecky dokázaný fakt. Nenechali mě však domluvit. Nejdřív mi Morfeus strčil pod nos ranní noviny z hlavního města s velkým článkem s názvem Je na Marsu život? V článku se všechny dosavadní znalosti o životě na Marsu probíraly velmi kriticky. Když jsem se však pokusil polemizovat i s jeho autorem, prodral se ke mně Polyfémos, chytil mě pod krkem a zachraptěl mi do obličeje:

»Tak ty budeš proti bdělosti a ostražitosti? Ty plešatej inteligente, ty hajzle, ty špióne marťanskej?«

Takové jednání já ovšem nesnáším. Srdce mi začalo zběsile tlouct, ani jsem nebyl schopen volat o pomoc. To je ale sprosťárna! Tohle Polyfémovi nedaruju. Co si myslí? Nakonec jsem se mu vytrhl, řekl jsem mu, že je jednonohá svině, a šel jsem do výčepu.

Tam už sedělo několik kamarádů, kterým byl vlastenecký Polyfémův řev stejně nepříjemný jako mně, jenže z jiného důvodu. Právě měli totiž v práci vedoucího městské spisovny Chrona. Jeden po druhém mu poroučel pivo, a tahali z něj rozumy o ranní návštěvě Marťanů.

»Ale co pořád máte s Marťanama,« říkal právě Chronos a mžoural očkama pod těžkými víčky. »To jsou Marťani za všechny prachy. Jeden se jmenuje Kalchás, druhej Eleus, oba jsou z jihu a mají takovýhle nosy!«

»No a co ten jejich stroj?« ptali jsme se jeden přes druhého.

»Ten stroj je černej a lítá. Ne, vrtulník to není. Prostě to lítá. Jak, jo, to nevím. Všichni dobře víte, že nejsem letec a lítání rozumím stejně jako vy. Takže jak mám vědět, jak a proč to lítá.«

Najedl jsem se, počkal jsem, až ho nechají být, pak jsem poručil dvakrát velký džin a sedl jsem si k němu.

»A co je nového ve věci penzí?« zeptal jsem se ho úředním tónem. Ale Chronos už nic nevnímal. Ze zavřených očí mu tekly slzy, jak do sebe převracel jednu sklenici za druhou jako automat. Už jenom blekotal:

»Marťani za všechny prachy… Jeden je Kalchás, druhej Eleus… Jo, černý, a lítá to… Ne, vzducholoď… Eleus, dyť ti to říkám… Ne, já ne, to pilot…«

Pak usnul.

Když do výčepu vtrhl Polyfémos se svou tlupou, demonstrativně jsem se zvedl a šel jsem domů. Myrtilos nakonec přece jen neodjel. Znovu si postavil stan a teď seděl u plynového vařiče a vařil si večeři. Artemis nebyla doma a Hermiona čistila koberce. Abych se uklidnil, dal jsem se do opravování známek. Je to docela příjemný pocit, když člověk v něčem dosáhne opravdu vysoké úrovně. Pochybuji, že by někdo například rozeznal můj umělý lep od původního. Achilles určitě ne.

A teď co píšou dnešní noviny. Mám při jejich čtení v posledních dnech pocit neskutečnosti. Skoro v každém sloupci a na každé stránce se různí lékaři rozepisují o správné výživě. Nejpodivnější je, jak se tu brojí proti lékům, které obsahují opium, morfium a kofein. Takže když mě začnou bolet játra, mám trpět? Ve všech novinách jsou zrušeny filatelistické hlídky, o fotbale nikde ani slovo, zato všechny noviny a časopisy přetiskují rozsáhlou, ale naprosto nesmyslnou stať o významu žaludečních šťáv. Je to napsáno jako článek v učebnici pro žáky páté třídy. A ani jedna zpráva od našeho zpravodaje v té nebo oné zemi, ani slovo o následcích posledního embarga. Místo toho jen stupidní diskuse o pšenici, je prý v ní málo vitamínů a snadno podléhá škůdcům, a jakýsi Marsyás, magistr zemědělských věd, dokonce dospěl k závěru, že tisíciletá tradice pěstování pšenice a jiných obilnin, jako je oves, kukuřice a proso, je prostě světový omyl lidstva. Jaké štěstí, že na jeho nápravu je ještě čas. Já osobně se v pěstování pšenice nevyznám, to přenechávám odborníkům, ale jedno je jisté: ten článek je napsán v nepřijatelně přepjatém, až bych řekl podvratném duchu. Hned se pozná, že ten Marsyás je z jihu, typický nihilista a křikloun.

Už je dvanáct a Artemis nikde. Domů se nevrátila a není ji vidět ani na zahradě. A přitom je ve městě plno opilých vojáků. Aspoň mohla zavolat. Pořád čekám, že přijde Hermiona a zeptá se mě, co je s Artemidou. Nemám tušení, co jí řeknu. A taky nemám takové rozhovory rád, těžko je snáším. Jenom se pořád ptám, kde jsem přišel k takové dceři. Nebožka žena byla neobyčejně tichá a skromná osoba, jenom jednou za celé manželství se zamilovala, do městského architekta, ale dlouho to netrvalo, dva tři dopisy a dost. A já sám jsem taky nikdy nebyl děvkař, jak by řekl Polyfémos. Dodnes vzpomínám na svou jedinou návštěvu u madam Persefony s odporem. Ne, takhle trávit volný čas, to není nic pro slušného člověka. Přece jen láska, i ta nejsmyslnější, nejtělesnější, je tajemství. A pokoušet se o lásku ve společnosti, před zraky jiných lidí, i když jde o dobré známé a vzájemně se podporující občany téhož města, ne, to není zdaleka tak zábavné, jak se o tom píše v některých knihách. Chraň bůh, že bych si o své Artemidě myslel, že se oddává bakchanáliím a orgiím, ale mohla zavolat. Jenom se divím svému zeti. Já bych se na jeho místě dávno vrátil.

Užuž jsem chtěl zavřít deník a jít spát, když mě něco napadlo. Začíná mi svítat, proč se Charón tak zdržel v Marathénách. Je to strašné, ale myslím, že vím, oč jde. Totiž — že se rozhodli jednat. Teď si teprv uvědomuji pravý smysl všech těch schůzek v mém domě. Ti jeho podivní přátelé, co se neumějí chovat! Všichni ti technici a zámečníci s hrubými hlasy, co pijí whisky bez sody a kouří nejlacinější a nejodpornější doutníky. Ti křiklouni s nezdravou barvou obličeje, v džínsách a malovaných košilích, kteří si nikdy neočistí boty! A všechny ty jejich diskuse o světové vládě, o nějaké technokracii, o těch nemožných ismech! A odmítání všeho, co zaručuje slušnému člověku klid a bezpečnost! Postupně se na to upamatovávám, a teprve teď začínám chápat, co se stalo. Ano, můj zeť a jeho společníci jsou extremisté, kteří právě teď vystoupili na veřejnosti. Všechny ty řeči o Marťanech jsou jen zkreslené ohlasy skutečných událostí. Spiklenci odjakživa používali tajemných, ohromujících slov — tihle si tedy říkají Marťani. Nebo je to třeba krycí název Výbor pro zvelebení planety Marsu, mohou si taky říkat marťanští obrozenci… Nebo ta skutečnost, že magistr zemědělských věd, který teď píše do novin, se jmenuje Marsyás! To by mohlo znamenat, že on je hlavou spiklenců. Není mi ovšem jasné, proč se vzbouřenci rozhodli likvidovat právě pšenici a proč se zajímají o tak nechutné věci, jako jsou žaludeční šťávy. Řekl bych, že je to kvůli zmatení veřejnosti a zametení stop.

Já se samozřejmě nevyznám v tom, jak se má organizovat puč nebo revoluce, ale na jedno bych se chtěl zeptat: Když nás hnali jako ovce do vymrzlých zákopů, když černokošiláči přepadali naše ženy v našich postelích — kde jste tehdy byli, páni extremisté? Určitě jste na sebe navěšeli metály a řvali s ostatními Ať žije vůdce! Když už ale musíte dělat převraty, proč je děláte tak nevhod? Komu si myslíte, že tím právě dnes prospějete? Mně? Nebo Myrtilovi? Nebo snad Achillovi? Proč nás nenecháte na pokoji? Jste všichni stejná banda, vy, páni důstojníci a praporčíci, i ten pitomec a vlastenec Polyfémos.

Zatracený ekzém, ten mi dává! Škrábu se jako opice na jarmarku. Nepomáhá nic, žádné kapky, mastičky ani vodičky. Lékárníci jsou podvodníci. Jenže já nepotřebuju léky, já potřebuju klid, ten mi chybí!

Ovšem když bude mít Charón rozum a protlačí se dopředu, mám první kategorii jistou!

5. června

Dneska jsem špatně spal. Nejdřív mě vzbudila Artemis, přišla v jednu. Už jsem byl pevně rozhodnutý, že si s ní promluvím, ale zase z toho nic nebylo. Políbila mě na tvář, a než jsem se vzpamatoval, zavřela se ve své ložnici. Musel jsem si samozřejmě vzít prášek. Usnul jsem, ale měl jsem nepříjemné sny a ve čtyři jsem byl vzhůru zase. Tentokrát to byl Charón. Všichni spí, ale on huláká, jako by byl doma sám. Vzal jsem si župan a šel jsem do haly. Pohled na mého zetě byl otřesný. Okamžitě mi bylo jasné, že převrat se nepodařil.

Charón seděl u stolu a hltavě pojídal všechno, co mu nosila ospalá Artemis. Na ubrusu byly rozloženy naolejované součástky nějaké střelné zbraně. Charón byl neoholený, oči měl červené, nečesané a nemyté vlasy mu trčely na všechny strany a při jídle mlaskal jako nádeník. Sako neměl a podle všeho bez něho už přišel. V tomto pobudovi by věru nikdo nehledal hlavního redaktora nevelkého, ale váženého deníku. Košili měl potrhanou a uválenou od hlíny, ruce špinavé, s ulámanými nehty, a na prsou bylo vidět ošklivé napuchlé škrábance. Nepovažoval ani za vhodné mě pozdravit, jen se na mě podíval svýma šílenýma očima a zavrčel s plnými ústy:

»Tak už je to tady. Zatracení hajzlové!«

Dělal jsem, že to divoké přivítání neslyším. Viděl jsem přece, že tento člověk není v pořádku. Začal jsem se však zase hrozně bát, nohy se mi rozklepaly a musel jsem si jít okamžitě sednout. Artemis se taky bála, ale snažila se ze všech sil to nedávat najevo. Ale Charónovi bylo všechno jedno, byla mu dobrá jen k tomu, aby na ni každou chvíli zavrčel: »Chleba!« nebo »Koňak, ksakru!« nebo »Co je s tou hořčicí? Už jsem ti říkal nejmíň dvacetkrát!« Že by si s námi povídal, to se nedalo říct v žádném případě. Přemohl jsem se tedy, poručil jsem svému srdci, aby přestalo bláznit, a zeptal jsem se Charóna, jakou měl cestu. Odpověděl neurvale, že cestou rozbil někomu hubu, ale jak to teď vidí, tak ne tomu pravému. Pokusil jsem se změnit téma a navodit mírnější atmosféru. Zeptal jsem se tedy, jaké bylo v Marathénách počasí. Podíval se na mě pohledem plným záští a zloby, sklonil se zase nad talíř a zachraptěl:

»Idioti s vylízaným mozkem!«

Opravdu, nedalo se s ním o ničem rozumném mluvit. Pořád jen nadával a používal při tom těch nejhorších výrazů. A to jak při jídle, tak po něm, když odstrčil loktem nádobí a začal těma špinavýma rukama sbírat tu svou zbraň. Ještě dobře, že Hermiona má tak tvrdý spánek, ona prostě hrubost nesnáší. Všichni u něho byli svině, ale opravdu jsem nechápal, proč. Podle něho »všechny tyhle svině to dopracovaly se svejma sviňskejma charakterama tak daleko, že kdejaká nejposlednější svině si může se všema těma sviněma dělat co chce, a žádná z těch sviní nehne prstem, aby zabránila těm sviním v těch jejich sviňárnách«.

Chudák Artemis stála za ním, spínala ruce a po tváři jí tekly slzy proudem. Každou chvíli se prosebně dívala na mě, ale co já jsem mohl? Sám jsem potřeboval, aby mi někdo pomohl, střídavě jsem měl před očima mlhu a střídavě se mi dělaly před nima mžitky. Charón nadával, dál skládal součástky své zbraně, a když skončil, měl v ruce vojenský samopal. Nasadil si sumky s náboji a začal se ztěžka zvedat od stolu, přičemž rozbil dva talířky. Artemis, moje ubohá holčička, zbledla jako stěna a vrhla se k němu. Teprve teď Charón jako by trochu změkl:

»No tak, malá,« objal ji neobratně kolem ramen a konečně přestal nadávat, »já bych tě mohl vzít s sebou, ale nebylo by to nic pro tebe. Znám tě přece jako svý boty.«

Teď by měla Artemis něco říct, něco, co by se hodilo k situaci. Snad to byla telepatie: Artemis mu položila otázku, která podle mě byla opravdu nejdůležitější:

»Co teď s námi bude, Charóne?«

Hned mi bylo jasné, že z Charónova hlediska to právě nejvhodnější slova nebyla. Přehodil si samopal přes rameno, poplácal Artemidu po zadku, nepříjemně se ušklíbl a řekl:

»Buď klidná, děvenko, tobě se nestane nic novýho!«

A už se sbíral ke dveřím. To jsem ovšem nemohl dopustit. Bylo přece jeho povinností, aby nám všechno vysvětlil.

»Jen ještě chvíli, Charóne,« přemáhal jsem slabost, »opravdu, co teď bude? Co s námi udělají?«

Moje otázka ho rozzuřila k nepříčetnosti. Zastavil se ve dveřích, udělal půlobrat, zaťal pěsti a zuby a kopl do veřejí. Stál a hlasem staženým nenávistí říkal velice podivná slova:

»Kdyby se aspoň jedna svině zeptala, co má dělat! Ale to ne, všechny ty svině se ptají, pořád se jenom ptají, co s nimi oni udělají! Buďte klidní, blahoslavení chudí duchem, vaše je království nebeské na Zemi!«

Práskl dveřmi a za chvíli byl z ulice slyšet zvuk jeho odjíždějícího auta.

Hodina, která následovala po jeho odjezdu, byla jako ze zlého snu. Artemis dostala něco jako hysterický záchvat, ale spíš to byl záchvat šíleného vzteku. Rozbíjela nádobí ze stolu, strhla z něj ubrus a mrštila jím do obrazovky televizoru, tloukla pěstmi do dveří a ječela nepřirozeně vysokým hlasem:

»Tak já jsem u tebe pitomá! Já jsem podle tebe blbec! A ty? Co ty? Kašlu na tebe, dělej si co chceš! Já budu taky, budu si dělat, co chci! Rozumíš? Rozumíš?? Rozumíš??? Však ty ještě přilezeš! Ty se budeš přede mnou plazit…!«

A tak dál. Někdo by ji měl uhodit nebo polít vodou, tak se to obyčejně dělá, ale já jsem bezmocně ležel na pohovce a nebyl tu nikdo, kdo by mi přinesl prášek. Skončilo to tím, že Artemis utekla k sobě a mě si ani nevšimla. Chvíli jsem ještě ležel, pak jsem se trochu vzpamatoval a dovlekl se nějak do své ložnice. Tam jsem se propadl do jakéhosi polovičního bezvědomí.

Ráno bylo deštivo a pošmourno. (Teplota +17°C, zataženo, bezvětří.) Diskusi Hermiony s Artemidou o stavu obývacího pokoje jsem naštěstí zaspal. Je však zřejmé, že se pohádaly, protože obě chodí se zdviženými nosy. Na Hermioně bylo při snídani vidět, že by se mnou ráda zapředla rozhovor, ale nakonec si to rozmyslela.

Hned po snídani jsem se chystal jít do »psí boudy«, když se objevil poslíček a přinesl mi obsílku podepsanou Polyfémem. Zjistil jsem z ní, že jsem členem Městského protimarťanského sdružení veteránů a že jsem obeslán na desátou hodinu na náměstí Svornosti se zbraní střelnou, sečnou nebo bodnou a se stravou na tři dny. Co si myslí, ten dýzlák, že jsem nějaký bažant? Už z principu jsem samozřejmě nikam nešel. Od Myrtila, který pořád ještě bydlí ve stanu, jsem se dověděl, že už od rána jezdí na radnici farmáři pro pytle s novým obilím. Farmáři v tom vidí nějakou novou agrární aféru, ale protože po nich nikdo nechce ani peníze, ani písemné závazky, nevědí, co si o tom mají myslet. Sám Myrtilos mě najednou začal přesvědčovat, že žádní Marťani nejsou, protože na Marsu není život (jak rychle lidi zapomínají, komu vděčí za své poznatky!), a že to je prostě nová agrární politika. Přesto je schopen kdykoliv vyjet z města, ale zase na druhé straně si pro každý případ vzal pytel toho nového obilí. V novinách se zase píše o pšenici a o žaludečních šťávách. Jestli to tak půjde dál, odhlásím je. V rádiu je to stejné, jen na televizi se dá dívat, tam je to pořád jako před pučem. Pan Níkostratos přijel vozem až před náš dům, Artemis mu radostně vyběhla vstříc, nasedla a odjeli. Nechci na to myslet. Snad to tak musí být.

Protože žvanění o pšenici a žaludečních šťávách pokračuje, vypadá to, že puč se podařil. Charón se zřejmě se svými kumpány pohádal, protože to neudělali tak, jak chtěl on, takže se podle svého zvyku dostal do opozice. Obávám se, že kvůli němu budeme mít ještě spoustu nepříjemností. Když takový blázen, jako je Charón, dostane do ruky samopal, tak střílí. Pane bože, budu já mít vůbec někdy klid?

6. června

Teplota +16°C, oblačno, jihozápadní vítr 6 m/sec. Opravil jsem anemometr.

Strašně mě trápí ekzém, musel jsem si ovázat ruce. Navíc mě trápí omrzlé uši. Určitě je to změnou počasí.

Marťani mě přestali zajímat. Můžou mi být ukradení.

9. června

Oko mě pořád bolí, slzí a nevidím na ně. Ještě že je to to levé, Achillovy obklady pomáhají jen málo. Achilles říká, že modřina bude znát nejméně týden. Teď je červenomodrá, pak zezelená, zežloutne a nakonec zmizí úplně. Jsou to darebáci a bezcitní sprosťáci. Uhodit staršího člověka, který se chce jen na něco zeptat! Jestli tedy Marťani začínají takhle, čím asi budou končit! Stěžovat si člověk nemá kde, nezbývá než počkat, jak se věci vyvinou. Oko mě bolí tak, že se mně ani nechce vzpomínat, jakou jsem měl dnes ráno radost z krásného počasí. (Teplota +20°C, jižní vítr 1 m/sec, jasno.)

Po snídani jsem vylezl na půdu, abych si zapsal výsledky svých meteorologických pozorování, a ke svému údivu jsem zjistil, že pole za městem se nezelenají, ale modrají. V dálce se barva polí slévala s nebeským blankytem, takže horizont byl téměř neznatelný, přestože vzduch byl průzračný a po ranním oparu nebylo ani stopy. To nové marťanské osivo vzešlo tedy podivuhodně rychle. Zdá se opravdu, že zanedlouho úplně vytlačí pšenici.

Když jsem pomalu došel na náměstí, uviděl jsem něco zcela neobvyklého. Všichni štamgasti ze »psí boudy«, ale taky spousta občanů, kteří měli snad být v práci, farmáři a dokonce školáci se shlukli kolem tří velkých skříňových náklaďáků, polepených plakáty a reklamními cedulemi. Vypadalo to jako cirkus, a taky když jsem přišel blíž, zvaly mě plakáty ke zhlédnutí vrcholné produkce provazochodců a dalších hvězd manéže. Nicméně Morfeus, který tu stál už dost dlouho, mi vysvětlil, že to není cirkus, nýbrž pojízdná dárcovská ambulance. Mají tam odčerpávací zařízení se sondami, u každého sedí chlap jako hora v bílém plášti a vyzývá každého, kdo vejde dovnitř, aby si nechal odčerpat přebytky. A dávají za to dost, desítku za docela malou skleničku.

»Jaké přebytky?« zeptal jsem se nechápavě.

No ovšem, to jsem si mohl myslet. Přebytky žaludečních šťáv. Celý svět se pomátl ze žaludečních šťáv.

»A ty šťávy tam odebírají Marťani?« informoval jsem se.

»Ale kdepak,« na to Morfeus, »pár zarostlých mániček. Jeden nemá oko.«

»No to přece nevadí,« řekl jsem, »když ti někdo poraní oko, tak budeš bez něj, ne? To je na Marsu stejné jako na Zemi.« Morfeovo žvanění mi lezlo na nervy, proto jsem tak reagoval. To jsem ovšem ještě netušil, jak prorocká slova jsem pronesl. Morfeus je ovšem kverulant:

»V životě jsem neslyšel o jednookých Marťanech!«

Lidi kolem se k nám začali obracet a Morfeus v předtuše popularity a hrdý na pozornost, kterou vzbudil, začal předvádět své umění demagogické diskuse. O věci samé samozřejmě nic neví.

»To nejsou žádní Marťani!« vykřikoval. »To jsou obyčejní chuligáni z předměstí. Takových je tam dvacet na jednu hospodu!«

»Naše vědomosti o Marsu jsou tak skrovné,« říkám na to chladně, »že předpoklad, že Marťani vypadají jako mládenci z předměstských hospod, nijak neodporuje žádné vědecky zjištěné skutečnosti.«

»To je teda fakt,« vmísil se do rozhovoru můj soused, neznámý farmář. »To jste řekl velice správně, pane jánevímjaksejmenujete. Ten jednooký má ruce až po lokty tetovaný, samý nahý ženský! Teda když si vyhrnul rukávy a šel na mě s tou hadicí — řekl jsem si: ne, tohle není nic pro mě, a šel jsem pryč.«

»Tak co, co říká věda o tetování u Marťanů,« ptá se Morfeus jízlivě. Chce mě popíchnout. Laciný trik, hodný svého holičského autora. S tím si na mě nepřijde.

»Profesor Zefyros, hlavní astronom marathénské observatoře,« říkám a dívám se mu pevně do očí, »ani v jedné ze svých četných prací neříká, že by takový zvyk na Marsu neexistoval.«

»To je fakt,« souhlasí se mnou farmář. »Voni mají brejle, voni vědí všechno líp než my.«

A Morfeus musel tohle všechno spolknout! Zamračil se, zaprskal a řekl: »Jdu na pivo…« Vymotal se z hloučku, ale já jsem zůstal a čekal, co bude dál.

Chvíli se nedělo nic. Všichni stáli, kulili oči a potichu si povídali. Farmáři a trhovci jsou nerozhodná sociální vrstva. Potom se první řady pohnuly. Nějaký sedlák si náhle strhl slaměný klobouk z hlavy, uhodil s ním o zem a zařval:

»Hergot! Desítka, to jsou už nějaký prachy, ne? Já na to jdu!«

A s odhodlaným výrazem vylezl po dřevěných schůdkách do dveří maringotky. Zůstal v nich trčet, takže jsme viděli jeho zaprášená záda, plná plev. Co říkal, na co se vyptával a co se dověděl, jsme neslyšeli. Viděli jsme jen, že zpočátku stojí napjatě, potom se jeho postava jako by zhroutila, začal přešlapovat na místě, strkal ruce do kapes a nakonec se naklonil dozadu a několikrát pokýval hlavou. Potom opatrně vycouval a slezl ze schůdků, ale na nikoho se nepodíval. Sebral ze země klobouk, pečlivě ho očistil a vmísil se do davu. Ve dveřích ambulance se pak objevil člověk, opravdu vysoký a skutečně neměl oko. Nebýt bílého pláště, vypadal s černou páskou přes oko, s neholenou tváří a chlupatýma tetovanýma rukama jako zločinecký typ z podsvětí. Podíval se na nás zamračeně, pomalu si sroloval vyhrnuté rukávy, zapálil si a řekl hrubým hlasem:

»No, tak pojďte, na co čekáte! Desítka za odlivku! Za každou odlivku desítka! Co se namakáš, než vyděláš desítku! A tady jenom spolkneš hadici. A krátkou!«

Pozoroval jsem ho a nemohl jsem pochopit, jak vláda může být tak krátkozraká. Je přece jasné, že žádný občan, a tím míň zemědělec, nesvěří svoje vnitřnosti takovéhle gorile. Vymanil jsem se z davu a šel jsem do naší »psí boudy«.

Tam byli už všichni kamarádi, všichni měli brokovnice a někteří dokonce bílé pásky na rukávech. Polyfémos, na hlavě starou vojenskou čepici, řečnil k davům a přitom se hojně potil. Z jeho řeči jsem vyrozuměl, že již nelze dále trpět zločiny Marťanů, že všichni vlastenci úpí a cedí krev pod jejich jhem a že konečně nadešel čas pro rozhodnou odpověď. A vším jsou vinni dezertéři a zrádci, jako například známí vyžraní a prdelatí generálové, dále lékárník Achilles, zbabělec Myrtilos a odpadlík Apollón.

Zatmělo se mi před očima, když jsem slyšel tahle slova, ztratil jsem na chvíli schopnost promluvit a vzpamatoval jsem se, teprve když jsem zjistil, že kromě mě Polyféma nikdo neposlouchá. Ten jednonohý hlupák nikoho nezajímal, všichni se tlačili kolem Síléna, který se právě vrátil z radnice. Vyprávěl, že od nynějška se daně budou vybírat výlučně v žaludečních šťávách a že z Marathén přišel oběžník s převodníkem cen žaludečních šťáv na běžné platební jednotky. Ode dneška budou mít žaludeční šťávy stejnou funkci jako peníze, a všechny banky a spořitelny jsou povinny měnit je za valuty. Jízlivec Paralos to hned komentoval:

»Ti to teda dopracovali! Zlatej poklad prochlastali a teď chtějí měnu podložit žaludečníma šťávama!«

»Jak to teda bude?« zeptal se Dimantos, »já tomu nerozumím. To si bude muset každej nosit s sebou nějakou nádobu, něco jako peněženku na šťávy? A co když jim třeba místo šťáv dám vodu?«

»Poslyš, Síléne,« řekl Morfeus, »tobě já dlužím pět pětek, že jo. Tak já ti je vrátím ve šťávách, platí?«

A neobyčejně se rozveselil, protože věčně nemá peníze a denně pije na cizí účet.

»To jsou časy, kluci!« vykřikoval. »Jak si budu chtít dát do nosu, stačí jít do banky, vyndám jim tam přebytky, dostanu prachy na ruku a hurá do hospody!«

To už Polyfémos nevydržel a zařval:

»Koupili si vás! Prodáte jim napřed žaludeční šťávy, pak tělo a nakonec duši! Vy se tady rozprodáváte, a oni si klidně jezdí tamhle po náměstí, jako by byli doma na Marsu!«

A skutečně, náměstím právě projíždělo pomaličku a bez jakéhokoliv hluku velice podivné vozidlo. Nemělo to kola, nemělo to okna a ani dveře. Za ním s křikem a hvízdáním běžela parta kluků. Někteří se snažili chytit se vzadu, ale mašina byla úplně hladká, jako klavír, takže neměli kde. Velice zvláštní stroj.

»Patří to opravdu Marťanům?« zeptal jsem se.

»No a čí by to bylo?« podrážděně odsekl Polyfémos. »Tvoje, ne?«

»Neříkám, že je to moje,« namítl jsem oprávněně. »Snad je u nás dost vozidel, která nepatří Marťanům!«

»Však to taky já neříkám, ty starý střevo!« zařval Polyfémos. »Já jenom říkám, že Marťani jsou naši nepřátelé a že se přitom klidně projíždějí po našem městě, jako by byli doma. A vy jste se jim zaprodali!«

Jen jsem pokrčil rameny, protože jsem se nechtěl hádat, zato Sílénos řekl Polyfémovi klidně a rozvážně:

»Podívej se, Polyféme, ten tvůj křik mě už unavuje. A nejen mě. Podle mého názoru jsme my všichni splnili svou povinnost. Vstoupili jsme do tvého sdružení, vyčistili jsme si zbraně, tak co ještě chceš, ptám se?«

»Hlídky! Hlídky se musí postavit!« ječel hystericky Polyfémos. »Musíme začít dělat zátarasy! Nepustit Marťany do města!«

»Ale jak to chceš dokázat?«

»Jdi do háje, Síléne, to je přece jasný! Stůj, kdo tam! Stůj, nebo střelím! A střílím!«

Tohle já nemůžu slyšet, tyhle khaki mozky. Je normální?

»No tak dobře, uděláme hlídky,« řekl Dimantos. »To přece nic není, ne?«

»To není naše věc,« řekl jsem rozhodně. »Tadyhle Sílénos ať řekne, že je to protizákonné. Na to je přece armáda. Ta má stavět hlídky a střílet!«

Já opravdu těžko snáším tyhle hry na vojáky, zvlášť když je pořádá Polyfémos. Je to normální psychopat. Pamatuj u se, jak jednou měla cvičení civilní obrana. Polyfémos tehdy o své újmě rozházel všude dýmovnice, aby nikdo nepřišel o požitek z otravných plynů. Kolik lidí se při tom přiotrávilo — úplná hrůza! On je poddůstojník, jemu nemá kdo co poroučet. Nebo zase jindy se připletl do hodiny tělocviku, vynadal učiteli před dětmi hrozným způsobem a pak začal se svou jedinou nohou předvádět dětem slavnostní pochod. A až bude stát na hlídce, bude určitě střílet ze své brokovnice po všem, co se mu nebude líbit, dokud do města nepřestanou dovážet proviant. A docela určitě bude střílet po marťanských vozidlech, takže Marťani obsadí město a pro výstrahu ho zapálí. Ale naši dědci jsou jako děti. Celí se třesou, aby mohli jít na hlídku. Demonstrativně jsem si odplivl a odešel jsem na radnici.

Pan Níkostratos si leštil nehty a na moje nesmělé dotazy odpověděl takto: Finanční politika vlády se v nových podmínkách podstatně mění. Velkou roli v peněžním oběhu teď sehrají takzvané žaludeční šťávy. Dá se předpokládat, že uvedené šťávy nabudou v nejbližší době stejné platnosti jako peníze. Nějaké zvláštní nařízení o penzích zatím nevyšlo, ale dá se očekávat, že když daně se vybírají v žaludečních šťávách, tak i penze se budou vyplácet stejným způsobem. Srdce se mi sevřelo, ale vzmužil jsem se a zeptal se pana Níkostrata přímo, jestli se nedají jeho slova chápat tak, že takzvané žaludeční šťávy nejsou skutečné žaludeční šťávy, nýbrž jen symbol nové finanční politiky. Pan Níkostratos, který si dál prohlížel nehty, jen pokrčil rameny a řekl:

»Žaludeční šťávy jsou žaludeční šťávy, pane Apollóne!«

»Ale co já budu dělat se žaludečními šťávami?« zeptal jsem se ho zoufale.

»Vy přece dobře víte, že žaludeční šťávy potřebuje každý člověk,« zněla odpověď.

Teď už bylo zřejmé, že pan Níkostratos buďto nemluví pravdu, nebo jen něco napovídá. Byl jsem tak zoufalý, že jsem požádal o slyšení u pana starosty, ale ten mě nepřijal. Tak jsem odešel z radnice a přihlásil jsem se u Polyféma na hlídku.

Člověk, který třicet let poctivě pracuje na poli školství a národní osvěty, má přece právo projevit svou nespokojenost, jestliže mu jako odměnu za léta služby nabídnou odlivku žaludečních šťáv. A kdo to zavinil, to mě přece nezajímá. Já jsem proti anarchii, ale za svá práva jsem připraven bojovat i se zbraní v ruce. A i když každému musí být jasné, že můj protest je pouze symbolický, aspoň se všichni nad tím budou muset zamyslet. Jen ať vědí, že nejsem žádná onuce. Ovšem kdyby dárcovská střediska pořádně zorganizovali a kdyby banky a spořitelny skutečně platily za žaludeční šťávy tvrdou měnou, to by pak bylo něco jiného. Jenže takhle o tom mluvil jenom Sílénos a ten není směrodatný, je to důchodce jako já.

Naproti tomu Morfeus, který už vzal býka za rohy, nám s červenýma očima a s novou, čerstvě vytištěnou papírovou desítkou v ruce vyprávěl, že skříňové vozy s jednookým zdravotnickým expertem odjíždějí. Čili — žádný systém, přijeli a zase odjeli, kdo stihl prodat svoje přebytky — v pořádku, kdo ne — taky se nic nestalo. Podle mého názoru je to pobuřující.

Polyfémos mě určil na hlídku spolu s koktavým Kalaidem na náměstí Svornosti a v přilehlých ulicích od půlnoci do dvou ráno. Dostali jsme pověření psané Sílénovým vypsaným rukopisem. Polyfémos mě dojatě poklepal po rameni a řekl:

»My jsme ta stará garda, Foibe, co? Co by si tihle podělaní ptáci bez nás počali! Já jsem věděl, že když přijde na věc, jdeš s náma!«

Objali jsme se a uronili pár slz. On Polyfémos vlastně není zlý člověk, on prostě jen vyžaduje, aby ho všichni bez odmluvy poslouchali. Nakonec je to docela pochopitelné. Požádal jsem ho, aby mi dovolil odejít, a šel jsem k Achillovi. Hlídka je samozřejmě nutná věc, ale jsou i důležitější záležitosti. Co jsou to vlastně ty žaludeční šťávy, ptal jsem se Achilla. K čemu by je mohl kdokoliv používat? K čemu je to dobré, takový hnus? Achilles řekl, že žaludeční šťávy jsou nezbytné pro správné strávení potravy, ale jinak že jsou k ničemu. To jsem ovšem věděl i bez něj.

»Tak já ti nabízím velkou sérii žaludečních šťáv, měl bys zájem?« zeptal jsem se ho.

Řekl, že si to rozmyslí, a hned nabídl nezoubkovanou leteckou z osmadvacátého výměnou za moji neúplnou zoologickou zahradu. Je sice pravda, že nezoubkovaná je unikát, jenže tahle Achillova měla dvě nálepky a ještě nějakou mastnou skvrnu. Tak nevím.

Když jsem vycházel z lékárny, zase jsem viděl to marťanské vozidlo. Bez ohledu na dopravní předpisy jelo prostředkem ulice, ovšem rychlost to mělo jako chodec, takže jsem měl možnost si je řádně prohlédnout. Šel jsem totiž do hospody a měl jsem s ním společnou cestu. Můj první dojem se ukázal být správný, stroj se nejspíš podobal značně zaprášenému klavíru aerodynamického tvaru. Čas od času pod ním něco zapraskalo a vůz při tom vždycky maličko poskočil, bylo však zřejmé, že nejde o nedostatek, protože stroj se ubíral bez zastavení stále kupředu. Nemělo to okna ani dveře, ale nejvíc mě zaráželo, že to nemá kola. Bohužel, moje tělesná schránka mi nedovolovala, abych se sehnul tak nízko a věc řádně prozkoumal. Kdoví, snad to nakonec i kola mělo.

Stroj se náhle zastavil, a samozřejmě, zastavil před vilou pana Láomedónta. Živě si vzpomínám, že jsem si řekl: Na světě je určitá vrstva lidí, kterým je všechno jedno, starý prezident, nový prezident, nebo Marťani. K takovým lidem se každá vláda vždycky chová pozorně a uctivě, což si oni vůbec nezasluhují. Úctu tedy určitě ne. Ale pak se stalo něco naprosto neočekávaného. Domníval jsem se totiž, že teď konečně uvidím živého Marťana, a tak jsem se postavil stranou spolu s dalšími občany, kteří zřejmě uvažovali stejně. K našemu úžasu však z vozidla nevystoupili Marťani, nýbrž nějací dobře rostlí a slušně vyhlížející mládenci v přiléhavých pláštích a se stejnými barety na hlavách. Tři z nich přistoupili k hlavnímu vchodu a zazvonili, zbylí dva se pohodlně opřeli o svůj stroj a zastrčili ruce hluboko do kapes plášťů. Hlavní vchod se otevřel, ti tři vešli dovnitř a za chvíli bylo odtud slyšet nezvyklé zvuky, jako by někdo stěhoval nábytek a zároveň klepal koberce. Ti dva, co zůstali venku, si toho vůbec nevšímali. Setrvávali dál ve svých pohodlných pozicích, jeden roztržitě pozoroval ulici a druhý zíval a prohlížel si nejvyšší poschodí vily. A nezměnili své postoje ani tehdy, když z hlavního vchodu pomalu a opatrně, jako slepý, vycházel můj trýznitel, šofér pana Láomedónta. Tvář měl bledou, ústa otevřená, skelné oči vytřeštěné a obě ruce si pevně tiskl na břicho. Sestoupil na chodník, udělal ještě pár kroků a pak si se sténáním sedl. Chvíli seděl, ale čím dál tím víc se nakláněl, až se svalil na stranu, skrčil se, několikrát zaškubal nohama a zůstal bez pohnutí ležet.

Musím se přiznat, že jsem ze začátku ničemu nerozuměl. Všechno to proběhlo naprosto klidně, jakoby v pracovním ovzduší, na pozadí každodenního života města, takže člověk měl dojem, že to ani jinak být nemůže. Nepociťoval jsem žádné znepokojení a nic mě nenutilo k dotazům. Ti mládenci přece vypadali tak slušně a upraveně, že se jim nedalo nevěřit… Právě jeden z nich roztržitě pohlédl na ležícího řidiče, zapálil si a znovu se zadíval do oken nejvyššího poschodí. Měl jsem dokonce dojem, že se usmívá. Potom bylo slyšet kroky a ze dveří vyšel celý zástup. Nejdřív šel jeden z těch mládenců v přiléhavých pláštích a utíral si obličej kapesníkem. Pak pan Láomedón v nádherném orientálním županu, bez klobouku a s pouty na rukou. Jako další se objevil druhý z těch mládenců a v chůzi si sundával rukavice. Průvod uzavíral třetí mladík, který nesl celou hromadu zbraní. Pravou rukou tiskl k tělu tři nebo čtyři samopaly, v levé nesl několik pistolí pověšených za lučíky na prstě, a přes každé rameno měl přehozený lehký kulomet. Na pana Láomedónta jsem se podíval jen jednou a úplně mi to stačilo. Dodnes mám z toho pohledu nepříjemný pocit vlhkosti, lepkavosti a červeného hnusu. Celý průvod pomalu přešel chodník a zmizel v útrobách stroje. Oba mládenci, kteří hlídali venku, se líně odlepili od lesklého povrchu vozidla, přistoupili k ležícímu šoférovi, vzali ho za ruce a za nohy, trochu ho rozhoupali a vhodili ho zpátky do chodby. Potom jeden z nich vytáhl z kapsy nějaký papír a pečlivě ho přilepil vedle zvonku. Vozidlo se hned nato rozjelo opačným směrem a oba mladíci, tvářící se naprosto normálně, zamířili k našemu hloučku. Uctivě jsme se před nimi rozestoupili, oni prošli a zmizeli za rohem.

Když jsem se vzpamatoval a nabyl schopnosti pohybovat se a uvažovat, uvědomil jsem si, že tohle jsem už prožil. Bylo to šokující. Přitom bylo vidět, že stejný pocit mají i ostatní. Ano, tohle tady už bylo.

Všichni jsme se nahrnuli před vchod do vily, ale nikdo se neodvážil vejít dovnitř. Nasadil jsem si brýle a přes hlavy ostatních jsem četl prohlášení, nalepené pod zvonkem. Stálo na něm:

»Narkotika jsou jed a hanba národa! Nadešel čas s nimi skoncovat! My s nimi skoncujeme a vy nám v tom pomůžete. Budeme nemilosrdně stíhat každého, kdo bude prodávat nebo přechovávat drogy!«

Kdyby se taková událost týkala kohokoliv jiného, byli by zde shromáždění občané jistě neobyčejně výmluvní. V případě pana Láomedónta jsme se však omezili na mnohoznačná citoslovce a výkřiky údivu, protože nikdo z nás se ještě nezbavil strachu ze všemocného pána města a okolí.

»No ne! To je, co? Ha, ha, ha! Teda, pánové…«

Někdo šel volat na policii a pro doktora. Doktor přišel první a hned šel dovnitř k šoférovi. Potom přijel Pandareos v policejním obojživelníku. Chvíli přešlapoval před vchodem, přečetl si několikrát marťanskou vyhlášku, poškrábal se na krku, a dokonce i nahlédl do dveří, ale dovnitř se neodvážil, přestože ho k tomu doktor podrážděně vyzýval a nešetřil při tom nevybíravými výrazy. Pandareos se náhle obrátil, rozkročil se, zastrčil ruce za opasek a nafoukl se jako krocan. Teď, za přítomnosti policie, se totiž dav začal víc osmělovat a bylo slyšet adresnější výkřiky:

»Tak takhle se to dělá, co…? No tak, teď je konečně vyřízenej… Ale jsou to novinky, kamarádi, že jo…?« Nelíbilo se mi, jak se situace vyvíjí, a už bych byl odešel, ale zvědavost mi nedala. Nakonec se na Pandarea obrátil Sílénos s přímou otázkou:

»Tak co, Pane, spravedlnost nakonec přece jen zvítězila, že? Přece jen jste se rozhoupali…«

Pandareos zaťal zuby, chvíli se rozmýšlel a pak neochotně řekl:

»Neřekl bych, že tohle je naše práce.«

»Jak to? A čí tedy?«

»Řekl bych, že to byli četníci z Marathén,« pronesl Pandareos hromovým šeptem a rozhlížel se přitom kolem sebe.

»To určitě! Četníci v marťanské mašině,« ozývalo se z hloučku. »Tak kdo to byl podle vás? Snad ne samotní Marťani!«

»Hej vy tam! Co to tam povídáte o Marťanech? Dejte si pozor, já vás varuju!« Pandareos se nafoukl ještě víc, ale to už si ho zase jednou nikdo nevšímal. Teď každý spěchal, aby konečně mohl říct, co si opravdu myslel.

»Mašina jo, ta byla marťanská, ale oni teda Marťani nebyli, ta je jednou jistý…! No jo, chovají se úplně jako lidi…! To je fakt, co je Marťanům po drogách, ne…? Hele, starej, vždyť to znáš, ne, nový koště a tak dále…! A co mají pořád s těma šťávama, co s nima chtějí dělat…? Ne, přátelé, to nebyli lidi, na to byli moc klidní a vůbec přece nemluvili! Já si myslím, že to byli Marťani…! Byli jako stroje, že…? Správně, stroje. Roboti, to je ono! Proč by si Marťani měli špinit ruce? Ti mají dost jiné práce…«

Pandareos to nevydržel a vmísil se do debaty s vysvětlením:

»Kdepak, to nejsou roboti! To je teď taková novinka. K četnictvu teď berou jen hluchoněmý, aby se nevyneslo nějaký státní tajemství.«

Tato hypotéza vyrazila přítomným dech, brzy se však vzpamatovali a velmi jedovatě Pandarea napadali. Nic z toho si ovšem nepamatuju. Ale co říkal Paralos, to se mi líbilo. Je prý pro to, aby se k policii brali hluchoněmí, ale ne kvůli zachování státního tajemství, nýbrž proto, aby občané, kteří se opravdu ničím neprovinili, byli uchráněni před žvásty, kterými jsou z úst těchto úředních osob zahrnováni. Pandareos, který si už rozepnul blůzu, ji zase rychle zapnul, nadmul se a zařval:

»Tak dost! Už je toho dost! Jménem zákona — rozejděte se!«

A tak jsme se bohužel museli rozejít, ačkoliv právě přijela sanitka z pohotovosti. Jenže ten starý idiot Pandareos se tak rozzuřil, že jsme mohli jenom zdálky pozorovat, jak z podjezdu vynášejí raněného šoféra a zároveň s ním dvě další těla. Byla to záhada, dodnes jsme se nedověděli, kdo to byl.

Všichni moji přátelé důchodci se vrátili do hospody, já taky. Za pultem se tam už nenuceně rozložili ti dva mládenci v přiléhavých pláštích, co odešli od Láomedóntovy vily pěšky. Stejně jako předtím chovali se oba naprosto klidně a nepromluvili ani slova; jen pili džin a roztržitě se rozhlíželi po hostech. Poručil jsem si oběd, a když jsem ho dostal, pozoroval jsem při jídle, jak se ti nejzvědavější z naší party pomalu přibližují k oběma mladíkům. Bylo to k smíchu: amatér Morfeus se jich vyptával, jaké je dnes v Marathénách počasí, a Paralos, který na všechno šel vždycky od lesa, jim rovnou poručil každému koňak. Mládenci však jako by ani nikoho neviděli, obraceli do sebe jednu skleničku za druhou, ale k řeči se pořád neměli. Nesmáli se vtipům, nereagovali na narážky a otázky jako by ani neslyšeli. Nevěděl jsem opravdu, co si o tom mám myslet. Na jedné straně jsem je musel obdivovat, jak se dokážou ovládat, jak jsou dokonale lhostejní ke všem těm směšným pokusům vtáhnout je do rozhovoru. Na druhé straně jsem se začínal klonit k myšlence, že to jsou skutečně marťanští roboti, že odpudivý vzhled nedovoluje Marťanům ukázat se před námi v pravé podobě. A nakonec mě i napadlo, že to jsou možná opravdu Marťani — vždyť o nich vůbec nic nevíme! Moji přátelé se už přestali bát, shromáždili se kolem obou mládenců a už bez jakéhokoliv ostychu si prohlíželi jejich tváře a někdo se dokonce odvážil osahávat materiál jejich plášťů. Všichni už teď byli přesvědčení, že mají před sebou roboty. Íapeta to i dost zneklidnilo. Naléval mi koňak a úplně bez nálady říkal:

»Roboti — to bych snad poznal, ne? Vypili každý dva koňaky, vykouřili dva balíčky cigaret — to že jsou roboti? A kdo to teda bude za ně platit?«

Vysvětlil jsem mu, že program robota zaměřený na pití lihovin a kouření cigaret bude nepochybně počítat i s nějakým druhem platby za to, co robot spotřebuje. Íapetos se uklidnil, ale vtom se u pultu strhla rvačka.

Jak se později vysvětlilo, vsadil se potměšilec Paralos s hlupákem Dimantem, že Dimantos přitiskne hořící cigaretu údajnému robotovi na ruku a že se nic nestane. Jak se tento předpoklad splnil, to jsem viděl na vlastní oči. Z hloučku kolem barpultu, v němž neutuchala veselá nálada, vyletěl nejdřív jako zátka z láhve Dimantos, proběhl pozpátku celým sálem, a jak pletl nohama, shazoval stoly a židle, až nakonec dopadl v rohu na zem. Totéž se opakovalo s Paralem, jenže ten skončil v opačném rohu. Moji přátelé se rozprchli, jako když střelí do hejna holubů. Protože jsem předtím nic neviděl, zíral jsem nechápavě na oba mládence, kteří stejně jako předtím seděli na svých stoličkách a zádumčivě, ve stejném rytmu zvedali k ústům skleničky s koňakem.

Parala a Dimanta odtáhli za závěs a pokoušeli se je vzkřísit. Sebral jsem svou sklenici a šel jsem se na ně podívat. Dimantos se už vzpamatoval, tvářil se připitoměle a ohmatával si celé tělo. Paralos se ještě neprobral, ale už do něho lili džin a zalévali ho sodovkou. Vedle něho stála pokojská s ručníkem a studenou vodou, aby mu dala obklad, až se probudí z mrákot. Tam jsem se dověděl, jak to všechno bylo, a souhlasil jsem s ostatními, že Paralos je provokatér a Dimantos hlupák, téměř tak velký hlupák jako Pandareos. Moji přátelé mluvili velmi rozumně, jenže bohužel se svými názory nemínili řídit. Vzali si totiž do hlavy, že to tak nenechají. Polyfémos, který se doposud dost držel v pozadí, prohlásil, že tohle bude první bojová akce našeho sdružení. Na tyhle cápky si počkáme, až půjdou z hospody, sliboval, a hned začal udílet rozkazy, kdo kde bude stát a koho a kam má bít. Ihned jsem se od tohoto nápadu distancoval. Za prvé jsem vůbec proti násilí a nemám vůbec bojovného ducha. Za druhé mi tehdy nebylo jasné, čím se ti chlapci vlastně provinili. A konečně — vůbec jsem neměl v úmyslu se s nimi prát, chtěl jsem si s nimi pohovořit o svých záležitostech. Potichu jsem vyšel zpoza závěsu, vrátil jsem se ke svému stolku a tím začala moje potupná a pokořující historie.

Avšak i když se dnes dívám na události toho dne už docela jinýma očima, musím konstatovat, že jsem postupoval správně a že mi není možno nic vytknout. O těch mládencích jsem si říkal: nejsou od nás, vypadají na lidi z hlavního města, soudě podle toho, že přijeli v marťanském vozidle. Kromě toho skutečnost, že se zúčastnili likvidace pana Láomedónta, svědčí o tom, že jsou to lidé vysoce postavení — na pana Láomedónta by stěží posílali obyčejné pěšáky. Z toho všeho pro mě vyplynulo, že tihle mladíci jsou určitě dobře obeznámeni s novými poměry a mohli by mi povědět hodně o tom, co mě zajímá. Já, malý člověk, na kterého se vytahuje i řidič pana Láomedónta a kterého městský tajemník odmítá řádně informovat, já si přece nemohu nechat ujít příležitost získat pravdivé informace od lidí tak významných. A na druhé straně ti hoši vůbec nevypadali nebezpečně. To, že s panem Láomedóntem a jeho tělesným strážcem zacházeli poněkud drasticky, mě neznepokojovalo. Byla to přece jejich povinnost, a potom, šlo o pana Láomedónta, který už dávno měl dostat, co mu patří. Pokud jde o incident s Paralem a Dimantem — přátelé, Dimantos je hloupý a Paralos je schopný svými zlomyslnostmi přivést k zuřivosti kohokoliv. A to nemluvím o tom, že já osobně bych nikomu nedovolil, aby se o mně vyjadřoval jako o robotovi a pálil mi ruku hořící cigaretou.

Takže když jsem dopíjel svůj koňak a pak si to namířil k oběma mládencům, byl jsem si naprosto jist úspěchem. Rozhovor s nimi jsem si naplánoval a promyslil do všech detailů, přičemž jsem vzal do úvahy jejich povolání, jejich náladu po právě proběhlém incidentu i jejich povahové vlastnosti, to jest především uzavřenost a to, že vůbec nemluví. Nejdřív jsem je chtěl požádat, aby mým spoluobčanům prominuli jejich nevhodné chování. Potom bych se představil, vyslovil bych naději, že je moje přítomnost neobtěžuje, a pak bych je upozornil, že Íapetův koňak nepatří k nejlepším, protože hospodský ho pančuje levnějšími druhy. Nabídl bych jim z vlastní lahvinky a pohovořili bychom o počasí v hlavním městě. Potom bych opatrně a nenápadně přešel k tematice, která mě zajímá. Šel jsem tedy k barpultu. Jeden z nich byl plně zaujat tím, že si zapaloval cigaretu, druhý se otočil od pultu a se zájmem, jak se mi zdálo, pozoroval, jak se k nim blížím. Obrátil jsem se tedy přímo na něj — nazvedl jsem klobouk a řekl: »Dobrý večer.« A ten mladík na to tak nějak líně pohnul ramenem — a v témž okamžiku jsem měl pocit, že se mi v hlavě roztrhl granát. Dál si nic nepamatuju. Vím jenom, že jsem pak dlouho ležel vedle Párala za závěsem, polykal džin a zapíjel ho sodovkou a někdo mi přikládal na oko ubrousek, namočený ve studené vodě. A tak se teď ptám sám sebe: Co všechno ještě přijde? Uhodili mě, a nikdo se mě nezastal, nikdo neprotestoval. Všechno se opakuje. Už zase mladíci vzbuzující hrůzu mlátí pokojné občany. A když mě Polyfémos přivezl ve svém invalidním vozítku ke mně domů, moje dcera, lhostejná k mému osudu jako všichni ostatní, se klidně líbala na zahradě s panem městským tajemníkem. Ale ne, i kdybych byl věděl, jak to skončí, byl bych se pokusil o ten rozhovor s nimi. Byl bych opatrnější, nepřibližoval bych se k nim, ale — vždyť od koho jiného se může člověk dovědět, co se děje! Musím přece myslet na stáří! Učit už nejsem schopen, ani kondice nechci dávat, a prodávat dům, v kterém žiju tolik let — ne, to ne! Mám strach z budoucnosti a chci být klidný, proto se ptám.

8. června

Teplota +17 °C, polojasno, jižní vítr 3 m/sec. Sedím doma, nikam nechodím, s nikým nemluvím. Otok se zmenšil, zhmožděnina už skoro nebolí, ale vypadám pořád přímo strašně. Celý den jsem si prohlížel známky a díval se na televizi. Ve městě je všechno při starém. Včera v noci vzala naše zlatá mládež útokem podnik madam Persefony, obsazený vojáky. Říká se, že to byla bitva podle všech pravidel. Pole nakonec opanovala armáda. Jo, to nejsou nějací Marťani ze sci-fi! V novinách pořád nic. O embargu ani slovo, mám dojem, že ho úplně zrušili. Je tam dost podivné prohlášení ministra obrany, v kterém se tvrdí, že naše účast v mezinárodním Obranném paktu nás neúměrně finančně zatěžuje a není zdaleka tak důležitá, jak by se na první pohled zdálo. Zaplať pánbůh, konečně mu to po těch jedenácti letech došlo! Ale hlavně se píše o farmáři jménem Perifantos, který se vyznačuje tím, že je schopen vyprodukovat až čtyři litry žaludečních šťáv, aniž jsou patrné nějaké nepříznivé změny na jeho organismu Všichni se rozplývají nad jeho životem, naplněným těžkou prací, v televizi se střídají interview s tímto zázrakem dnešní doby se záběry z jeho života. Je to hranatý, hrubý chlap kolem pětačtyřicítky, bez jakékoliv známky inteligence. Nikdo by při pohledu na něj neřekl, jak významný je to člověk. Pořád dokola omílá, že každé ráno sní pár kostek cukru nalačno. Budu to muset zkusit.

Málem bych zapomněl. V místních novinách je článek veterináře Kalaida o škodlivosti narkotik. Kalais tam přímo píše, že pravidelná aplikace narkotik u skotu je škodlivá z hlediska možností extrakce žaludečních šťáv. Dokonce uvádí i graf. Zajímavé je, že se mi jeho článek strašně špatně čte. Je to sice vytištěno černé na bílém, ale já ho vidím při čtení před sebou a pořád se nemůžu zbavit dojmu, že Kalais koktá, i když píše. Jinak to všechno, celá ta kampaň, ukazuje, že pana Láomedónta sebrali proto, že bránil občanům v klidném vylučování žaludečních šťáv. Začínám mít pocit, že žaludeční šťávy se stávají úhelným kamenem státní politiky. To tady tedy ještě nebylo. Ale koneckonců, proč ne?

Hermiona přišla od přítelkyně a říkala, že v bývalé vile pana Láomedónta se buduje stálé dárcovské středisko pro konsolidovaný příjem žaludečních šťáv. Jestli je to pravda, pak je to v pořádku a oni mají mé sympatie. Vždycky jsem byl pro stálost a konsolidovanost.

Jen ty známky, moje milé známky. Jen vy mě nikdy nerozčilíte.

9. června

Teplota +16 °C, skoro zataženo, přeháňky. Otok zmizel úplně, ale okolí oka se zabarvilo do hrůzostrašné zeleně. Což ostatně Achilles předvídal. Ven nemůžu, každý si ze mě dělá jen hloupou legraci. Ráno jsem volal na radnici, ale pan Níkostratos ráčil být v humorné náladě, takže jsem se o penzích nic nedověděl. To mě samozřejmě rozčililo. Pokusil jsem se uklidnit svou sbírkou, ale dnes mi nepomohly ani známky. Poslal jsem si tedy Hermionu do lékárny pro něco na uklidnění, ale ta se vrátila s prázdnýma rukama. Achilles totiž dostal zvláštní oběžník, podle kterého může uklidňující prostředky vydávat pouze na recept městského lékaře. Rozčilil jsem se znovu a volal jsem mu, chtěl jsem mu vynadat, ale pak jsem nad ním mávl rukou. On za to ostatně nemůže. Všechny léky obsahující narkotika jsou přísně zúčtovatelné a hlídá si je policie i zvláštní odbor na radnici. Co se dá dělat, když se kácí les, lítají třísky. Nalil jsem si tedy koňak, přímo před očima Hermiony. Pomohlo to. Dokonce líp než prášky. A Hermiona ani nemrkla.

Ráno se k Myrtilovi, který stále bydlí ve stanu na zahradě, vrátila rodina. Měl jsem z toho docela radost, byl to neomylný příznak toho, že situace se stabilizuje. Ale odpoledne najednou vidím, že je Myrtilos znovu všechny cpe do autobusu. Co se děje?

»No jo, no jo,« Myrtilos na to způsobem sobě vlastním, »vy jste všichni moc chytrý, jen já jsem pitomej.« Bylo to tak: ve »psí boudě« se dověděl, že Marťani chtějí důchodního a městského architekta volat k odpovědnosti za zpronevěry a peněžní machinace, dokonce je prý už někam předvolali. Pokusil jsem se objasnit, že tohle je naprosto v pořádku.

»No jo, no jo,« on zase na to. »V pořádku, jo… Dneska zavřou důchodního, zejtra starostu a pozejtří třeba mě. Tobě udělali monokl — to je taky v pořádku?«

Opravdu, s Myrtilem se těžko diskutuje, alespoň mně.

Volal mi pak Korybás, zřejmě zastupuje Charóna v novinách. Měl ublížený hlas, stěžoval si, jaké má potíže s úřady. Moc mě prosil, kdy se zase vrátí Charón. Vyjádřil jsem mu samozřejmě svou účast, ale ani slovem jsem se nezmínil, že Charón už jednou doma byl. Intuice mi říká, že o tomhle by se mělo mlčet. Bůh sám ví, kde je teď Charón a co dělá. To by mi tak ještě scházelo, potíže kvůli politice! Sám o něm nikde nemluvím a zakázal jsem to i Hermioně a Artemidě. Hermiona to pochopila okamžitě, ale Artemis mi udělala příšernou scénu.

10. června

Teprve dnes jsem se jakžtakž vzpamatoval, už si nepřipadám tak beznadějně chorý a bezmocný. Ale ekzém mě trápí jako ještě nikdy. Po těle mám plno boláků, pořád se škrábu a přitom vím, že nesmím. A pořád mě pronásledují myšlenky, kterých bych se moc rád zbavil. Na jedné straně je chápu: když nezabiješ, budeš zabit, takový je zákon přírody. Je to hnusné a nehodné člověka, ale koneckonců — je to přirozené. Ale na druhé straně — vždyť je k tomu nikdo nenutí! Partyzáni! Já přece dobře vím, co to znamená být partyzán. Ale nikdy bych si byl nepomyslil, že se s něčím takovým ještě na stará kolena setkám.

Všechno začalo tím, že jsem včera proti všem předpokladům dostal odpověď na svůj dopis generálu Alkimovi. Napsal mi, že se na mě dobře pamatuje, rád na mě vzpomíná a přeje mi všechno nejlepší. Jeho dopis mě rozrušil, neměl jsem nikde stání. Radil jsem se s Hermionou a ta nakonec byla nucena souhlasit se mnou v tom, že taková možnost se musí využít. Odrazovala nás jen ta neklidná doba. A vtom mě Hermiona volá k oknu: Myrtilos likvidoval svůj tábor na zahradě a stěhoval se zpátky do domu. To rozhodlo. Hermiona mi vyrobila elegantní černou pásku přes oko, sebral jsem aktovku s dokumenty, sedl do auta a vypravil se do Marathén.

Počasí mi přálo, klidně jsem jel po pusté dálnici mezi modrajícími se poli a promýšlel jsem možné varianty svých reakcí v závislosti na předpokládaných událostech. Samozřejmě, jako vždy zasáhla nepředvídaná náhoda. Asi po čtyřiceti kilometrech jízdy začal motor vynechávat, auto ještě několikrát poskočilo, pak zůstalo stát a už se nehnulo. Stalo se to na vrcholu táhlého kopce. Když jsem vystoupil z vozu, rozprostírala se přede mnou klidná, úrodná venkovská krajina; vypadala ovšem trochu podivně díky nezvyklé modré barvě dozrávajícího obilí. I když mě to vlastně zdržovalo, nemohl jsem se neradovat z krásné vyhlídky na pečlivě udržované usedlosti, pravidelně rozložené mezi pozemky. Modré obilí hnalo rychle do výšky a místy by se v jeho lánech schoval dospělý člověk. Dálnice, rovná jako podle pravítka, se ztrácela až na samém horizontě.

Nazvedl jsem kapotu a chvíli jsem prohlížel motor. Doufal jsem, že chybu odhalím sám. Nejsem však vůbec technický typ, a tak jsem to brzy vzdal. Narovnal jsem si bolavá záda a začal se ohlížet po pomoci. Nejbližší farma však byla příliš daleko a na dálnici bylo vidět toho času jen jediný další vůz. Přijížděl dost velkou rychlostí ve směru od Marathén. Nejdřív jsem se zaradoval, ale hned mě to přešlo — byla to jedna z černých marťanských mašin. Přesto jsem neztrácel naději, protože mě napadlo, že v marťanských vozidlech bývají i pozemšťané. Nebyl jsem ovšem nijak nadšen tím, že bych měl stopovat tuhle černou obludu, nakonec v ní mohli být skuteční Marťani, z kterých jsem měl instinktivní hrůzu. Jenže — co jsem měl dělat? Napřáhl jsem tedy ruku a začal jsem mávat, právě když stroj dosáhl úpatí kopce. A v tom okamžiku začala ta hrůza.

Stroj byl ode mě asi padesát metrů, když náhle před ním vzplanula žlutá záře, vozidlo poskočilo a postavilo se na záď. Zároveň se ozvala hromová rána a vozovka se zahalila do oblaku kouře a dýmu. Potom jsem viděl, jak se stroj snaží vzlétnout, už se, byť nakloněný na bok, dostával nad mračna kouře, ale vtom se ozvaly dva těsně za sebou následující výstřely. Ty ho převrátily na druhou stranu a stroj padl na asfalt celou vahou, až jsem svýma zesláblýma nohama pocítil, jak se zem pode mnou otřásla. Havárie, napadlo mě v první chvíli. Stroj začal hořet, ale to už z něho vybíhaly postavy v černých hořících úborech. V tom okamžiku začala přestřelka. Nebylo mi jasné, kdo a odkud střílí, ale zřetelně bylo vidět, na koho: černé postavy vyskakovaly z plamenů a kouře a padaly na zem jedna za druhou. Třesk výstřelů se mísil s nelidským křikem: ve chvíli leželi všichni ti černí nehnutě vedle hořícího vozidla. Jen střelba pokračovala dál. Pak se ozval ohlušující výbuch, do očí mě udeřila bílá, nepozemská záře a stroj se rozletěl na tisíce kousků. Zavřel jsem oči před tím světlem, a když jsem je znovu otevřel, ztuhl jsem hrůzou. Přímo proti mně běžela bytost připomínající velkou černou opici, černý oblek na ní hořel a za ní se táhl oblak černého dýmu. V té chvíli vyskočil z modrého obilí člověk ve vojenské uniformě a se samopalem v ruce, zastavil se zády ke mně uprostřed silnice, rychle přiklekl a začal střílet na hořící postavu jako na střelnici. Bylo to tak hrozné!

Když mě první ohromení přešlo a vrátily se mi síly, rozběhl jsem se ke svému autu. Jako zběsilý jsem tiskl startér — úplně jsem zapomněl, že motor nefunguje. Ale pak mě síly zase opustily a já jsem zůstal sedět ve voze, hleděl jsem v hrůze před sebe a pasivně jsem přihlížel tomu příšernému divadlu, které se odehrávalo před mýma očima. Jako ve snu jsem viděl, jak na silnici vycházejí z obilí jeden po druhém ozbrojení lidé, jak obklopují místo katastrofy, prohlížejí si nehybná hořící těla, obracejí je a vyměňují si mezi sebou slova, která jsem téměř nevnímal, jak mi hlasitě bušila krev ve spáncích. Na úpatí kopce stáli čtyři, člověk ve vojenské uniformě, podle výložek důstojník, stál vpředu, několik kroků od posledního zabitého, a nabíjel samopal. Pak se pomalu přiblížil k ležícímu tělu, namířil na ně hlaveň samopalu a vypálil krátkou dávku. Tělo sebou několikrát křečovitě škublo, a to už jsem nevydržel a zvracel jsem přímo na volant a na kalhoty. Ale pak začalo to nejhorší.

Důstojník se podíval na oblohu, potom se obrátil k mému autu, zadíval se na mě — nikdy nezapomenu na jeho chladný, nelítostný obličej — a vydal se ke mně se samopalem v ruce. Slyšel jsem, jak lidé dole na něj něco volají, ale on nereagoval a stále šel ke mně. Myslím, že jsem z té hrůzy na okamžik ztratil vědomí, protože pak si pamatuju až teprve okamžik, kdy důstojník ještě s dvěma povstalci stáli přímo proti mně. Pane bože, jak ti lidé vypadali! Špinaví, neholení, umazané a potrhané šaty, i důstojník měl uniformu v hrozném stavu. Jeden z civilistů měl na hlavě černý baret, důstojník měl přílbu a druhý civil, ten brýlatý, byl prostovlasý.

»Co je s vámi, jste hluchý?« křičel na mě důstojník a třásl se mnou. Civilista v baretu se mračil a říkal: »Nechte ho být, je to k ničemu!« Sebral jsem zbytky svých chabých sil a přinutil jsem se mluvit, jak nejklidněji jsem byl schopen, protože jsem pochopil, že mi jde o život.

»Co si přejete?« zeptal jsem se.

»Je to úplně normální člověk,« řekl ten v baretu. »Nic neví a nic vědět nechce.«

»Počkejte, inženýre,« přerušil ho podrážděně důstojník. »Kdo jste?« obrátil se znovu na mě. »Co tu děláte?«

Nic jsem nezatajoval, vysvětlil jsem mu všechno podle pravdy. Co jsem mluvil, rozhlížel se důstojník po krajině, ale jeho pohled se obracel hlavně k obloze, jako by se bál, že bude pršet. Najednou mě člověk v baretu přerušil, křikl na důstojníka: »Jestli chcete riskovat, tak to já tedy ne!« a odešel od nás. Ale ti dva tam zůstali a vyslechli mě až do konce. Pokoušel jsem se vyčíst z jejich tváří, jaký osud mě čeká, ale na nic dobrého to nevypadalo. A tak mě napadla spásná myšlenka. Nechal jsem řeči, která se týkala mé cesty, a vypálil jsem na ně:

»Pánové, prosím, abyste si uvědomili, že jsem tchán pana Charóna.«

»Kterého Charóna?« zeptal se povstalec v brýlích.

»Vedoucího redaktora okresních novin v našem městě.«

»No a co?« řekl brýlatý a důstojník se pořád díval na oblohu. Polekal jsem se: zřejmě Charóna neznají. Přesto jsem pokračoval:

»Můj zeť odešel už první den z domova se zbraní v ruce.«

»Tak to ano,« řekl brýlatý, »to mu dělá čest.«

»To jsou všechno nesmysly,« zasáhl do debaty důstojník. »Co se děje u vás ve městě? Co armáda?«

»Nevím,« odpověděl jsem. »U nás je klid.«

»Je možné dostat se dovnitř do města?« zeptal se důstojník.

»Myslím, že ano,« řekl jsem, ale považoval jsem za vhodné dodat: »Ovšem mohou vás zadržet hlídky protimarťanského sdružení.«

»Cože?« zeptal se důstojník a na jeho chladné tváři se poprvé objevilo něco, co vypadalo jako údiv. Dokonce přestal obhlížet oblohu a podíval se na mě.

»Jakého sdružení?«

»Městského protimarťanského sdružení veteránů, vedeného poddůstojníkem Polyfémem. Možná ho znáte, je invalida.«

»Blbost,« řekl důstojník. »Můžete nás vzít do města?«

Udělalo se mi mdlo.

»Samozřejmě,« řekl jsem, »jenže auto…«

»Co je s ním?« zněla otázka.

Sebral jsem veškerou odvahu a zalhal jsem.

»Vypadá to na zavařený motor.«

Důstojník mávl rukou a beze slova zmizel v obili. Brýlatý povstalec se na mě dál upřeně díval a pak se najednou zeptal:

»Máte vnuky?«

»Ano,« zalhal jsem, úplně zoufalý. »Dva. Jeden je ještě kojenec.«

Soucitně pokýval hlavou.

»Je to hrůza,« řekl. »To mě trápí nejvíc. Oni nic nevědí a už se to nikdy nedovědí.«

Nic z toho, co říkal, jsem nepochopil, a ani jsem to pochopit nechtěl, jen jsem se modlil, aby už byl pryč a aby mě nechal žít. Z nějakého důvodu se mi zazdálo, že ten tichý člověk v brýlích je z nich nejhorší. Chvíli čekal, co řeknu, potom si pověsil samopal na záda a řekl:

»Radím vám, snažte se odtud dostat co nejdřív. Na shledanou.«

Ani jsem nečekal, až zmizí, obrátil jsem se a dal se pěšky směrem k městu. Běžel jsem, jako by mě hnali běsové. Necítil jsem nohy, necítil jsem plíce, snad jsem slyšel něco za sebou, nějaký hluk, ale neobracel jsem se a jen jsem utíkal a běžel. Daleko jsem nedoběhl. Z příčné silnice vyjel proti mně menší náklaďák plný farmářů. Byl jsem pološílený strachem, ale tolik síly a rozumu jsem ještě měl, abych je zastavil. Mával jsem rukama a křičel jsem:

»Zastavte! Dál nemůžete! Jsou tam partyzáni!«

Auto zastavilo a mě obklopila horda rozložitých venkovanů s puškami na zádech. Chytali mě pod krkem, třásli se mnou, nadávali mi. Nic jsem nechápal, bál jsem se ještě víc, až po chvíli jsem pochopil, že mě považují za spojence partyzánů. Podlomila se pode mnou kolena, ale v tom okamžiku naštěstí vylezl z kabiny řidič, který, jak se ukázalo, býval mým žákem.

»Chlapi, co to děláte!« zařval. »To je přece pan Apollón, učitel z města. Toho já dobře znám!«

Postupně se všichni uklidnili a já jsem jim vyprávěl všechno, co jsem viděl a zažil.

»Aha,« řekl řidič. »Tak teď už je to jasný. Hnedle je pochytáme. Jde se na to, mládenci.«

Chtěl jsem pokračovat do města, ale řidič mě přesvědčil, že bude lepší a bezpečnější, když zůstanu s nimi. Moje auto on kliďánko opraví a kluci zatím pochytají ty bandity. Posadil mě do kabiny a náklaďák se rozjel k místu tragédie. Už jsme na vrcholu stoupání, tady stojí moje auto — ale jinak byla silnice úplně pustá. Po mrtvolách a troskách ani stopy, jen na asfalte zůstala vyhořelá místa a nehluboká díra po výbuchu.

»Je to jasný,« řekl řidič a zastavil. »Už tu byli. Tamhle letí.«

Farmáři začali hlučet a ukazovali si ve směru k hlavnímu městu. Ale já, ať jsem se snažil sebevíc, jsem svým jediným okem neviděl na nebi bez mráčků zhola nic.

Potom se farmáři bez jakéhokoliv zmatku a dohadování, což svědčilo o jisté zkušenosti, rozdělili na dvě skupiny po deseti lidech. Skupiny utvořily rojnici. Jedna šla vpravo, druhá vlevo, a začaly pročesávat obilí.

»Mají samopaly!« upozornil jsem ještě. »A myslím, že mají i granáty.«

»To my moc dobře víme,« odpověděl někdo z hloučku a za chvíli se už ozval pokřik, který svědčil o tom, že lovci našli stopu.

Mezitím se řidič dal do opravy mého auta. Sedl jsem si dozadu, zavřel oči a upadl do blaženého polovědomí. Konečně jsem mohl dát trochu odpočinout svým zuboženým nervům. Řidič nejenže odstranil poruchu — bylo to v přívodu benzínu —, ale očistil i přední sedadlo, volant a přístrojovou desku. Do očí mi vstoupily slzy vděčnosti, stiskl jsem mu ruku a zaplatil, kolik mi moje kapsa dovolovala. Myslím, že byl spokojen. Ten prostý, dobrý člověk (pořád jsem si nemohl vzpomenout, jak se jmenuje) byl taky mnohem hovornější než ostatní farmáři, kteří se mi rovněž jevili jako lidé prostí a dobří, i když jejich chování bylo dost obhroublé. Řidič mi objasnil hodně věcí. Dověděl jsem se, že povstalci, kterým lid prostě říká banditi, se objevili v okrese už druhý den po vpádu Marťanů. Ze začátku se chovali k farmářům přátelsky, byli to vesměs lidé z hlavního města, vzdělaní a na první pohled neškodní. Ovšem s výjimkou vojáků. Jejich činnost zůstávala pro farmáře hádankou. Od samého začátku vyzývali lidi k povstání proti nové vládě, ale důvody, které pro to uváděli, byly značně nepřesvědčivé. Tihle páni totiž mluvili o zániku kultury, o genocidě a podobných věcech, vyčtených z knih, které se zájmů prostého venkovského člověka naprosto netýkaly. Farmáři jim přesto dávali najíst a nechávali je přespat, protože situace byla nejasná a nikdo nevěděl, co z těch nových pořádků vzejde. Ovšem pak nastal obrat: ukázalo se, že od nové vlády se dá očekávat jen to nejlepší. Noví páni skoupili všechno obilí ještě na polích, dokonce i nezralé, a poskytli nejvyšší možné úvěry na pěstování nového modrého obilí. A navíc zčistajasna začaly pršet penízky za naprosto neužitečné žaludeční šťávy. Ale když naši milí venkované přišli na to, že povstalci brání v cestě úředníkům, kteří vozí po vesnicích peníze za jejich obilí, a když zplnomocněnec z hlavního města dal jasně najevo, že s těmito nepořádky je třeba jednou provždy skoncovat v zájmu celé společnosti, vztah farmářů k partyzánům se radikálně změnil.

Několikrát jsme náš rozhovor přerušili a naslouchali jsme ojedinělým výstřelům. Pokaždé jsme při tom na sebe pohlédli a spokojeně pokývali hlavami. Už jsem se úplně zotavil a sedl si za volant, abych auto odvezl domů. Ani mě nenapadlo pokračoval v cestě do Marathén — bůh s ním, s generálem Alkimem, když to na silnicích takhle vypadá. Než jsem stačil nastartovat, vraceli se lovci banditů na silnici. Vpředu nesli čtyři nehybná těla. Jednoho jsem znal, byl to člověk v baretu, kterého důstojník oslovoval inženýre. Byl mrtvý. Druhý byl mladík, skoro ještě chlapec, toho jsem neznal. S jistou úlevou jsem konstatoval, že chlapec je jen těžce raněný. Potom se vracel veselý hlouček ostatních. Přiváděli zajatce se svázanýma rukama, kterého jsem poznal, i když teď byl bez brýlí. Vítězství bylo dokonalé, nikdo z farmářů nebyl raněn. Měl jsem pocit morálního uspokojení, když jsem viděl, jak ti prostí lidé, vracející se z nelítostného boje, se chovají ke svým poraženým protivníkům až rytířsky. Raněnému obvázali rány a poměrně ohleduplně ho uložili na korbu náklaďáku. Zajatci sice ruce nerozvázali, ale dali mu napít a dokonce mu strčili do úst cigaretu.

»No tak se to zas jednou povedlo,« řekl můj přítel řidič. »Teď bude v okrese aspoň chvíli klid.«

Považoval jsem za svou povinnost sdělit mu, že povstalců bylo nejméně pět.

»To nic,« řekl šofér, »dva teda utekli. Ale nemají se kam vrtnout. V našem okrese nebo v sousedním, všude je to stejný. Postřílejí je nebo pochytají.«

»A co uděláte tady s těmi?« zeptal jsem se.

»Odvezeme je. Asi čtyřicet kilometrů odtud je marťanská posádka. Tam je berou, živý i mrtvý. Oni už se o ně postarají.«

Ještě jednou jsem řidiči poděkoval, stiskl mu ruku a on odešel k náklaďáku. Obrátil se na ostatní a řekl:

»Tak jedem, ne?«

Když vedli zajatce kolem mě, zastavil se chvíli a podíval se na mě zpříma svýma krátkozrakýma očima. Asi se mi to jen zdálo a teď doufám, že se mi to opravdu jen zdálo, ale v jeho očích bylo něco, nad čím se mi sevřelo srdce. Bylo to naprosté smíření. Ne, já toho člověka neomlouvám. Je to extremista, partyzán, zabíjel a musí být potrestán, ale já nejsem slepý — byl to člověk ušlechtilý. Žádný černokošiláč nebo ignorant, ale člověk pevného charakteru a nejlepších úmyslů. Opravdu teď doufám, že jsem se mýlil. Celý život mám potíže s tím, že o každém člověku smýšlím dobře.

Náklaďák odjel opačným směrem a já jsem byl za hodinu doma, zničený fyzicky i duševně a nervově na dně. Dobře jsem viděl, že pan Níkostratos sedí v pokoji a Artemis ho hostí, ale nezajímalo mě to. Co je mi do nich. Postarala se o mě Hermiona, ustlala mi, dala mi led na srdce a já jsem brzy usnul. Když jsem se v noci probudil, zjistil jsem, že se mi zase zhoršil ekzém. Byla to příšerná, ohavná noc.

Teplota +17 °C, zataženo, liják.

Ano, tihle povstalci jsou lidé nebezpeční pro společnost. Ale přesto je mi jich líto. Byli promoklí, špinaví a honili je jako zvířata. Proč to všechno podstoupili? Ve jménu čeho? Co to je, anarchismus, nebo snad protest? Ale proti čemu? Já osobně nikde žádnou nespravedlnost nevidím. Vůbec je nechápu. To je divné, teprve teď si uvědomuju, že při tom lovu na ně nebylo slyšet ani jednu dávku ze samopalu a ani jeden výbuch granátu… Určitě jim došly náboje.

11. června (půlnoc)

Hermiona chtěla, abych dnes zůstal v posteli, ale já jsem ji neposlechl a dobře jsem udělal. V poledne jsem se cítil dobře a hned po obědě jsem se vydal do města. Člověk je tvor slabý. Přiznám se, že jsem nevydržel a o všech těch včerejších hrůzných i tragických událostech, které jsem zažil, jsem vyprávěl svým přátelům. Musím však také přiznat, že k polednímu se mi ty události zdály být spíš romantické než tragické. Moje vyprávění mělo ve »psí boudě« velký úspěch, otázky jen pršely a moje ješitnost byla plně ukojena.

Bylo zábavné pozorovat při tom Polyféma. (Mimochodem, byl to už poslední člen protimarťanské gardy, který nosil brokovnici.) Když jsem vyprávěl o svém rozhovoru s povstaleckým důstojníkem, Polyfémos se okamžitě nadchl a ztotožnil se se zoufalou a nebezpečnou činností partyzánů. Dokonce prohlásil, že jsou to stateční hoši, přestože jejich činnost je protizákonná. Nikdo nepochopil, co tím chce říct. Potom ještě řekl, že kdyby byl na jejich místě, ukázal by »těm křupanům«, zač je toho loket. Nato se téměř strhla rvačka, protože Myrtilův bratr byl farmář a Myrtilos sám pocházel z farmářské rodiny. Nemám rád hádky, nesnáším je, takže než dostali oba křiklouny od sebe, vytratil jsem se a šel jsem na radnici.

Pan Níkostratos byl ke mně lstivě laskavý, účastně se mě poptával na zdraví a se značným zájmem vyslechl moje vyprávění o včerejším dobrodružství. A nejen on, všichni úředníci nechali práce a shromáždili se kolem mě; znovu jsem měl úspěch. Všichni se shodli v tom, že jsem si vedl statečně a moje chování mi dělá čest. Každý mi chtěl stisknout ruku a krásná Tiona si dokonce vyžádala, aby mě mohla políbit. Vyhověl jsem jí s velkou radostí. (Musím se přiznat, že jsem úplně zapomněl, jak je to příjemné.) Pokud jde o penzi, ujistil mě pan Níkostratos, že všechno bude téměř určitě v pořádku, a jako velké tajemství mi sdělil, že otázka daní je s konečnou platností vyřešena. Od začátku července se daně budou vybírat v žaludečních šťávách.

Naše velmi zajímavá debata byla přerušena nepříjemnou scénou. Dveře vedoucí do starostovy pracovny se náhle otevřely a v nich se objevila záda pana Korybanta. Ze všech sil křičel ten člověk na pana starostu, že to tak nenechá, že to je porušováni svobody slova, že je to korupce a že by si pan starosta měl uvědomit, jak skončil pan Láomedón, a tak podobně. Pan starosta také něco říkal zvýšeným hlasem, ale mnohem tišeji než pan Korybás, takže jsem jeho slovům nerozuměl. Pan Korybás nakonec práskl dveřmi a odešel. Pan Níkostratos byl tak laskav a vysvětlil mi, oč jde. Pan starosta mu dal totiž pokutu a zastavil na týden městské noviny za to, že pan Korybás v předvčerejším čísle otiskl verše jakéhosi neznámého autora, v kterých se mimo jiné říká:

A na vzdáleném horizontě

sveřepý Mars rudě září.

Pan Korybás se odmítá podřídit rozhodnutí pana starosty a už druhý den se hádají po telefonu nebo osobně. Došli jsme s panem Níkostratem k závěru, že v tomto případě mají obě strany kus pravdy. Na jedné straně je trest uložený novinám panem starostou příliš vysoký, tím spíš, že báseň je jako celek naprosto nezávadná, protože vypráví o nadšení, které autor cítí při pohledu na noční oblohu. Na druhé straně je ovšem situace taková, že není radno dráždit tygra. Pan starosta má takhle dost starostí, třeba jen s tím Mínótaurem, který se předevčírem zase zpil do němoty a porazil se svou smrdutou cisternou marťanské vozidlo.

Vrátil jsem se do »psí boudy« a znovu jsem se přidal ke kamarádům. Spor mezi Polyfémem a Myrtilem byl už urovnán a všichni se bavili celkem přátelsky. Byl jsem docela hrdý na svůj úspěch, bylo vidět, že moje vyprávění nasměrovalo moje přátele k jedinému tématu: povídali si o partyzánech, o výzbroji Marťanů a podobných záležitostech.

Morfeus vyprávěl o události, která se stala nedaleko Mílétu. Létající marťanské vozidlo tam bylo nuceno přistát, pilot neměl patrně ještě, dost zkušeností se zemskou tíží. Okamžitě je přepadla horda povstalců, ale posádka je do jednoho postřílela elektrickými náboji, načež loď sama od sebe vybuchla. Zůstala po ní jen ohromná jáma se stěnami pokrytými nějakou sklovitou látkou. Celý Mílétos se prý chodí na tu jámu dívat.

Myrtilos nám tlumočil také povídačky svého bratra farmáře o bandě Amazonek, které přepadají Marťany a znásilňují je za účelem získání potomstva. Jednonohý Polyfémos zase rozprávěl o svém vlastním dobrodružství. Včera v noci, když hlídkoval v Parkové ulici, se u něj náhle bez jakéhokoliv hluku objevily čtyři marťanské stroje. Nějaký podivný hlas mu lámaně a nepříjemnými sykavkami položil otázku, kde je tu hospoda. I když hospoda není objekt významný z hlediska obrany státu, Polyfémos prostě jako hrdý občan, který opovrhuje okupanty, neodpověděl, a tak Marťani jeli s dlouhým nosem dál. Polyfémos nás přesvědčoval, že jeho život visel na vlásku, dokonce viděl dlouhé černé hlavně namířené přímo na něj, ale nepovolil.

»A co, tos jim to nemohl říct?« zeptal se Myrtilos, který dosud ještě nezapomněl, jak Polyfémos urazil jeho rodinu. »To jsou holt ty svinský měšťáci. Taky se mi to už stalo. Přijel jsem do nějakýho města, měl jsem žízeň, ale kde je hospoda, to jsem se za živýho boha nedověděl.«

Už se zase schylovalo k rvačce, ale naštěstí přišel Pandareos a s radostným úsměvem nám sdělil, že se konečně zbavil Mínótaura. Odvezli si ho Marťani, je podezřelý ze styků s teroristy a ze sabotáže. Všechny nás to rozčililo: v takových vedrech přece naše město nemůže zůstat bez počišťovače! Vždyť je to hotový zločin.

»Už toho bylo dost!« řval jednonohý Polyfémos. »Už jsme dost trpěli pod marťanskou knutou! Vlastenci, na můj povel – pó-zor!«

Už jsme se zdvíhali, ale Pandareos nás uklidnil. Marťani prý chtějí příští týden začít budovat kanalizaci a do té doby bude místo Mínótaura jezdit s cisternou druhý policista. Shodli jsme se, že to je jiná, a vrátili jsme se k debatě o teroristech. Především o tom, že přepadání ze zálohy je přece jen svinstvo. Dimantos nám s vykulenýma očima vyprávěl dost podivný příběh o tom, že po městě chodí už třetí den nějací lidé a nabízejí chodcům bonbóny. Kdo ho sní, s tím je konec. Padne na zem a je po něm. Myslí si, že takhle odpraví všechny Marťany. Nikdo mu samozřejmě nevěřil ani slovo, taková pohádka, ale po těle nám dobře nebylo.

Kalais, který už sebou nějakou chvíli cukal a prskal, náhle chytil dech.

»A-a-ale vždyť t-tadyhle Apollón má zetě u teroristů!«

Všichni si ode mě odsedli, Pandareos vysunul spodní čelist a řekl:

»To je fakt. Taky se nám to doneslo.«

Vrcholně mě to rozčililo, ale dal jsem jim to. Za prvé, tchán není za zetě odpovědný. Za druhé, synovec samotného Pandarea dostal loni pět let za podvratnou činnost. Za třetí, s Charónem jsem byl vždycky na kordy, a za čtvrté, nic takového o Charónovi nevím, odjel prostě na služební cestu a od té doby jsme ho neviděli, ani jsme o něm neslyšeli. Bylo to velmi nepříjemné, ale neopodstatněnost jejich obviňování byla natolik zřejmá, že všechno skončilo dobře a za chvíli se už zase mluvilo o žaludečních šťávách.

A tak jsem se dověděl, že moji přátelé odvádějí přebytky svých žaludečních šťáv už druhý den a tentýž den za ně dostávají peníze na ruku. Jenom já pořád nic. Vždycky se mi nějakým nepochopitelným způsobem podaří promarnit výhodnou příležitost. Někteří lidé se už takoví narodí: na vojně dělají věčně rajóny a čistí latríny, na frontě se dostávají do kotlů, všechno nepříjemné se k nim dostává jako k prvním a všechny příjemnosti okoušejí jako poslední. No a já jsem jeden z nich. Tak dobře, co se dá dělat, to už je osud. Všichni se vytahovali, jak se teď mají. Bodejť by se neměli!

Právě jel přes náměstí marťanský stroj a jednonohý Polyfémos s hlubokomyslným výrazem řekl:

»Co myslíte, kluci, kdybych si teď na ně střelil z brokovnice, prostřelím ho, nebo ne?«

»Kdyby to byla kulovnice, tak ano,« řekl Sílénos.

»To záleží, kam se trefíš,« odporoval mu Myrtilos. »Čelní kryt nebo záď určitě neprostřelí ani kulovnice.«

Už jsem chtěl říct, že ten stroj je bezpečný i před granátem, ale Pandareos mě předešel a řekl kategoricky:

»Kdepak, dědci, zbytečně se hádáte. Je to totálně neprůstřelný.«

»Věž taky?« ptal se naivně Myrtilos.

»Ta taky, do tý můžeš klidně střílet z děla,« ve vší vážnosti prohlásil Pandareos. Všichni pokyvovali hlavami a poplácávali ho po zádech.

»Tak, tak, Pane,« ozývalo se kolem. »Ty holt všechno víš. Tys tomu zase jednou dal! Spolkl to i s navijákem.«

A tak podobně. Potměšilec Paralos prohlásil, že kdyby se střílelo z děla Pandareovi do zádi, tak mu tam možná zůstane nějaký škrábanec, ale s hlavou by to bylo beznadějné, šrapnel by odskočil a jemu by se nic nestalo. Pandareos se jako obvykle nafoukl, zapnul si blůzu na všechny knoflíky, vypoulil svoje račí oči a zařval:

»Tak dost těch řečí! Jménem zákona, rozejděte se!«

Neztrácel jsem zbytečně čas a vydal jsem se do dárcovského střediska. Samozřejmě, zase jsem neuspěl. Žádné šťávy mi nevzali a nedostal jsem ani vindru. Dověděl jsem se od nich jen to, že šťávy se odebírají výhradně nalačno — ovšem já jsem před dvěma hodinami poobědval. Dostal jsem legitimaci dárce žaludečních šťáv a objednali mě na zítřek. Jinak musím říct, že středisko na mě udělalo ten nejlepší dojem. Měli tam nejnovější přístroje, na sondu používají nejjemnější olej. Odběr šťáv se děje automaticky, avšak pod dozorem zkušeného lékaře, a ne nějaké tetované gorily. Personál se k dárcům chová velmi zdvořile a ohleduplně, hned je vidět, že je dobře platí. Je tam čisto, všechno se jen blýská, i nábytek tam mají nový. V čekárně si dárce může krátit čas u televizoru nebo si přečíst poslední vydání všech možných novin. A přitom se čeká daleko kratší dobu než třeba v hospodě. A peníze dostane každý na ruku přímo z automatu. Ano, ve všem tam mají vysokou úroveň, je to humánní zařízení, instituce pečující o blaho dárce. Ani se nechce věřit, že před pár dny tu bylo doupě takového… člověka, jako byl pan Láomedón.

Přesto jsem se nemohl zbavit vzpomínky na svého zetě Charóna. Musel jsem probrat tuto choulostivou otázku s Achillem. Seděl jako vždy u pokladny a prohlížel si svůj Výzkum vesmíru. Vyprávění o mém dobrodružství však na něj udělalo obrovský dojem, hned se na mě díval docela jinýma očima. Takže když jsem začal o Charónovi, jenom mávl rukou a řekl, že nebezpečí, kterému jsem byl vystaven, v plném rozsahu rehabilituje nejen mě, ale dokonce i Charóna. Kromě toho Achilles pochybuje o tom, že Charón by se podílel na něčem nepřípustném. Charón je teď podle jeho názoru někde v Marathénách a účinně spolupracuje při konsolidaci poměrů. Určitě se při tom snaží udělat co nejvíc užitečného pro své rodné město, což by na jeho místě udělal každý slušný člověk. A místní závistivci, všichni ti Kalaidové a Pandareové, dovedou nanejvýš nezodpovědně žvanit. Úspěšný člověk musí být vždycky připraven, že ho lůza bude pomlouvat. Měl jsem v tomto ohledu svoje pochybnosti, ale nechal jsem si je pro sebe. Jen jsem se musel znovu divit, jak my, občané docela malého města, se navzájem tak málo známe: měl jsem vědět, že rozhovor s Achillem na toto téma bude zbytečná ztráta času. Předstíral jsem tedy, že mě jeho slova uklidnila, a převedl jsem řeč na známky. A tehdy se stala ta podivná věc.

Pamatuju se, že ze začátku jsem se musel do nového tématu trochu nutit, protože jsem chtěl Achilla odvést od Charónovy osoby. Nakonec jsme se ale dostali až k choulostivé tematice převráceného litografického přetisku. Svého času jsem předal Achillovi nezvratné důkazy o tom, že je to falzum, takže se zdálo, že je všechno v pořádku. Včera večer si však Achilles přečetl nějakou brožurku a dnes se cítil natolik silný v kramflekách, že začal pronášet vlastní soudy. V našich filatelistických vztazích to bylo něco neobvyklého. Samozřejmě mě to rozčililo a rovnou jsem mu řekl, že ničemu nerozumí a že není žádný filatelista. Ještě před rokem nerozeznal hawidku od zásobníku a jistě není náhodné, že jeho sbírka je plná vyřazených exemplářů. Achilles se však dnes dostal taky do ráže, takže propukla hádka, jaké já osobně jsem schopen, jen když jde o známky a o Achilla.

Jako v mlze si vzpomínám, že v době našeho sporu vešel někdo do lékárny a podal Achillovi přes moje rameno nějaký papír. Achilles pak byl chvíli zticha, čehož jsem já využil k tomu, abych vyvrátil jeho diletantské závěry. Měl jsem přitom pocit, že v místnosti je něco nepatřičného, co mě ruší a brání mi, abych přemýšlel logicky a důsledně. Potom to náhle přestalo a my, unavení a jeden na druhého rozhněvaní, jsme se přestali hádat.

Byl to z psychologického hlediska velmi zajímavý zážitek. Pocítil jsem totiž náhle naléhavé nutkaní prohlédnout si místnost a byl jsem překvapen, když jsem zjistil, že se tu nic nezměnilo. Přitom jsem si byl jist, že k nějaké změně během naší hádky došlo. Zároveň jsem si všiml, že ani Achilles se necítí úplně normálně. Také se rozhlížel, pak se prošel podél pultu a díval se i pod něj. Nakonec se mě zeptal:

»Prosím tě, Foibe, nebyl tady někdo?«

I jeho znepokojovalo to co mě. Jeho otázka mi však pomohla uvědomit si, o co šlo.

»Modrá ruka!« zvolal jsem, osvícený úlomkem vzpomínky. Najednou jsem ještě jednou viděl před svým obličejem modré prsty s kusem papíru.

»Ne, ruka ne!« přel se Achilles. »Chapadlo! Jako má chobotnice!«

»Ale já jsem viděl naprosto zřetelně prsty…«

»Ne, chapadlo, jako má chobotnice,« opakoval Achilles a horečnatě se rozhlížel kolem. Potom vzal z pultu knihu vydaných léků a rychle v ní listoval. Všechno se ve mně sevřelo. Achilles držel v ruce kus papíru, díval se na mě široce otevřenýma očima a já jsem věděl, co řekne.

»Foibe,« řekl, »to byl Marťan.«

Oba jsme byli otřeseni. Achilles jakožto odborník, vlastně skoro lékař, prohlásil, že musíme posílit naši nervovou soustavu: láhev s koňakem přechovával ve velkém kartónu s nápisem Norsulfazol. Ano, je to tak. Ano, je to tak. Zatímco jsme se hádali o ten pitomý přetisk, vstoupil do lékárny Marťan a odevzdal Achillovi písemný příkaz k předání všech preparátů obsahujících narkotika. Achilles mu podal připravený balík s léky, aniž o tom věděl a aniž byl schopen si na to vzpomenout, a Marťan pak odešel. Naše paměťová centra tuto příhodu nezaznamenala, zůstaly nám jen matné útržky obrazů zachycených koutkem oka.

Bezpečně jsem se pamatoval na modrou ruku, pokrytou krátkými chloupky, a na masité prsty bez nehtů a zaráželo mě, že něco takového nepřerušilo náš abstraktní spor o známkách. Achilles se na žádnou ruku nepamatoval, zato mu utkvělo v paměti dlouhé, pulsující chapadlo, které se k němu vztahovalo jakoby odnikud. Dál si vzpomínal, že ho to značně rozčililo, měl dojem, že jde o nějaký špatný žert. Upamatoval se taky, že balík s léky hodil zlostně na pult, ale nedokázal si vzpomenout, jestli recept vůbec četl a jestli ho zapsal do registrační knihy. Ukázalo se však, že ho číst musel, protože léky vydal, a že to taky zapsal do knihy.

Dali jsme si každý ještě skleničku koňaku. V důsledku toho si Achilles ještě vzpomněl, že Marťan stál vlevo ode mě a že měl pulovr s módním výstřihem. Já jsem si zase vzpomněl na blýskavý prsten z bílého kovu a s drahokamem na modrém prstě. Pak jsem si ještě uvědomil, že jsem slyšel zvuk odjíždějícího vozidla. Achilles si mnul čelo a říkal, že ten recept mu připomíná, jak se v něm zvedl pocit nespokojenosti nad tím, že někdo tak nespolečensky zasahuje do našeho rozhovoru o filatelii vůbec a o převrácených přetiscích zvlášť. To zase připomnělo mně, že Marťan na nás určitě mluvil a že měl pronikavý, nepříjemný hlas.

»Spíš hluboký a opovržlivý,« odporoval Achilles. Trval jsem však na svém, a tak Achilles, který se rád hádal, přizval na pomoc svého provizora, mladého muže, a položil mu otázku, jaké zvuky bylo slyšet během uplynulé hodiny v lékárně. Mladík, vlastně ještě chlapec, na nás překvapeně pohlédl svýma hloupýma očima, poplašeně zamrkal a řekl, že celou tu dobu slyšel jen naše hlasy, jen jednu chvíli jako by někde pustili rádio, ale toho on si nevšímal. Poslali jsme provizora pryč a dali jsme si ještě koňak. Tím jsme si znovu povzbudili paměťové buňky, a tak jsme postupně dokázali rekonstruovat sled událostí. Je téměř jisté, že Marťan přijel k lékárně ve svém vozidle, nechal běžet motor, šel dovnitř, zůstal stát vzadu, vlevo ode mě, pozoroval nás a poslouchal náš rozhovor. Z tohoto zjištění mi šel až mráz po zádech. Vždyť já jsem o ničem nevěděl, byl jsem naprosto bezbranný! Potom měl několik poznámek k naší filatelistické problematice, nepochybně neodborných, a pak natáhl ruku s receptem, Achilles si ho vzal, zběžně prohlédl a založil do registrační knihy. Potom vzal Achilles balík s léky a Marťan, když viděl, že jsme zaujati naším sporem a oba patřičně rozčilení, odešel. Takto postupně vznikal obraz té bytosti. Sice se nevyzná ve filatelii, ale má jisté vzdělání a chová se humánně, vždyť si s námi mohl dělat, co chtěl! Dali jsme si ještě koňak a dohodli jsme se, že by bylo nezodpovědné nechat kamarády ve »psí boudě« bez informací o naší příhodě. Achilles schoval láhev, přenechal krám provizorovi a vyrazili jsme.

Náš příběh o Marťanovi byl ve »psí boudě« přijat se smíšenými pocity. Jednonohý Polyfémos jednoznačně prohlásil, že jsme si to vymysleli.

»Jen si k nim čuchněte!« provolával. »Dyť jsou jako pumy!«

Rozvážný Sílénos rozhodl, že to nebyl Marťan, ale nějaký černoch, černoši někdy mívají kůži domodra. A Paralos reagoval, jak se dalo očekávat.

»To tedy máme lékárníka,« řekl jízlivě. »Přijde k němu úplně neznámé individuum, dá panu lékárníkovi nějaký papír a on mu dá bez řeči, co chce. Pánové, takového lékárníka aby pohledal. Kvůli svým pitomým známkám ani neví, co dělá.«

Ostatní ale byli při nás, dokonce i představitelé zlaté mládeže, vedení panem Níkostratem, se otočili od barpultu a naslouchali. Musel jsem znovu a znovu opakovat, kde jsem stál já a kde Marťan, jak natáhl končetinu, a tak dál. Po chvíli jsem si však všiml, že Achilles vyšperkovává naše dobrodružství novými a novými, co nejpůsobivějšími detaily. Například že když Marťan mlčel, měl dvě oči jako lidi, ale když začal mluvit, otvíraly se mu další oči, jedno červené, druhé bílé. Dával jsem mu znamení, aby přestal, ale on se na mě obořil, že je lékařsky dokázáno, že tvrdý alkohol ohromně působí na vybavování lidské paměti. Viděl jsem, že nemá cenu se s ním hádat, objednal jsem si tedy u Íapeta něco k jídlu a s velkým zadostiučiněním jsem poslouchal, jak se Achilles znemožňuje. Za čtvrt hodiny všem došlo, že plácá nesmysly, a přestali si ho všímat. Zlatá mládež se obrátila k barpultu a vyjadřovala své pocity slovy jako: »To je nuda, pánové… Marťani? Blbost, žádní nejsou, kde by se tu vzali… Popojedem, pardi…?«

U našeho stolu znovu začal starý spor o žaludečních šťávách. Co to je, k čemu je to dobré, k čemu je potřebujeme my a k čemu Marťani. Achilles všem vysvětlil, že člověk potřebuje žaludeční šťávy kvůli trávení potravy. Bez žaludečních šťáv se potrava nestráví. Ale teď už byla jeho autorita vepsí, takže i tohle se setkalo s odporem.

»Ty zalez, ty starej klystýre,« řekl mu Polyfémos. »Nestráví, jo? Kecáš! Už jim to dávám třetí den, a nic se neděje, vesele trávím dál! Jen kdyby ty jsi měl takový trávení!«

Dokonce se obrátili o radu ke Kalaidovi, ale to přirozeně k ničemu nevedlo. Kalais napřed dlouho cukal tělem a škubal hlavou, což sledovala celá hospoda s unaveným zájmem, až nakonec ze sebe dostal jedinou větu.

»Č-č-četník je ve třicítce u-už stařec, abys věděl.«

Byl to příspěvek k nějakému polozapomenutému tématu z dopolední debaty ve »psí boudě« a vůbec nebyl určen nám, ale Pandareovi, který však už dávno odešel do služby. Nechali jsme Kalaida plodit odpověď na naši otázku a začali jsme spekuloval sami. Sílénos se domníval, že civilizace na Marsu je v krizi z fyziologického hlediska, nedokážou už produkovat vlastní žaludeční šťávy, a tak musí hledat nové zdroje.

Zpoza pultu se ozval Íapetos a oznámil nám, že Marťani používají žaludeční šťávy jako zákvas při výrobě zvláštního druhu energie. Pak se zamyslel a dodal:

»Je to něco jako atom, jestli mi rozumíte.«

Hloupý Dimantos, který nikdy neoplýval fantazií, řekl, že lidské žaludeční šťávy jsou pro Marťany totéž jako pro nás koňak, pivo nebo jalovcová, čímž potěšil zejména ty, kteří právě jedli. Pak kdosi povídal, že Marťani získávají ze žaludečních šťáv zlato nebo vzácné kovy. Tahle zjevně nesmyslná teorie však přivedla Morfea k velmi závažné myšlence.

»Mládenci,« řekl, »ať z toho dělají, co chtějí, zlato nebo energii, to je jedno. Chápete, vy chytráci, že naše žaludeční šťávy jsou pro ně nějak moc důležitý? Neberou oni nás vlastně na hůl?«

Pomalu nám to docházelo. Je to tak! Skutečnou cenu žaludečních šťáv nikdo nezná a cenu, kterou dostáváme, určili Marťani. Je dost pravděpodobné, že Marťani jsou tvorové praktičtí a že jim z tohoto podniku plynou nepřiměřené zisky jen díky naší nevědomosti.

»Kupujou to u nás za babku a pak to střelej za velký prachy na nějaký kometě. Parchanti modrý!« Polyfémos řval a rudl vztekem. Riskl jsem to a opravil ho, že na kometě ne, tam by to nešlo, leda na nějaké planetě. Reagoval na to se svou příslovečnou hrubostí. Navrhl mi, abych si nejdřív vyléčil oko, a teprve pak se s někým hádal.

Morfeův nápad všechny rozrušil a byla by se rozpředla jistě velmi užitečná debata, kdyby do hospody nevstoupil Myrtilos se svým bratrem farmářem, oba opilí, jak zákon káže. Dověděli jsme se, že Myrtilův bratr se už několik dní pokouší vyrobit z modrého obilí kořalku a že dnes konečně dosáhl prvního úspěchu. Na stole se octly dvě velké láhve plné modré tekutiny. Všichni se k ní vrhli a začali ji ochutnávat: »modrá« si okamžitě získala sympatie všech přítomných. Myrtilos zářil a na vrcholu blaha pozval ke stolu i Íapeta, aby taky ochutnal, Íapetos vypil dvě skleničky, chvíli je vychutnával, přivřel levé oko v přemýšlivé grimase a pak řekl:

»Seberte se vy dva a táhněte odtud. Ať už vás tu nevidím!«

Bylo to řečeno takovým tónem, že Myrtilos beze slova sbalil obě flašky i svého bratra, který mezitím usnul, a pomalu se odvlekl pryč. Íapetos na nás utkvěl těžkým pohledem a řekl:

»To by se jim tak hodilo, nosit si do mýho podniku svý patoky!«

Pak se vrátil za pult. Abychom si ho udobřili, objednali jsme si každý ještě jednu, ale předchozí dobrá pohoda už byla pryč. Poseděl jsem ještě půlhodinku a pak jsem šel domů.

V obýváku seděl v Charónově křesle pan Níkostratos, Artemis seděla proti němu a hostila ho. Nepletl jsem se do toho. Za prvé, Charón je, jak vidno, ztracená ovce a vůbec není jisté, jestli se vrátí domů. A za druhé, někde nablízku tu byla Hermiona a ve mně bylo tolik alkoholu, že jsem dokonce sám sobě byl cítit. Proto jsem raději tiše proklouzl do svého pokoje a zbytečně jsem na sebe nepoutal pozornost. Převlékl jsem se a zabral se do novin. Neuvěřitelné! Šestnáct sloupců a kde nic, tu nic. Samá vata. I ta prezidentova tisková konference. Četl jsem to dvakrát, ale ničemu jsem nerozuměl. Pořád jen žaludeční šťávy.

Půjdu se podívat, co dělá Hermiona.

12. června

Teplota +20 °C, jasno, bezvětří. Po té modré kořalce se nepříjemně říhá. Hlava mě bolí jako střep, asi to je migréna, celý den jsem byl doma. Objevila se gastronomická novinka — modrý chléb. Hermioně chutná. Artemidě taky, ale já ho jím bez nějakého zvláštního nadšení. Je to normální chleba, jenže modrý.

13. června

Takže konečně máme léto, aspoň to tak vypadá. Teplota +22 °C, oblačno…

To jsou věci! Ani nevím, odkud začít. Pokud jde o penzi, nevím zatím nic, ale to je teď vedlejší. Jen jsem začal s dnešními zápisky, slyším najednou venku auto. Myslel jsem, že to Myrtilos přivezl z farmy slíbený demižon modré kořalky, tak jsem vyšel ven. Pod lucernou tam stálo krásné auto, z kterého právě vystupoval Charón. Můj zeť vyrazil rázným krokem k lavičce, kterou už zvečera okupovala Artemis s panem Níkostratem. Ani jsem nestačil mrknout a pan Níkostratos přelítl přes plot jako vlaštovka. Kde se v tom Charónovi vzala taková síla! Za panem Níkostratem letěla ještě hůlčička a klobouk, ale ten se o svůj majetek nestaral, jak bral nohy na ramena. Potom se Charón věnoval Artemidě. Neviděl jsem všechno, byla už tma, ale mám ten dojem, že nejdřív se Artemis pokusila omdlít. Když jí však Charón jednu vrazil, vzdala se svého původního úmyslu a rozhodla se předvést, co v ní skutečně je. Začala ječet vysokým, nepříjemným hlasem a zaťala Charónovi své dlouhé nalakované nehty do obličeje. Opakuju, viděl jsem to značně nezřetelně. Ale když jsem za pár minut nahlédl do pokoje, chodil Charón po místnosti jako tygr v kleci a na nose se mu skvěl čerstvý rudý škrábanec. Artemis účinlivě prostírala na stůl a i na větší vzdálenost jevil její krásný obličej jistou asymetrii. Nesnáším rodinné scény, vždycky se ve mně všechno sevře a chce se mi utíkat někam daleko, nic nevidět, nic neslyšet. Ale Charón mě zpozoroval dřív, než jsem se stačil schovat, a proti všemu očekávání mě pozdravil tak přívětivě a srdečně, že mi nezbylo než jít dovnitř a dát se s ním do řeči.

Především mě příjemně překvapilo, že Charón vypadal úplně jinak, než jsem očekával. To nebyl ani zdaleka ten zarostlý a otrhaný tulák, který tady před týdnem řinčel železem a nadával jako pohůnek. Přiznám se, čekal jsem, že bude špinavý a otrhaný ještě víc než poprvé. Ale teď tady přede mnou seděl starý Charón z doby před záborem, hladce oholený, učesaný a elegantně oblečený. Jen čerstvý škrábanec na nose poněkud kazil celkový dojem, a obličej, nezvykle opálený, svědčil o tom, že ta kancelářská myš pobývala v poslední době až příliš často pod širým nebem.

Přišla Hermiona v natáčkách, omluvila se za to, jak vypadá a sedla si k nám. A tak sedíme jako za starých časů, jedna velká rodina. Než ženy uklidily ze stolu, mluvilo se jen tak všeobecně: o počasí, o zdraví, o tom, jak kdo vypadá. Začalo to, až když jsme s Charónem osaměli. Charón si zapálil doutník, podíval se na mě zkoumavě a řekl:

»Tak co, otče, myslíte, že naše věc je prohraná?«

Jen jsem pokrčil rameny, přestože se mi chtělo říct, že je-li něčí věc prohraná, tak určitě ne naše. Ale Charón zjevně po odpovědi netoužil. Dokud tam byly ženy, držel se, ale teď bylo vidět, že je ve stavu horečného napětí. Ve stavu, kdy člověk snadno přechází od hysterického smíchu k hysterickému pláči. Kdy pociťuje nepřekonatelné nutkaní to všechno ze sebe dostat, a proto mluví a mluví a mluví. A Charón mluvil.

Lidstvo už nemá žádnou budoucnost, člověk přestal být pánem tvorstva a divem přírody. Od nynějška až na věky věků bude člověk jen obyčejným přírodním jevem, jako je třeba strom nebo kůň, nic víc. Kultura a pokrok — to jsou věci, které ztratily jakýkoliv smysl. Lidstvo už nemá proč se vyvíjet, bude vyvíjeno zvenčí, a k tomu nepotřebuje vlastní školy, vědecké ústavy, laboratoře, není nutná ani ideologie, filozofie a literatura — prostě to, co odlišuje člověka od dobytka a čemu se dodneška říkalo civilizace, nebude už k ničemu. Jakožto živá minifabrika pro výrobu žaludečních šťáv se Albert Einstein ničím neliší od Pandarea, a dokonce se jeví jako méně vhodný k tomuto účelu, protože Pandareos se vyznačuje neobyčejnou žravostí. Dějiny lidstva tedy nekončí v křečích kosmické katastrofy ani v plamenech atomové války, ale v sytém, spokojeném poklidu…

»Není to směšné?« zvolal a chytil se za hlavu, »civilizaci nezničí balistické střely, ale pár grošů za žaludeční šťávy!«

Řekl toho samozřejmě ještě mnohem víc a řekl to také mnohem efektněji, ale já si abstraktní úvahy špatně pamatuji. Musím se přiznat, že ze začátku mě vylekal. Ale brzy mi došlo, že tohle jsou jen hysterické výlevy intelektuála, který se musí dívat, jak přicházejí vniveč jeho ideály. A tak jsem pocítil potřebu mu oponovat. Ovšemže ne proto, abych ho přesvědčil, v to jsem nedoufal, prostě jen proto, že jeho závěry se mi zdály přemrštěné a nesprávné. A taky, upřímně řečeno, jsem se chtěl zbavit toho tíživého dojmu, který ve mně zanechaly jeho lamentace.

»Hochu, to je tím, že jste si moc snadno žili,« řekl jsem mu rovnou. »Jste moc pohodlní a nevíte nic o životě. Na první pohled je vidět, že tě ještě nikdo pořádně nezmlátil, že jsi nemrzl v zákopech a netahal trámy v zajetí. Vždycky jste měli co jíst a čím platit. Takže jste si zvykli dívat se na svět jen ze své věže ze slonové kosti. Ó hrůzo! Civilizaci prodali za pár grošů! A já ti říkám: jen hezky poděkujte, že vám vůbec nějaké peníze dávají! Ty je samozřejmě nepotřebuješ, ty ne. Ale co vdova se třemi dětmi, které musí nakrmit, obléct a nechat vyučit? A co Polyfémos, mrzák, který dostává pár měďáků válečné penze? A co farmáři? Co těm jste nabídli? Pochybnou ideologii, knížky a brožury a vaši estétskou filozofii, odtrženou od života! Ale na tohle vám farmář kašle. Ten potřebuje mít jistotu, že každý rok sklidí úrodu a že za ni dostane slušně zaplaceno. Byli jste schopni mu to zajistit? Vy s tou vaší civilizací? Ne, příteli, nikdo, nikdo za celých deset tisíc let nebyl schopen dát venkovskému člověku jistotu. Až přišli Marťani, a ti mu ji dali. Divíte se, že vás farmáři loví jako divokou zvěř? Kamaráde, vás totiž nikdo nepotřebuje, nikdo nepotřebuje vaše diskuse, váš snobismus, vaše abstraktní řečičky, které občas končí střelbou ze samopalu — ne, to nikdo nechce. Nechtějí vás farmáři, nechtějí vás lidi ve městě, nechtějí vás Marťani. Dokonce si myslím, že vás nechce ani většina inteligence. Vy si myslíte, že jste výkvět civilizace, ale ve skutečnosti jste jen plíseň, která roste na jejích plodech. Máte o sobě příliš vysoké mínění a teď si myslíte, že vaše záhuba znamená záhubu celé civilizace.«

Bylo vidět, že jsem ho tím proslovem doslova ubil. Seděl zhroucený v křesle, obličej v dlaních, celý se třásl a vypadal tak uboze, že mi nad ním srdce usedalo.

»Charóne,« řekl jsem co nejlaskavěji, »Charóne, chlapče! Zkuste to a sestupte z těch vašich nadoblačných výšin dolů na matičku Zem! Zkuste pochopit, že člověk nejvíc ze všeho na světě potřebuje klid a jistotu, že zítra bude mít práci. Vždyť se nic tak strašného nestalo! Vy říkáte, že z lidí jsou teď fabriky na výrobu žaludečních šťáv. To jsou příliš silná slova, Charóne! Ve skutečnosti je to docela jinak. Lidstvo se dostalo do úplně nových podmínek existence a v nich se mu nabízí vynikající způsob, jak využitkovat svoje fyziologické předpoklady pro upevnění své pozice v tomto novém světě. Vy tomu říkáte otroctví, ale každý rozumný člověk ti řekne, že to je normální obchod, který samozřejmě musí být vzájemně výhodný. Jaképak otroctví! Vždyť každý, kdo umí počítat, si lehce zjistí, jestli ho při odběru neokradli. A kdyby ho někdo opravdu chtěl okrást, tak tě ujišťuju, že dnes se už spravedlnosti každý dovolá. A vůbec — vy mluvíte o zániku kultury a civilizace — ale to přece vůbec není pravda! A taky mi není jasné, co tím míníte. Každý den přece vycházejí noviny, vycházejí nové knihy, televize vysílá nové hry, továrny pracují… Charóne! Co vám vlastně chybí? Nechali vám všechno, co jste měli: svobodu slova, samosprávu, ústavu. A navíc vás ochránili před panem Láomedóntem a jemu podobnými. A co je nejdůležitější, získali jste stálý a bezpečný zdroj příjmů, který není závislý na žádné konjunktuře.«

Tady jsem udělal pauzu, protože mi došlo, že Charón není vůbec zničený a že nepláče, jak se mi původně zdálo, ale směje se, a to velmi nezpůsobně. Cítil jsem se tím značně dotčený, ale Charón se už vzpamatoval:

»Promiňte, proboha, nechtěl jsem vás urazit. Jenom jsem si vzpomněl na jednu zábavnou příhodu.«

Ta příhoda spočívala v tom, že před dvěma dny Charón a jeho pětičlenná povstalecká skupina zajali marťanské vozidlo. Jaké však bylo jejich překvapení, když z něho vystoupil úplně střízlivý Mínótauros s přenosným aparátem na odběr žaludečních šťáv.

»Tak co, mládenci, dáme si sondičku?« zeptal se vesele. »Hned to připravím. Kdo jde první?«

Povstalci z toho byli úplně vedle. Když se vzpamatovali, dali Mínótaurovi pořádně na hřbet za zradu, ale neměli z toho nejmenší zadostiučinění. Nakonec ho pustili i s mašinou. Původně totiž chtěli stroj ukořistit, naučit se s ním zacházet a pak s ním proniknout na marťanskou základnu a Marťany pobít. Ale tato příhoda na ně zapůsobila tak, že se rozhodli na všechno vykašlat. Týž večer dva odešli domů k rodinám; ostatní chytili druhý den ráno farmáři a předali je Marťanům. Nebylo mi jasné, co má co dělat tahle příhoda s tématem naší debaty, ale úplně mi vzalo dech, že Charón byl v marťanském zajetí.

»Ano, proto jsem se taky smál,« odpověděl na můj přímý dotaz. »Marťani mi totiž říkali do puntíku totéž co vy. Snad jenom trochu souvisleji. A zvláštní důraz kladli na to, že já patřím k elitě společnosti, že si mě hluboce váží a nechápou, proč já a mně podobní organizujeme teroristické akce, místo abychom ustavili rozumnou politickou opozici. Nabízejí nám, abychom s nimi bojovali legálními politickými prostředky, a zaručují nám plnou svobodu slova, tisku a shromažďování. To jsou kádři, ti Marťani, že?«

Co jsem mu měl říct? Zvlášť když přiznal, že tam s ním zacházeli velmi slušně, vykoupali ho a oblékli, vyléčili mu zranění, dali mu auto z konfiskátu po nějakém majiteli opiového doupěte a pustili ho domů.

»Nemám slov,« řekl jsem a rozhodil jsem bezradně rukama.

»Já taky ne,« připojil se Charón a znovu se zamračil. »Já bohužel taky nemám slov, ale já je musím najít. Nebudeme stát ani za fajfku tabáku, jestli je nenajdeme.«

Potom mi naprosto neočekávaně popřál dobrou noc a šel k sobě, a já jsem tu zůstal sedět jako hlupák a v hlavě se mi rojily neblahé předtuchy. S tím Charónem ještě budou potíže! Budou — a velké. A co je to vůbec za způsoby, nedokončit rozhovor a jít pryč? Už je jedna hodina, a já určitě zase oka nezamhouřím.

Mimochodem, dnes jsem byl poprvé na odběru žaludečních šťáv. Není to nic strašného, jen polykání sondy je nepříjemné. Ale říká se, že na to si člověk rychle zvykne. Když budu dávat každý den po dvou kubících, hodí mi to sto padesát měsíčně. To už je něco!

14. června

Teplota +22°C, jasno, bezvětří. Konečně vyšly nové známky. Bože můj, to je nádhera! Koupil jsem celou emisi ve čtyřblocích, ale pak jsem se neudržel a koupil jsem celé archy. Už dost šetření, teď si můžu leccos dovolit. Poprvé šla se mnou na šťávy Hermiona, ale teď už budu chodit sám. Proslýchá se, že přišel oběžník ministerstva školství, kterým se potvrzuje platnost původních předpisů o přidělování penzí, ale podrobnosti se mi nepodařilo zjistit. Pan Níkostratos nepřišel do úřadu, poslal mladšího bratra se vzkazem, že se nachladil a má chřipku. Mezi lidmi se však povídá, že vůbec nemá chřipku, ale že někde upadl a přivodil si ošklivé vnitřní zranění. Tak se podívejme na toho Charóna! Artemis chodí tiše jako putička, není ji ani vidět, ani slyšet. Úplně bych zapomněl: Dnes jsem nakoukl do pokoje, a co nevidím — s Charónem tam sedí nějaký dobře oblečený člověk v brýlích. Poznal jsem ho a strnul jsem. Byl to ten partyzán, kterého tehdy zajali farmáři. On mě taky poznal a strnul neméně. Chvíli jsme se na sebe dívali, pak jsem se vzpamatoval, pozdravil jsem a šel rychle pryč. Ale dovedu si představit, co o mně vypravoval Charónovi. Prohlašuji však naprosto jednoznačně: nelíbí se mi to. Prosím, ať bojují legálními prostředky, jak jim to nabízejí. Ať pořádají schůze, vydávají noviny a publikace. Prosím. Ale jestli ještě jednou uvidím ve svém domě samopaly a jiné zbraně, tak potom se na mě nesmíš zlobit, milý zeti, potom se naše cesty rozejdou. Stačilo mi, co jsem zažil. Mám toho všeho až nad hlavu.

Abych se uklidnil, přečetl jsem si zápis své včerejší rozmluvy s Charónem. Myslím si, že moje vývody jsou přísně logické. Charón vlastně nic nedokázal vyvrátit. Je jen škoda, že jsem ty jeho řeči zapsal mnohem souvisleji, než je říkal, takže teď působí přesvědčivěji. Psát, to já umím, jen mluvit, to byla vždycky moje slabina.

V ranních novinách byly zajímavé zprávy o všeobecné demobilizaci a demilitarizaci státu. Zaplať pánbůh, konečně jim to došlo! Konečně jim došlo, že o obranu se teď u nás budou v plném rozsahu starat Marťani. Takže tohle nás teď nebude stát ani korunu, nepočítáme-li žaludeční šťávy. V prezidentově projevu na toto téma se o tom sice přímo nemluvilo, ale dá se to vyčíst mezi řádky. Prezident řekl, že vojenský rozpočet bude věnován na zvýšení životní úrovně obyvatelstva a na rozvoj mořeplavby. Vyvstávají prý sice některé problémy, spojené s omezením válečného průmyslu, ale to je jev jen dočasný. Znovu pak zdůraznil, že v důsledku reorganizace nikdo neutrpí žádnou újmu. Tomu jsem rozuměl tak, že průmyslníci a generálové dostanou tučné odstupné. Ti Marťani musí být ale bohatí!

Demobilizace už začala. Paralos rozšiřuje pověsti, že bude zrušena i policie. Pandareos ho za to chtěl zavřít, ale my jsme mu to nedovolili. Jsou to jistě jen pověsti, ale na Pandareově místě bych byl opatrnější.

Ne, dnes se mi už nechce psát nic nového. Raději přepíšu na čisto svůj včerejší rozhovor s Charónem. Myslím, že moje repliky se mi povedly.

15. června

Dnes ráno bylo neobyčejně krásně, jasno, teplota +21 °C, bezvětří. Jak je příjemné vstát brzy ráno, když už slunce rozptýlilo ranní mlhy, ale vzduch je ještě čistý, chladný a plný nočních vůní. V drobounkých kapkách rosy se třpytí miliardy duhových oblouků jako drahokamy na každém lístečku, na každé travičce, v každé pavučince, kterou pilný pavouček stačil přes noc spojit svůj domek s větvičkou, kolébající se v ranním vánku… Ne, krásná próza, to není moje. Na první pohled to sice vypadá jako literatura, ale ve skutečnosti — nevím, opravdu to nějak není to pravé. No dobře, co se dá dělat.

Už druhý den máme všichni neobvyklou chuť k jídlu. Říká se, že to dělá ten modrý chléb. Opravdu, je to vynikající jídlo. Dřív jsem nikdy nejedl suchý chléb, vždycky jen namazaný nebo obložený, ale teď se tím novým výrobkem přímo přejídám. Taje to v ústech jako cukroví a vůbec to nezatěžuje žaludek. Dokonce Artemis, která se dosud starala o svou postavu daleko víc než o svou rodinu, se teď nedokáže udržet a jí tak, jak má jíst mladá, zdravá žena jejího věku. Dokonce i Charón ho jí a pochvaluje si to. Na moje narážky, někdy i dost jízlivé, odpovídá:

»To se nevylučuje, otče, to se nevylučuje!«

Po snídani jsem šel na radnici a přišel jsem tam právě k začátku úředních hodin. Ve »psí boudě« nikdo z mých přátel nebyl. Šel jsem tedy na radnici. Pan Níkostratos nevypadá dobře. Při každém pohybu vraští bolestně obličej, chytá se za bok a každou chvíli bolestně sténá. Při řeči namáhavě šeptá a už se vůbec nevěnuje svým nehtům. Za celou dobu, co jsem u něj seděl, na mě ani jednou nepohlédl, ale jednal se mnou zdvořile, až uctivě, bez sebemenší dávky obvyklé ironie. Ano, skutečně, dostali oběžník, kterým se potvrzuje dřívější vyhláška o penzích státních zaměstnanců. Moje papíry už určitě budou u ministra. Lze předpokládat, že všechno dopadne dobře a já dostanu první kategorii. Ovšem neškodilo by, kdyby pan starosta poslal ministrovi zvlášť dopis o tom, jak jsem se osobně účastnil boje proti povstalcům. Tato myšlenka mě zaujala; dohodli jsme se s panem Níkostratem, že koncept dopisu napíšu já, on ho upraví a předloží panu starostovi ke schválení.

Mezitím už se kamarádi scházeli v naší »psí boudě«. Jako poslední dorazil Morfeus a hned dostal pokutu. Ano, už dost toho liberalismu, v poslední době jsme vůbec nedodržovali klubová pravidla. Všichni se zajímali jen o jedno: jak dopadne střetnutí mezi Charónem a panem Níkostratem. Přinutili mě, abych jim do nejmenšího detailu popsal všechno, co jsem viděl. Dost dlouho se pak jednonohý Polyfémos a Sílénos hádali, jaké zranění mohl pan Níkostratos utrpět. Jako bývalý délesloužící poddůstojník a i jinak člověk zkušený tvrdil Polyfémos, že při takové rvačce přišel pan tajemník určitě ke zranění kostrče. Což usoudil z mého líčení boje a zejména z neslavného odchodu pana Níkostrata z bitevního pole. Tohle prý vypadá na zcela jasný přímý zásah botou neboli kopanec.

Naproti tomu Sílénos, jako člověk neméně zkušený a bývalý právník, namítal, že stejný důsledek vzniká při správně mířeném úderu do hrudníku. A když si dobře všimneme, jak teď pan Níkostratos chodí, jak se kroutí a chodí šejdrem, jistě se dohodneme, že to bude některé levé žebro. Buďto si je narazil, nebo dokonce zlomil, stát se může všechno. Nakonec se shodli na tom, že záležitost není zdaleka u konce a že pan Níkostratos jakožto mladý a horkokrevný člověk si určitě najde příležitost, aby se v doprovodu svých přátel setkal s Charónem v nějakém tmavém koutě.

Taky se mě ptali, zda Artemis nadále chová k panu Níkostratovi náklonnost. Na tuto netaktní otázku jsem co nejrozhodněji odmítl odpovědět. Všichni z toho usoudili, že chová.

»Ženskou nepředěláš,« řekl jízlivý Paralos. »Jeden chlap je pro ženskou málo, to dělá její biologická podstata!«

To mě vrcholně rozčililo, a tak jsem řekl, že tahle vlastnost žen spočívá spíš v biologické podstatě některých mužů. Všichni byli mým útokem nadšeni, protože si vzpomněli, že Paralovi kdysi dávno, ještě před válkou, utekla mladá žena s obchodním cestujícím. Nikdo neměl Parala v lásce pro jeho jedovatý jazyk, a ejhle, konečně se naskytla příležitost odkázat ho i s jeho kvazifilozofickými sentencemi do patřičných mezí.

Zavládlo všeobecné veselí a spokojenost a Morfeus se přímo dusil smíchem. Plácal všechny po zádech a vykřikoval:

»No ne, no ne! Poslyšte, to je něco! A teď já, teď já vám něco povím!«

Ale jako vždy se do debaty naprosto nevhodně zapletl ten starý idiot Pandareos. Jako vždy nevěděl, o čem je řeč, a tak nám svým hromovým hlasem sdělil, že teď u nás vládne taková móda ze zahraničí: tři i čtyři muži žijou s jednou ženskou jako kočky! Mávl jsem nad ním rukou. Co s ním! Ale Paralos uvítal možnost změnit téma i napadené osoby a okamžitě přenesl palbu na Pandarea.

»Tak, tak, Pane, dneska jsi zase ve formě. Něco takovýho jsem neslyšel ani od svýho mladšího zetě majora!«

To byla zase narážka na Paralova druhého zetě, kterého všichni znali jako »okresního býka« ve městě i v okolí, a tak i tahle rána zasáhla cíl. Všichni jsme se váleli smíchy. Paralos dodal ještě se zlobným úsměvem:

»Kdepak, pánové, celá tahle demilitarizace je na houby. Mělo by se především depolicajtizovat, a vůbec nejlepší by byla depandareizace.«

Pandareos se jako vždy nafoukl, oči mu vylezly z důlků, zapnul si blůzu na všechny knoflíky a jako vždy zařval:

»Tak dost! Jménem zákona…« a tak dál.

Na dárcovské středisko bylo ještě brzy, tak jsem šel k Achillovi. Přečetl jsem mu svou upravenou a přepsanou odpověď Charónovi ze včerejší rozmluvy. Poslouchal mě s otevřenými ústy. Měl jsem obrovský úspěch.

»Tohle napsal skutečný tribun lidu, Foibe! Kde jsi k tomu přišel?«

Trochu jsem ho napínal, aby efekt byl větší, a pak jsem mu všechno po pravdě řekl. Ale on mi nevěřil! Prohlásil, že je vyloučeno, aby penzionovaný učitel astronomie tak přesně a výstižně zformuloval názory a tužby prostého lidu.

»Toho jsou schopni jen velcí spisovatelé,« prohlašoval, »nebo politikové velkého formátu. Nezlob se na mě, ale já v této zemi nevidím ani jedny, ani druhé. Foibe, tohle jsi určitě opsal od Marťanů. Přiznej se, já to na tebe neřeknu.«

Byl jsem z toho poněkud vyveden z míry. Jeho nedůvěra mi na jedné straně lichotila, na druhé mě urážela. A aby to dovršil, vyndal najednou ze stolu velkou obálku z tuhého černého papíru.

»Co je to?« ptám se nedbale, ale to už se mi srdce sevřelo neblahou předtuchou.

»Známky,« dostalo se mi hrdé odpovědi, »jejich známky. Myslím, že jsem první a jediný.«

Jako v mlze jsem vyslechl jeho nadšené líčení, do něhož občas zapletl rádobysoucitná slova o těch, co takovýto poklad nevlastní. Strkal mi obálku pod nos a vyprávěl, jaká je to vzácnost, jaké pohádkové sumy mu za ně nabízel sám Chthonios. A jak byl on, Achilles, chytrý, když za odevzdané léky nechtěl peníze, ale známky. Sumy, o kterých mluvil, byly omračující. Co se dá dělat, je to přirozené, ceny známek z Marsu jsou a budou tak vysoké, že žádná penze první kategorie a žádné množství žaludečních šťáv I. A kvality nemůže nic změnit na mých filatelistických možnostech. Nakonec jsem se jakžtakž vzpamatoval, uklidnil jsem se a požádal jsem Achilla, aby mi ty známky ukázal. A hned mi bylo všechno jasné. Ten chytrák začal najednou blekotat, koktat a vymlouvat se, že známky z Marsu jsou citlivé na světlo, asi jako fotografický papír, takže dívat na ně se můžeme jen při speciálním osvětlení, které on tady v lékárně nemá. Zlomyslně jsem se tedy vnutil večer k němu domů. Pozval mě bez zvláštního nadšení a hned mě upozornil, že doma vlastně taky nemá to zvláštní osvětlení, ale že se vynasnaží, aby do zítřka něco vymyslel. To si tedy dovedu představit. Určitě něco vymyslí, to ano, třeba že známky z Marsu se na vzduchu rozkládají nebo že je možné je jen ohmatávat, protože nesnášejí lidský pohled.

Když jsme byli v nejlepším, ucítil jsem najednou nad levým uchem čísi dech a koutkem ucha jsem viděl, že se vedle mě něco hýbá. Hned jsem si vzpomněl na nedávnou marťanskou návštěvu a rychle jsem se obrátil. Byla to však jen služebná od madam Persefony, která zase přišla pro něco spolehlivějšího. Achilles odešel do laboratoře, aby tam vyhledal preparát, který by uspokojil náročné požadavky madam Persefony, a zřejmě neměl v úmyslu vrátit se, dokud budu v krámě. Šel jsem tedy pryč, ale neodpustil jsem si pár pěkně sarkastických poznámek.

V dárcovském středisku mě čekalo příjemné překvapení. Chemická analýza prokázala, že v důsledku mých chronických interních chorob jsou moje žaludeční šťávy velmi kvalitní. Je to první kvalita, takže teď budu dostávat o čtyřicet procent víc než ostatní. Navíc mi lékař oznámil, že když budu v malých, ale pravidelných dávkách pít modrou kořalku, mohu se dopracovat až k první A kvalitě a dostávat pak až o osmdesát procent víc. Nerad bych to zakřikl, ale snad mi poprvé v životě osud trochu přeje.

V nejrůžovější náladě jsem šel do hospody a seděl tam do pozdního večera. Bylo tam opravdu veselo. Předevčírem začal Íapetos prodávat modrou kořalku, na kterou má s farmáři sjednaný prodejní monopol. Po modré kořalce se nepříjemně říhá, ale je levná, dobře se pije a je z ní veselá opice. Dnes jsme se moc pobavili s jedním z těch mládenců v přiléhavých kabátech. Do dneška jsem je nerozeznával a cítil jsem k nim odpor, který se mnou sdílela většina mých přátel. Ti hrozivě působící vítězové nad panem Láomedóntem obvykle trávili celou svou pracovní dobu ve výčepu. Od rána až do uzavírací hodiny seděli u barového pultu, pili, úporně mlčeli a dívali se před sebe, jako by nikoho neviděli. Až dnes se stalo něco neobvyklého. Jeden z nich se najednou zdvihl od barpultu a přišel k našemu stolu. Všichni zmlkli a nastraženě očekávali, co se stane. Do nastalého ticha objednal mladík celému stolu pití, posadil se na volnou židli mezi Polyféma a Sílena a potichu řekl:

»Aiakos.«

Všichni jsme si pomysleli, že má škytavku z modré kořalky, a Polyfémos podle svého zvyku řekl:

»Ať slouží!«

Mladík nám však poněkud dotčeně vysvětlil, že Aiakos je jeho jméno a že ho tak pojmenovali na počest syna Dia a Aigíny, otce Telamónova a Péleova, děda Aianta Většího. Polyfémos se okamžitě omluvil a navrhl, abychom si připili na Aiakovo zdraví, takže incident byl zažehnán. Všichni jsme se představili a Aiakos se za chvíli cítil mezi námi jako doma. Byl to výborný vypravěč, museli jsme se jeho příhodám smát, až jsme se za břicha popadali.

Obzvlášť se nám líbilo, jak vždycky namydlili v pokoji podlahu, pozvali si tam ženské a pak je po pokoji honili… a tak dále. Říkali tomu hra na babu a on o tom dovedl vyprávět neobyčejně zábavně. Trochu jsme se však přece jen styděli, kvůli naší zaostalosti, protože o něčem takovém nikdo z nás nikdy neslyšel. Takže nám přišla velmi vhod vtipná podívaná, kterou pro nás připravila naše zlatá mládež z party pana Níkostrata. Právě přicházeli a měli s sebou na provázku velkého červenobílého kohouta. Za zpěvu písně Niobo, ó Niobo ho předvedli všem hostům, došli s ním až k barpultu a objednali si pro sebe koňak a pro kohouta — modrou kořalku. Přitom vykřikovali, že oslavují kohoutovu pohlavní zralost a že zvou každého, kdo má zájem. Div jsme nepukli smíchy. Světák Aiakos se smál taky, takže pověst našeho města jako střediska zábavy a povyražení byla zachráněna.

Zajímavou novinku přinesl z radnice Achilles. Prý někdo ukradl ze zasedačky šest židlí. Místo činu už prozkoumal Pandareos, který tvrdí, že je pachateli na stopě. Pachatelé byli podle něho dva, jeden měl velurový klobouk a druhý na pravé noze šest prstů. Ale všichni ostatní jsou toho názoru, že židle ukradl důchodní. Jízlivec Paralos to řekl naplno:

»Tak se z toho zase dostal. Teď se budou všichni zajímat o pitomý židle a na zpronevěru se zapomene.«

Když jsem se vrátil domů, byl Charón ještě v redakci, takže jsme pojedli jen ve třech.

Právě jsem se díval z okna. Nádherná letní noc rozprostřela nad městem svá hvězdná křídla nekonečného nebe, posetého miliardami blikajících hvězd. Teplý vítr přináší kouzelné vůně a laská větve spících stromů. Je slyšet bzukot světluščího samečka, který letí za svou drahokamovou milou a zabloudil v trávě Klid, mír a spánek sestoupily na městečko, unavené denním shonem… Ne, přece jen to není ono. Ale to nevadí. Chtěl jsem jen napsat trochu lyričtější úvod k zápisu o tom, jak nad městem prolétají ve velké výšce obrovské kosmické lodi, které vydávají nezvyklé světlo. Jsou to symboly míru a bezpečnosti; na první pohled je vidět, že nejsou naše.

Dám své odpovědi název Klid a jistota a pošlu ji Charónovi do jeho novin. Jen ať zkusí to neotisknout! Teď už je celé město pro, jen on jediný je proti. Nepodaří se ti to, milý zeti, nepodaří.

Půjdu se podívat, co dělá moje milá žena Hermiona.

John Wyndham

PAK

PŘIJDE ČAS

A MUŽ SE

MUSÍ

USADIT

I

Rozhled za moc nestál. Pro oči, které pamatovaly krajinu na Zemi, tu nebylo k vidění nic, stejně jako nikde na Marsu. Vpředu a doleva se jako hedvábné prostěradlo táhla až k horizontu nehybná vodní hladina. Vpravo byl asi míli vzdálený nízký břeh. Pokrýval ho červenožlutý písek, porostlý trsy chudobných rákosovitých keříků. Kdesi daleko za nimi se tyčily bílé koruny temně rudých hor.

Poledne bylo vlažně teplé a Bert nechal loď, aby ho nesla sama. Klín drobných vlnek se šířil a potom pozvolna ztrácel daleko za zádí, kde se znovu uzavíralo nezměrné ticho, v němž nezůstávala jediná stopy, která by prozrazovala, že tudy proplul. Už několik dnů a několik set mil chrchlavého putování se kolem neměnilo téměř nic.

Nic podobného jeho lodi na Marsu a ani jinde neexistovalo. Bylo to prazvláštní plavidlo. Postavil ho sám, aniž měl potuchy, jak stavět loď. Jakýs takýs plán nebo spíš hrubou představu sice zpočátku v hlavě měl, ale musel ho tolikrát měnit, že to, jak loď vypadala, vlastně záviselo na materiálu a plátech, které se mu podařilo sesbírat. Vzniklo tak cosi mezi sampanem, prámem a nádrží na dešťovou vodu, avšak Bert byl s výsledkem spokojen.

Lenošivě a pohodlně se rozvaloval na zádi svého plavidla. Jedna ruka v potrhaném rukávu mu visela přes páku kormidla, druhou měl uloženou na prsou. Dlouhé nohy v záplatovaných kalhotách a podivných botách s plátěnými svršky a podrážkami spletenými z provázků — taky ty si udělal sám — natáhl před sebe. Hubený obličej mu pokrýval nazrzlý, trochu přistřižený vous a zpod orvané, ušpiněné střechy plstěného klobouku celkem bez zájmu vyhlížely tmavé oči.

Naslouchal odfukování stařičkého motoru asi tak jako předení ochočené kočky. Skutečně považoval motor za cosi jako starého přítele, věnoval mu laskavou péči a ten se mu za ni odvděčoval spokojeným, dobromyslným pochrochtáváním a tím, že ho nesl dál.

Stávalo se občas, že Bert motor povzbuzoval nebo mu vyprávěl o věcech, na které myslel; avšak Bertovi samotnému se tenhle zvyk zrovna nelíbil. Vždycky, když si to uvědomil, snažil se ho potlačit — jenže dost často si to neuvědomil. Měl pro ten sípavý starý krám prostě slabost, nejen proto, že s jeho pomocí překonal už tisíce mil vody, ale taky proto, že když zakotvili, dovedl mlčet.

Ticho, klenoucí se na pustinami i vodou jak symbol zmaru, Bert rád neměl, ale nebál se ho. Nepřinutilo ho — jako to dokázalo s většinou lidí — usídlit se na jednom místě se sousedy, s hlukem, s iluzí naděje. Jeho neklid byl silnější než nechuť k prázdným prostorám. Vedl ho pořád dál, i tam, kde se dobrodruh, který nenarazí na žádné dobrodružství, vrací zpět nebo propadá zoufalství. Nechtěl mnoho, jen stejně jako cikáni chtěl pořád dál.

Před lety se jmenoval Bert Tasser, ale naposledy své jméno slyšel tak dávno, že je skoro zapomněl, stejně jako všichni ostatní. Pro ty, kdo ho znali, by už je Bert.

„Brzo by se to mělo ukázat,“ zamumlal, buď k trpělivému motoru, nebo sám pro sebe, a napřímil se, aby se mohl rozhlédnout.

Pobřeží se nepatrně změnilo; mezi kosmatými keři se objevoval podrost, štíhlá stébla s nablýskanými, jako kovovými lístky, citlivými na sebeněžnější dýchnutí vánku. Bylo jich kolem stále víc, pozoroval jejich chvějivé lehounké záblesky a věděl, že kdyby zadusil motor, neobklopovalo by ho už mrtvé ticho, ale zvonění a cinkot miliard tvrdých lístků.

„Pochod dráteníčků,“ řekl. „Jo, už to bude blízko.“

Z přihrádky vedle sebe vylovil hodně ohmatanou, rukou kreslenou mapu a podíval se do ní. Potom vytáhl stejně osahaný zápisník a z jedné stránky pročetl seznam jmen. Vrátil papíry do přihrádky, znovu se rozhlédl a přitom si zpaměti opakoval jména. Teprve za další půlhodinu rozeznal tmavý objekt, přerušující jednotvárnost čáry pobřeží.

„No vida,“ řekl, jak kdyby chtěl motoru do posledních pár mil dodat odvahy.

Teprve blíž se ukázalo, že budova, z dálky vyhlížející jako prapodivně zbudovaná, je jen zřícenina. Zdi čtvercové základny zdobily ornamenty, kdysi reliéfní, teď už natolik ohlazené, že se z nich vytratily podrobnosti. Základy kdysi musely podpírat nějakou věž. Jak vypadala, se dalo jen hádat; zbylo z ní sotva sedm metrů. Stejně jako základny byla věž postaveny z hnědočervených kamenů a nesla větrem ohlazené stopy po vlysech. Od břehu ji dělilo zhruba třicet nebo možná i víc metrů a ve svém osamění byla zrádná. Velikost i míru neštěstí, která ji v průběhu času postihla, bylo možné ohodnotit až zblízka.

Bert držel kurs, dokud nedoplul na úroveň věže. Tam svoje neobratné plavidlo prudce obrátil. Loď se zhoupla a pomalu se sunula ke břehu, až najela na pozvolný svah. Bert zhasl motor, a zvuky, které sem patřily, rázem vynikly: vzdušná zvonkohra dráteníčků, naříkavé vrzání zchátralého kola, pomalu a neochotně se otáčejícího kdesi vlevo, pravidelné údery, nesoucí se od zříceniny.

Bert zmizel v kabině. Byla dost teplá, aby mu v ní za studených nocí nebyla zima, ale taky špatně osvětlená, protože najít sklo bylo těžké. Šátral v přítmí, dokud neobjevil vak s nářadím a ještě jeden prázdný pytel; oba si hodil přes rameno. Mělkou vodou přebrodil na břeh, přivázal loď, aby ji zajistil proti nepravděpodobné možnosti, že by se v klidné vodě utrhla. Dlouhými pružnými kroky zamířil ke stavbě.

Po obou stranách zříceniny a vzadu za ní se tísnila nevelká políčka, na nichž se podél úzkých závodňovacích stružek svěže zelenaly úpravné řádky obilí. K jedné kamenné stěně byla z nepravidelných úlomků, které nejspíš pocházely ze zbytků věže, přistavěna kůlna. Přestože ji zjevně stavěl někdo nezkušený, byla pečlivě udržovaná, čas od času se zevnitř ozvalo zachrochtání nějakých domácích zvířat. V průčelí stavby byly dveře; po stranách měly nepravidelné otvory, které, ač nebyly zaskleny, dělaly dojem oken. Přede dveřmi pracovala jakási žena. Svírala v rukou kamennou palici a tloukla jí do hromádky zrní v prohlubni, vyhlazené v kameni. Měla temně červenou pleť, tmavé vlasy stočené vysoko na temeni do zlu a jejím jediným oděvem byla rudohnědá suknice, pokreslená složitým žlutým vzorem. Nebyla už mladá, avšak svaly neměla ochablé a držela se pořád zpříma. Když se Bert přiblížil, zdvihla hlavu a zdejším nářečím řekla:

„Buď zdráv, Pozemšťane. Už dlouho na tebe čekáme.“

Bert odpověděl tímž dialektem.

„Přijel jsem snad pozdě, Aniko? Nevím, co je za den, jen jsem měl pocit, že přišel čas, abych se tu zase ukázal.“

Odložil vaky, na které se vzápětí vrhl nejméně tucet banikuků. Rychle vaky prozkoumali a pak se zklamaně obrátili k Bertovým nohám, pokoušeli se do nich zakousnout a zdvíhali opičí tlamičky nahoru. Vyhrabal pro ně v kapsách hrst oříšků a usadil se na příhodný kámen. V paměti si vybavil seznam jmen ze zápisníku a začal se vyptávat na jednotlivé členy rodiny.

Zdálo se, že se všichni mají dobře. Janf, nejstarší syn, se odstěhoval, avšak mladší Tanak spolu s dcerami Guikou a Zaylo zůstali. Byli tu taky Guičin manžel a jejich děti; od doby, co tu byl naposledy, jedno přibylo. Vyjma mimina byli všichni na poli, ale brzy se mají vrátit.

Podíval se směrem, kam ukazovala, a v dálce mezi úpravnými řádky zahlédl pohybující se tmavé body.

„Druhá sklizeň bude zřejmě slušná,“ řekl.

„Velcí na nás nezapomínají,“ odpověděla věcně.

Seděl a pozoroval ji, jak pracuje. Barva její kůže i prostředí kolem způsobily, že začal myslet na obrazy, které viděl kdysi před lety — byl to Gauguin, určitě —, jenže Anika nebyla typem ženy, jako Gauguin maloval. Gauguin by tu nejspíš žádnou krásu nezahlédl, stejně jako se to zpočátku nedařilo Bertovi. Marťané, lehčeji stavění a se slabšími kostrami, se mu zdáli, když je poprvé spatřil, křehcí a vychrtlí, ale časem si zvykl, že jsou jiní. Dnes kdyby měl nakrásně spatřit nějakou pozemšťanku, asi by mu připadla nezvykle nakynutá.

Anika si uvědomila, že ji pozoruje, a nechala tlučení. Otočila se, zadívala se na něj. Neusmívala se, ale rozeznal v jejích temných očích laskavost a porozumění.

„Jsi unavený, Pozemšťane,“ řekla.

„Jsem už dlouho unavený,“ řekl Bert.

Chápavě přikývla a obrátila se znovu k práci. Bert jí dobře rozuměl a věděl, že ona svým tichým způsobem rozumí jemu. Marťané byli jemní, soucitní, čestní lidé a bylo tragédií, že první pozemšťan, který tu přistál, v nich viděl jen slabou a vyčerpanou rasu, méněcenné „domorodce“, které je třeba vyhnat i využít, kdykoli se to hodí. Tenhle názor už dávno neplatil, jednak proto, že někteří z ostatních se tak jako Bert museli naučit znát Marťany lépe, jednak proto, že pozemšťané žili většinou v sídlištích a na Marťany narazili jen zřídka. Bert se však nepřestával, kdykoli si na to vzpomněl, za vlastní lidi stydět.

Po několika minutách ticha Anika řekla:

„Jak dlouho už vlastně tudy putuješ?“

„Asi sedm vašich let. To je u nás skoro čtrnáct.“

„To je dlouhou,“ zavrtěla hlavou. „Příliš dlouho, aby se člověk jen tak sám toulal. Jenže vy pozemšťané jste jiní než my.“ Zadívala se na něj, jako by chtěla to, v čem jsou rozdílní, spatřit hluboko v jeho očích. „Ale tak moc se zase nelišíte,“ dodala a znovu pomalu zavrtěla hlavou.

„Mně je dobře,“ řekl Bert stručně. Obrátil hovor na jinou kolej. „Co pro mě máte?“ zeptal se. Seděl pak a jen na půl ucha poslouchal, co mu říká o pánvích, které potřebují spravit, a dalších, které by už potřebovala nové, o tom, že kolo pumpy už nedává tolik vody, jak byli zvyklí dřív, o tom, že Janf se pokusil nasadit dveře, když se utrhly v pantech, a jak špatně to dopadlo. Část jeho pozornosti bloudila jinde — snad je to jeden ze stavů k nimž dochází, když je člověk často sám.

II

To jeho „Mně je dobře“ bylo jen chabým krytem. Věděl to a věděl, že to ví i ona. Nikomu z pozemšťanů nebylo „dobře“. Někteří nasadili masku, jiní ne, ale problém pod ní byl vždy týž. Pár jich podobně jako on bezútěšně bloudilo Marsem, většina však dala přednost pomalému hnití a alkoholu ve společných sídlištích. Jen málokteří, snad aby dohnali pomyslný sen či stín, si vzali marťanské dívky a pokusili se žít s domorodci. Bertovi jich bylo líto. Viděl, jak se jejich obličeje rozjasňují, kdykoli k nim dorazí, s jakou chutí se s ním dávají do řeči, jak jen vzpomínají, lítostivě vzpomínají.

Bert zvolil život tuláka. Bezvýchodnost žití v sídlištích se projevila velice brzy a nevyžadovalo velkou představivost domyslet si, co je čeká. Strávil celý jeden marťanský rok stavbou lodi, jejím vybavováním, výrobou hrnců a pánví, které chtěl prodávat, sháněním zásob a nářadí. Od chvíle, kdy se rozhodl pro život dráteníka, mu neklid nedovolil, aby se zastavil. V sídlištích ho vídali zřídka, jen když se stavil, aby nabral palivo pro motor, nebo když tam strávil zimu výrobou pánví a dalšího zboží, s nímž obchodoval. Vždycky odtamtud odjížděl rád. Rozklad byl stále zřetelnější a pokaždé se dozvěděl, že několik z těch, které znal, nalezlo vysvobození a upilo se k smrti.

Ale v poslední době přišel na to, že i v něm se cosi změnilo. Neklid mu bránil stejně jako dřív zůstávat v sídlišti, ale už jím nezmítal jako zpočátku, a stejně tak mu scházelo ono staré uspokojení z putování a cest, které plánoval. Pokušení žít mezi ostatními lidmi necítil, ale začínal chápat, co znamená pocit pospolitosti, který je udržuje pohromadě, a proč zároveň musejí tolik pít. A občas, když si uvědomil, že se změnil natolik, aby je začal chápat, mu z toho bylo těžko.

Nejspíš je to věkem, usuzoval. Když za sebou měl první a současně poslední let raketou, bylo mu jedenadvacet. Ostatní byli většinou o deset patnáct let starší a na něho teprve teď začaly doléhat pocity, které oni prožívali před lety — bezútěšnost i beznaděj, touha po čemsi, co už se nikdy nevrátí.

Co se přesně na Zemi přihodilo, nevěděl a ani se nedozví nikdo z nich. Když k tomu došlo, měla jejich kosmická loď za sebou čtyři dny cesty z lunární základny a mířila k Marsu. Jeden z členů posádky, chlapík o málo starší než on, ho probudil a vytáhl z kóje k okénku. Pohled ven se jim navždy vtiskl do paměti: viděli pukající Zemi a běložhnoucí plameny, které šlehaly ze stále širších trhlin.

Říkalo se, že nějaký atomový reaktor přesáhl kritickou hmotu a rozpoutal řetězovou reakci. Zároveň se objevila námitka, že kdyby tomu tak bylo, Země by nepukla, ale vybuchla jako mlhovina, z níž by nezbylo vůbec nic. Následovala výjimečně málo podložená debata o řetězové reakci, omezené jen na některé prvky, a čas od času znovu a znovu propukala. Pravdu neznal nikdo. Jisté bylo jediné: že se Země rozpadla na pás planetek, které jako sprška kosmických oblázků pokračují v cestě kolem Slunce.

Spoustě mužů dost dlouho trvalo, než tomu, co viděli na vlastní oči, uvěřili, a když se jim to konečně podařilo, bylo jim ještě hůř. Jiní zase zjistili, že nikdy nedokážou to, co se stalo, přijmout jako nezvratný fakt, a Země, byť navždy nedostupná, pro ně kdesi daleko existovala dál. Kázeň na lodi se vytratila a pár členů posádky žádalo, aby se obrátili zpátky, protože byli přesvědčeni, že by měli být u toho a snažit se nějak pomoci. Kapitán rozhodl, že to nemá smysl, a pokračovali dál v cestě k Marsu. Toto rozhodnutí se později stalo zdrojem hádek, proč návrat lodi — jakkoli nesmyslný — nebyl povolen.

Navigátoři vypadali čím dál utrápeněji a jejich výpočty byly vzhledem ke změněným oběžným drahám stále méně přesné. S úžasem pozorovali, jak osvobozený Měsíc opouští svou dráhu a řízen nevypočitatelnými silami odplouvá vesmírem, až ho nakonec polapí náruč obrovitého Jupitera. Ale mnohem dřív, než k tomu mohlo dojít, dokázala jejich loď nakonec díky směsi výpočtů s odhady naposledy přistát na Marsu.

Přistály tu i další lodi — výzkumná plavidla z pásu planetek; po nich změnili trasu cesty domů i obchodníci z Jupiterových oběžnic. Některé lodi byly očekávány, a nikdy nedorazili. Pár tuctů těch, které to dokázaly, se teď povalovalo na povrchu Marsu, a neměly mateřský přístav, do něhož by se mohly uchýlit. Několik set mužů se povalovalo s nimi. Spolu s posádkami se tu octli horníci, vrtači, lidé z rafinérií, prospektoři, výzkumníci, obsluhy kosmických stanic, usedlíci z osad, všichni společně vyvrženi, aby se pokusili mít se, jak jen to půjde.

Byly s nimi také dvě ženy, hostesky nebo číšnice. Docela fajn děvčata, příjemná napohled, i když žádné velké krasavice. Ale okolnosti stály proti nim, a to dost silně. Rychle klesly až na dno překvapivě hlubokých propastí špatnosti, jichž mohou dosáhnout i slušné ženy, když jednou začnou. Soudilo se, že byly příčinou pěkného počtu vražd, než zbytek ostatních ztratil zábrany zbavit se jich touž metodou. Potom se všechno uklidnilo a zábavou číslo jedna se stalo pití.

Mohlo to taky dopadnout hůř, říkal si vždycky Bert. A pro ty, kdo měli ženy a rodiny, to hůř dopadlo. On sám ztratil méně: matka mu zemřela před lety, otec nebyl nejmladší. Jistě zůstala tam taky jedna dívka, milé a hezké děvče s rudozlatými vlasy, a jak čas ubíhal, pořád krásnější. Jmenovala se Elza, a upřímně řečeno, moc se toho mezi nimi nepřihodilo. Avšak i když se nikdy nedostal tak daleko, aby se zeptal, jestli by si ho vzala, bylo docela příjemné představovat si to.

Navíc měl i hubenou útěchu, že na Marsu je mu přinejmenším snesitelněji, než je těm, kteří uvízli v horkém parnu Venuše nebo na prochladlých měsících Jupiterových. Tenhle život sice nabízel jen něco podobného věčně trvající bitvě o přežití, a to zrovna moc nebylo, ale pořád se mu zdálo lepší vyrážet ven a trochu se porozhlédnout po planetě, než tak jako ostatní prochlastat mládí i sílu. A tak začal stavět loď.

Bert si vždycky myslel, že to bylo nejlepší a nejmoudřejší, co kdy udělal. Práce na ní ho zaměstnávala natolik, že neměl příležitost podlehnout apatii, a když ji potom spustil na vodu, připadal si po těch tisících mil kanálů, které procestoval, jako objevitel. Nějakou dobu trvalo, než poznal Marťany a zjistil, že jsou docela jiní, než se mu tvrdilo. Znamenalo naučit se jazyky gramaticky naprosto odlišné od jeho vlastní řeči a učit se i jednotlivá nářečí. Nepovolil, dokud nemluvil čtyřmi z dialektů lépe než kdokoli jiný z pozemšťanů, a dokázal se dorozumět i v několika dalších. Zjistil, že v jednom z nich může i přemýšlet. Po kanálech, které někdy připomínaly tichá, šedesát či osmdesát mil široká moře a jindy byly užší než míle, se pohyboval mezi jednotlivými obydlenými místy. Čím víc mohutných a početných vodních cest poznával, tím víc rostl i jeho úžas — ani po letech putování nechápal, jak byly zbudovány, o nic lépe, než když se na ně vydal prvně. Když se ptal Marťanů, nedokázali mu nic říct ani oni. Bylo to cosi, co vystavěli Velcí, už dávno a dávno. Dospěl k tomu, že kanály bral jako všechno ostatní a byl Velkým — ať už to byli kdokoli — vděčný, že se postarali o pohodlné cestování po celé planetě.

Naučil se mít obyvatele Marsu rád. Jejich klid, neuspěchanost, mírná a filozofická povaha působily jako sérum tišící horečku, která ho hnala dál a dál. Dost brzy poznal, že to, co jeho druhové nazývali leností a vyčerpáním, není nic než neschopnost pozemšťanů porozumět bytostem, které poněkud odlišně uvažují a určitě hledají smysl života v něčem jiném, jejichž schopnosti jsou zcela odlišného druhu. Poznal, že tím, co umí, dokáže Marťanům pomoci, když si sami nevědí rady, a že za svou pomoc dostane potraviny, které umějí pěstovat zase oni.

Putoval tam a zase zpátky, opravoval, vyráběl a směňoval to, co vyrobil, za jídlo. Nikde nezůstal dlouho. A teprve v poslední době si začal postupně uvědomovat, že to, co ho znepokojuje, osamělé cestování neutiší — jestli to vůbec může nějaké cestování utišit.

Bert, zatoulaný v myšlenkách docela jinde, si ani nevšiml, že Anika mlčí. Neměl potuchy, jak dlouho trvalo, než zanechala tlučení, zvedla oči a řekla:

„Už se vracejí.“

První šli dva muži, se skloněnými hlavami a zabráni do řeči. Měli křehké, téměř slabé postavy, alespoň podle pozemských měřítek, jenže ta Bert přestal uplatňovat už dávno, a teď je viděl silné a dobře stavěné. Za nimi šly ženy. Guika nesla nejmenší ze tří dětí, obě zbývající vedla za ruce její rozesmátá sestra. Guice teď bylo, podle pozemského počtu, kolem pětadvacet a její sestra Zaylo byla o čtyři roky mladší Stejně jako jejich matka byly obě oblečeny do hrubě tkaných, jasně vzorovaných suknic a vysoké účesy jim držely stříbrné jehlice. Jako ona se pohybovala lehce a rytmicky. V prvním okamžiku Zaylo stěží poznal, při jeho posledních dvou návštěvách nebyla doma a změnila se zatím natolik, až ho to znejistilo. Nejdřív ho uviděl Tanak a rychle k němu pospíchal. Vítal ho upřímně a s radostí. Vzápětí přiběhli i ostatní a obklopili ho jako vždycky, takže to vypadalo, jako by se chtěli ujistit, že si pořád pamatují, jak pozemšťan vypadá.

Anika posbírala mouku a zmizela v kamenné základně věže, kde bydleli. Zbytek rodiny spolu s Bertem šel za ní. Smáli se a byli rádi, že ho zase vidí.

Při jídle mu Tanak znovu vypočítal věci, které dosloužily, rozbily se nebo přestaly fungovat. Nic nebylo tak obtížné, aby to obyčejný řemeslník nedokázal brzy dát znovu do pořádku, ale právě v tom spočívala Bertova hodnota: oprava porouchané věci, která jemu trval pět minut, jim mohla zabrat stejné množství týdnů úporného přemýšlení a potom ještě pořád bylo dobře možné, že se jim nepovede. Stále ho překvapovalo, jak jsou naprosto neschopní, pokud jde o techniku. Tyto vlohy se v nich nikdy nevyvinuly víc, než bylo absolutně nezbytné. Uvažoval, jestli to spolu s pasivitou, pro ně rovněž charakteristickou a tolik je odlišující od pozemšťanů, nesouvisí se skutečností, že planetu nikdy neovládali — dokud tu k ovládání nezbylo tak málo. Tajuplní Velcí, kteří zbudovali kanály, dnes už rozpadlá města a budovy a kteří před staletími možná i před tisíciletími, jakýmsi způsobem zmizeli, to byli vládci; jako kdyby v jejich područí žádná myšlenka na boj a odpor neměla možnost ani se vyvinout a smyslu pro techniku nebylo zapotřebí. Jestli tomu tak bylo, pak tato tradice měla příliš hluboké kořeny, než aby mohla uschnout. Někdy míval pocit, že v podvědomí dnešní marťanů stále účinkuje tabu týkající se těchto záležitostí. Stále se modlili k Velkým, kteří na ně „pamatují“. Bert by moc rád věděl, kdo Velcí byli a jak vypadali, ale nikdo mu to říct nemohl.

Když dojedli, vyšel ven, připravil si malé ohniště a rozložil nástroje. Donesli pánve, motyky a další věci, aby je opravil, a vytratili se za svou prací. U ohně s ním zůstaly sedět jen tři děti; dívaly se jak pracuje, hrály si s hbitými banikuky a povídaly. Chtěly vědět, proč vypadá jinak než Tanak a ostatní, proč nosí bundu a kalhoty a na co má vousy. Bert jim vyprávěl o Zemi, o hlubokých lesích a svěže zelených pahorcích, o obrovitých mracích, plujících letní oblohou, o mohutných zelených vlnách s bílými hřebeny, o horských potocích, o krajích, kde není poušť a kde na jaře všecko rozkvete, o starých městech a malých vesničkách. Většině z toho, co říkal, děti nerozuměly a ještě větší části nevěřily, ale poslouchaly trpělivě a on neumlkal, takže teprve Anika je vrátila do skutečnosti a poslala za matkou. Když odešly, usadila se sama nedaleko.

Slunce zapadalo a Bert cítil, jak se řídký vzduch ochlazuje. Anika vypadala, že si toho nevšímá.

„Není dobré žít sám, Pozemšťane,“ řekl „Načas, když jsi mladý a máš ještě hodně k vidění, se zdá, že to jde — i když prožívat to spolu s někým je lepší. Avšak později to není dobré.“

Bert zabručel, ale od železného hrnce, který spravoval, hlavu nezvedl.

„Být nezávislý mi vyhovuje,“ řekl. „To musím vědět sám.“

Seděla a dívala se do dáli, přes cinkající drátenické zvonky, přes klidnou vodu za nimi. „Když byly Guika a Zaylo děti, taky jsi jim vyprávěl pohádky o Zemi. Ale nebyly to pohádky, jaké vypravuješ dnes. Tenkrát jsi mluvil o obrovských městech, kde žijí miliony lidí, o velikých lodích, které v noci vypadají jako osvětlené zámky, o strojích pohybujících se neuvěřitelnou rychlostí po zemi, a o jiných, které nad nimi létají dokonce ještě rychleji, o hlasech, které promlouvají ze vzduchu po celé Zemi, a o spoustě dalších zázračných věcí. A někdy jsi zpíval podivné trhavé písně ze Země a děti se jim smály. O ničem z toho jsi dnes nevyprávěl.“

„Vyprávět se dá o hodně věcech. Nemusím pořád mluvit o jednom a tomtéž,“ řekl. „Proč taky?“

„Budoucnost nikdy nebyla včera. Žít zpátky se prostě nedá,“ řekla.

„Budoucnost! Jakou budoucnost má Mars? Skomírání! Chcípání! Čekání na smrt, nic víc,“ řekl popuzeně.

„Nezačala snad Země od okamžiku, kdy prvně klesla její teplota, taky jen čekat na smrt?“ zeptala se „A přece mělo smysl budovat a tvořit civilizaci.“

„Hm — mělo?“ zeptal se zahořkle. „Proč?“

„Kdyby to nemělo smysl, bylo by lepší vůbec nebýt.“

„A co kdyby to lepší bylo?“ řekl vyzývavě.

Otočila se a pohlédla na něj.

„To si nemyslíš — alespoň vážně ne.“

„Co jiného bych si měl myslet?“ zeptal se.

Světla ubývalo. Zadusil oheň kamenem a začal sbírat nářadí. Anika řekla: „Proč tu s námi nezůstaneš, Pozemšťane? Máš nejvyšší čas, aby se s usadil.“

Překvapeně se na ni podíval a automaticky, bez uvažování, vrtěl hlavou. Přesvědčení, že je tulák, si hýčkal a nehodlal je podrobovat zkoušce pevnosti.

„Mohl bys tu hodně pomoct,“ pokračovala Anika. „věci pro nás obtížné snadno zvládneš. Jsi silný — jako dva naši muži.“ Podívala se přes zříceninu na úpravná políčka. „Tohle je dobré místo. A kdybys pomohl, bylo by ještě lepší. Mohli bychom obdělat víc polí a držet víc dobytka. Máš nás rád, ne?“

Seděl a díval se do soumraku. Nehýbal se a zvědavý banikuk se mu vyšplhal po nohavic, aby prozkoumal, co má v kapse. Shodil malého tvora stranou.

„Jo,“ řekl, „ k vám jsem jezdil vždycky rád, ale…“

„Ale co, Pozemšťane?“

„Právě tohle — Pozemšťane. Nepatřím mezi vás. Nikam nepatřím. Jen přijíždím a zase odjíždím.“

„Můžeš patřit sem — když budeš chtít. Kdyby teď někdo znovu stvořil Zemi, byla by ti cizejší než Mars.“

Tomu uvěřit nedokázal. Zavrtěl hlavou.

„Máš pocit, že tahle myšlenka z tebe dělá zrádce, ale já přesto tvrdím, že je to pravda,“ řekla Anika.

„To nemůže být pravda,“ zavrtěl znovu hlavou. „A vůbec, co na tom záleží?“

„Záleží,“ řekla Anika. „Došel jsi na břeh, z kterého vidíš, že život je něco, co nemůžeš zastavit jen proto, že se ti nelíbí. Život není něco mimo tebe, a ty jsi jeho součástí.“

„Co to má se mnou společného?“ zeptal se Bert.

„Jenom existovat nestačí. Jsme trošku jako obchodníci bez peněz, žijeme vlastně tím, že dáváme — a přijímáme.“

„Tohle já vím,“ řekl Bert, i když s pochybami.

„Zatím bych neřekla. A přesto by pro tebe bylo lepší — a pro nás taky — kdybys zůstal s námi. A pak, je tu Zaylo.

„Zaylo?“ opakoval po ní Bert udiveně.

III

Když se nazítří ráno dal do opravy kormidla, přišla Zaylo za ním na břeh. Usadila se pár kroků stranou na svahu, bradu si opřela o kolena a dívala se na něj. Zvedl hlavu a jejich oči se setkaly. Přihodilo se něco, co Bert vůbec nečekal. Ještě včera pro něj byla jen vyrostlé dítě, teď však bylo všechno docela jinak. Cosi mu sevřelo hrudník, zabušilo mu v něm, kůže na spáncích se napjala. Ruce se rozechvěly tak, že téměř upustil prkno, které v nich držel. Opřel se o kormidlo a neschopný slova si ji prohlížel. Měl pocit, že než dokázal něco konečně říct, uplynuly věky, a to, co ze sebe potom dostal, znělo kostrbatě i jeho uším. Později si nedokázal nikdy vybavit, o čem spolu mluvili. Pamatoval si pouze, jak vypadala: její obličej, hlubinu očí, jemné pohyby úst, slunce, odrážející se na její pleti jak na vyleštěné mědi, milostnou linku jejích ňader, sošnost nohou v písku pod jasně vzorovanou suknicí. Kolika maličkostí si nikdy předtím nevšiml: Jaký tvar mají její uši, jak jí rostou vlasy, jak důmyslně je má vyčesány do prstenců, sepjatých na temeni třemi stříbrnými sponami, jak štíhlé má paže a prsty, jak perlově průsvitné jsou její zuby — byl to celý katalog krás, až dosud neuvěřitelně opomíjených.

Z celého dne si Bert zapamatoval pramálo. Ze všeho nejvíc pocit, jako kdyby ho někdo velmi pomalu, bolestivě rval na kusy, a přece nechával natolik pohromadě, že mohl sám sebe pozorovat očima té či oné části. Viděl se na palubě, jak klouže nekonečnými kanály, slunce mu září nad hlavou a po obou březích se táhne poušť, viděl se, jak v těsné kabině čeká, než se přežene písečná bouře, a hrdlo mu spaluje všudypřítomný prach, pronikající každou skulinou i sem, viděl se, jak znovu, jako vždycky, putuje do další obydlené oblasti za svou drátenickou obživou. Byl to život, na jaký byl zvyklý a jaký si sám vybral.

Mohl žít jako dosud a na Zaylo zapomenout, i když věděl, že zcela stejné to být nemůže a že nebude snadné na ni zapomenout. Nedokázal ty vzpomínky nechat za sebou: Zaylo si hraje s dětmi své sestry a směje se, Zaylo jde, sedí, stojí, Zaylo a nikdo víc. Za hradbou jeho ostražitosti se rodily představy a vplouvaly mu do snění, ať se sebevíc snažil udržet je stranou. Hřejivá Zaylo, ležící vedle něj, lehounká Zaylo v jeho náručí, její pružnost a půvabný odstín její pleti. Jak uklidňující by bylo nalézt místo, kam složit srdce, a ruku, které by čekala, až ji pohladí. Bolelo to, jak kdyby mu někdo strhával z rány zaschlý obvaz.

Po večeři chtěl být sám a skryl se na palubě lodi. Když se na ni při jídle díval přes stůl, měl pocit, že Zaylo musí poznat všechno, co se v něm děje, že o tom ví víc než on. Nenaznačila to ničím, jediným pohybem, a přece to věděla a její klid znepokojoval. Nevěděl, jestli doufá, nebo se obává, že za ním přijde na palubu — ale nepřišla.

Seděl, slunce zapadalo a on si ani nevšiml, že ho noční chlad roztřásl zimou. Trvalo dlouho, než se strnule pohnul a donutil vstát. Přebrodil mělčinou na břeh a vystoupal nahoru. Phobos vrhal matnou záři na políčka a vyprahlou zemi kolem. Zřícená věž připomínala znetvořený černý stín.

Bert stál a díval se daleko do tmy, tam, kde býval jeho domov. Mars byl pastí, která ho polapila živého, a on teď nechtěl dovolit, aby si ho zkrotila a ochočila. Osudu dlužil jen drsnou zášť a nesměl dovolit slabé chvíli, aby ho vyhodila ze sedla. Chtěl a musel být věrný Zemi, věcem Země, vzpomínce na Zemi. Bylo by lepší, kdyby zemřel, když se tam hory i oceány otvíraly, kdyby se stal dalším zrnkem mezi milióny dalších, na věčnou paměť kroužících tmou. Tohle bytí nebylo životem, to byl jen symbol protestu proti cestám osudu.

Díval se dlouze k obloze a doufal, že zahlédne alespoň jednu z planetek, která kdysi byla jedním z koutů jeho milované matky Země. Možná že některý z miliard zářících bodů tím koutem byl.

Zalila ho vlna zoufalství, někde uvnitř něho se otevřela hladová propast samoty. Bert zdvihl vysoko nad hlavou zaťaté pěsti. Zahrozil netečným hvězdám a proklel je, zatímco mu po tvářích stékaly slzy.

Bafání vzdalujícího se motoru pomalu utichlo. Noc rušil jen cinkot drátenických zvonků. Zaylo se odívala zarosenýma očima na matku.

„Je pryč,“ šeptla opuštěně.

Anika ji vzala za ruku a konejšivě ji sevřela.

„Je silný. Ale síla se rodí z života a on nemůže být silnější než život. Brzy se vrátí — myslím, že velice brzy.“ Zvedla ruku a pohladila dceru po vlasech. Chvíli mlčela a potom dodala: „Až se vrátí, Zaylo, buď na něj něžná. Tihle pozemšťané vypadají jako obři — ale uvnitř jsou to jen ztracené děti.“

O AUTORECH

FREDRIC BROWN (1906—1972) patří mezi nejznámnější americké humoristy, parodisty a satiriky v žánru sci-fi. Napsal celkem osmadvacet románů, několik set povídek a pěknou řádku televizních scénářů. Začínal jako úředník, korektor a novinář, než se v roce 1947 stal spisovatelem z povolání. K jeho nejlepším románům patří What Mad Universe (Takový bláznivý vesmír, 1949), v němž na alternativní Zemi sci-fi vynálezy a události jsou tvrdou realitou, a Martians, Go Home (Táhněte domů, Marťané, 1955), humorné líčení invaze z Marsu, s Marťany sice zcela opačného ražení než u H. G. Wellse, nicméně s o nic méně ničivými důsledky pro ubohé pozemšťany. Sbírky Brownových povídek, počínaje svazkem Space on My Hands (Vesmír v mých rukou, 1958) po Paradox Lost (Ztracený paradox, 1973), z níž pochází naše povídka, dodnes poskytují miliónům čtenářů na celém světě dobrou zábavu.

SAM J. LUNDWALL (nar. 1941) je nejúspěšnější a za hranicemi země nejznámější švédský spisovatel sci-fi. Své povídky a romány píše ve dvou verzích, švédské a anglické, a vydává je zároveň ve Spojených státech a ve Švédsku. Nic pro hrdiny (Inga hjältar här, 1972) je jeho první a také nejpřekládanější román. Neméně úspěšné bylo i pokračování osudů Bernharda Rordina v románu Uppdrag i universum (Úkol ve vesmíru, 1973). Z dalších románů jmenujme pro pořádek alespoň trojici Alice, Alice! (1974), Fängelsestaden (Vězeňské město, 1978) a Flicka i fönster vid världens kant (Dívka u okna na kraji světa, 1980). Kromě vlastní publikační činnosti patří Sam J. Lundwall k nejaktivnějším propagátorům sci-fi ve své zemi. Překládá, řídí nakladatelství, píše rozhlasové a televizní hry, organizuje setkání autorů a teoretické semináře, sestavuje bibliografie, píše dějiny žánru, používané jako učebnice na univerzitách v řadě zemí, a vůbec působí dojmem, že jde o pseudonym celého autorského kolektivu.

JIŘÍ NETRVAL (nar. 1945) je občanským povoláním mikrobiolog a Styx je jeho prvotina.

FREDERIK POHL (nar. 1919) je známý americký satirik, který kromě desítek vtipných povídek přispěl k historii žánru především dnes již klasickým románem Obchodníci s vesmírem (The Space Merchants, 1953), napsaným společně s předčasně zesnulým C. M. Kornbluthem (1923—1958). Obchodníci s vesmírem zůstávají dodnes jednou z nejostřejších satir na kapitalistickou společnost ovládanou bezohlednou reklamou. Američané se v tomto románu stali otroky techniky a všemocné reklamní trusty svádějí nelítostný boj o usazení svých lidí na Venuši a ovládnutí jejího přírodního bohatství. Ve stejném duchu napsal Frederik Pohl i další romány, např. The Midas Plague (Midasovská pohroma, 1951), v němž lidé úpí pod jhem bohatství, které jim nemilosrdně vnucují armády robotů, a Slave Ship (Otrokářská loď, 1957) — o cvičení zvířat pro boj v budoucích válkách.

Z Pohlovy bohaté povídkové tvorby česky knižně vyšla jen povídka Co dělat, než přijde přivolaný psychoanalytik (What to Do, until the Analyst Comes, 1955) ve sborníku Tunel do pozítří.

ARKADIJ STRUGACKIJ (nar. 1925) vystudoval moskevský Institut cizích jazyků a je tlumočníkem a překladatelem z japonštiny a angličtiny. Jeho bratr BORIS STRUGACKIJ (nar. 1933) vystudoval matematickomechanickou fakultu Leningradské univerzity a začal pracovat jako astronom na Pulkovské observatoři. Od roku 1957 píší společně. V roce 1959 jim vyšel první román Planeta nachových mračen (Strana bagrovych tuč) a od té doby každoročně doplňují svou bibliografii o další svazky. Česky vyšly kromě řady povídek v různých sbornících romány Tachmasib letí k Saturnu (Stažery, 1962), Ničivá vlna (Dalekaja Raduga, 1964), Je těžké být bohem (Trudno byť bogom, 1964). Hotel U mrtvého alpinisty (Otěl »U pogibšego alpinista«, 1970) a Piknik u cesty (Piknik na obočině, 1972).

WILLIAM TENN (nar. 1920) je pseudonym amerického spisovatele Philipa Klasse. Kromě dvou románů Of Men And Monsters (O lidech a příšerách, 1968) — popisujícího obrození lidského rodu ve světě ovládaném obry — a A Lamp for Medusa (Lampa pro Medusu, 1968) — o vzkříšení starořeckých obrů na Olympu — napsal jen dlouhou řadu neopakovatelných vtipných povídek sebraných v několika svazcích a roztroušených po antologiích. Česky knižně vyšla doposud jen jedna jediná — Jdi na východ, mladý muži! (Eastward Ho!, 1958) ve sborníku Vlak do pekla.

JOHN WYNDHAM (1903—1969) je opět pseudonym, tentokrát anglického spisovatele Johna Wyndhama Parkese Lucase Beynona Harrise, u nás známého především klasickým katastrofickým románem Den trifidů (The Day of the Triffids, 1951), přeloženým do více než čtyřiceti jazyků. Vedle katastrof sklízel Wyndham úspěchy i v příbuzném oboru, v invazních sci-fi typu The Midwich Cuckoos (Midwichské kukačky, 1957). V tomto románu — mimochodem úspěšně zfilmovaném jako Vesnice prokletých (1960) — se agresor vtělil do skupinky telepaticky spojených dětí a snaží se s jejich pomocí ovládnout svět.

Z Wyndhamovy povídkové tvorby si česky můžeme přečíst opět jen jednu povídku, Chronoklasmus (Chronoclasm, 1956) ve Vlaku do pekla.

JANUSZ A. ZAJDEL (nar. 1938) vystudoval fyziku na Varšavské univerzitě a stal se odborníkem v oboru ochrany před zářením. Napsal množství populárně vědeckých článků a knížek. O sci-fi se začal zajímat už na škole po přečtení Lemových Astronautů. Sám debutoval v roce 1961 povídkou Tau Wieloryba (Tau Velryby) na stránkách časopisu Mlody Technik. Od té doby mu vyšlo přes padesát povídek a několik románů, z nichž jmenujme Lalande 21185 (1966) a jeho dosud nejúspěšnější dílo, které jste právě přečetli, Právo na návrat (1975).

POZEMŠŤANÉ A

MIMOZEMŠŤANÉ

Z různých originálů, uvedených v obsahu, vybral Ivo Železný. Přeložili Oldřich Uličný, Jaroslav Veis, Pavel Weigel a Ivo Železný. Přebal, vazbu a grafickou úpravu navrhl Miroslav Jiránek. Vydání první. Praha 1981. Vydalo Nakladatelství Svoboda jako svou 4802. publikaci. Odpovědní redaktoři Jiří Pondělíček a Ivo Železný. Výtvarná redaktorka Anna Kubů. Technická redaktorka Marta Budilová. Vytisklo Rudé právo, tiskařské závody, Praha. Náklad 90 000 výtisků. AA 36,77 (text 31,26, ilustrace 5,51), VA 37,94. Tematická skupina 13/34. Cena brož. výt. 47,20 Kčs, váz. výt. 55,- Kčs. 73/605—22—8.5

25 — 109 — 81 Kčs 55,-

Členská knižnice