Roboti a androidi

Antologie Sci-fi povídek

Vydalo nakladatelství Svoboda, Praha v roce 1988

Murray Leinster

Logik Joe

Bylo to třetí den v srpnu, kdy Joe sjel z montážní linky, a pátej, kdy přijela do města Laurína, a to odpoledne jsem zachránil civilizaci. Aspoň si to myslím. Laurína je bloncka, po který jsem kdysi šílel, jo, šílel je to správný slovo, a Joe je logik, kterýho mám právě teďka uskladněnýho ve sklepě. Musel jsem za něho zaplatit, jelikož jsem řekl, že jsem ho rozbil, a někdy si říkám, že ho zapnu, a jindy zas, že na něho vezmu sekyrku. Dřív či pozděj jedno nebo druhý udělám. Svým způsobem doufám, že to bude sekyrka. Pár miliónů dolarů by se mi hodilo, to jistě!, a Joe by mi poradil, jak k nim přijít nebo je vydělat. Ten umí hromadu věcí! Ale zatím se bojím riskovat, jelikož si myslím, že jsem doopravdy zachránil civilizaci, když jsem ho vypnul.

Laurína do všeho zapadá tak, že mi běhá mráz po zádech, když si na ni vzpomenu. Mám totiž manželku, ke který jsem přišel, když jsem se po moc dojemným zoufání s Laurínou rozešel. Moje žena je rozumná a fajn a mám děcka, což jsou pěkný raubíři, ale já je hodnotím. Jestliže budu mít dost rozumu, abych zbytečně nepokoušel osud, dřív nebo pozděj odejdu do důchodu a budu žít z penze a sociální pojistky a po zbytek svýho života budu spokojeně chodit na ryby a lhát, jakej jsem bejvával formát. Ale je tady Joe. A ten mi dělá starosti.

Dělám u firmy Logics Company servisáka. Podle pracovního popisu mám opravovat logiky a skromně přiznávám, že jsem na to docela dobrej. Dřív jsem opravoval televizory, než ten borec Carson vymyslel kouzelnej obvod, kterej umožňuje zvolit jakýkoli z kolika miliónů dalších obvodů, teoreticky žádnej limit neexistuje, a než jej Logics Company napojila na strukturu databanky s integrátorem, kterej používala pro počítačovou obchodní službu. Kvůli rychlosti přidali obrazovku a zjistili, že udělali logiky. Překvapilo je to a potěšilo. Stále ještě zjišťujou, co logiky dokážou, ale všichni už je maj.

Já dostal Joea poté, co Laurína málem dostala mě. Víte, jak logiky fungujou. Nějakýho doma máte. Vypadá, jako kdysi vypadal videotelefon, jenže místo číselníků má klávesnici a vy mačkáte klávesy, abyste dostali, co chcete. Je napojenej na databanku, v který je Carsonův obvod propojenej se všema relátkama. Řekněme, že na svým logiku navolíte STANICE BLEKOTA. Relátka v databance přeberou signál a na obrazovce vašeho logiku se objeví ten program, co právě BLEKOTA vysílá. Nebo chcete »Telefon Sally Hancockové« a obrazovka zabliká a zavlní se a vy jste napojeni na logik v jejím domě, a jestli vám někdo odpoví, máte videotelefonický spojení. A kromě toho, jestli se zeptáte na předpověď počasí nebo na to, kdo vyhrál dneska dostihy v Hialeahu, nebo kdo byla milenka Bílýho domu za Garfieldovy administrativy, nebo co zrovna dneska prodávaj u Tiffanyho, to se na obrazovce objeví taky. Relátka v databance to dokážou. Databanka je obrovskej barák, plnej všech fakt o tom, co se kdy udělalo, a všech zaznamenanejch televizních pořadů, jaký se kdy vyrobily, a je napojenej na všecky další databanky v celý zemi, a jestli chcete něco vědět nebo vidět nebo slyšet, vyťukáte si to a máte to. Moc pohodlný. Logik taky pro vás počítá matiku a vede účty a poradí vám jako lékárník, doktor, astronom a čítanka pro zloděje, a navíc přidá »Rádce poraněných láskou«. Jediný, co neudělá, je to, že vám neřekne přesně, co vaše manželka mínila, když prohlásila tím zvláštním hlasovým zabarvením: »Ach, skutečně si to myslíš ?« Na něžný pohlaví logiky nefungujou dobře. Jen na věci, který dávaj smysl.

Logiky jsou však dobrá věc. Změnily civilizaci, poučujou nás ti, co tomu rozuměj. Jenom kvůli Carsonovu obvodu. A Joe měl bejt úplně obyčejnej logik, měl zabránit, aby si ta či ona rodina opotřebovávala mozkový závity na domácích úlohách pro svoje dětičky. Jenže na montážní lince došlo k nějaký závadě. Byla tak nepatrná, že ji nezaznamenaly ani přesný měřáky, ale udělala z Joea individualitu. Ten si toho zpočátku možná nebyl vědom. Nebo možná, jakožto logik, usoudil, že kdyby dal najevo, že je jinej než ostatní logiky, že by ho dali do šrotu. Což by byl bejval báječnej nápad. Ale tak či onak, sjel z montážní linky a prošel běžnejma testama, aniž to někoho donutilo k hlasitejm projevům zjištění, co je Joe doopravdy zač. A šel rovnou do prodeje a byl řádně nainstalován v bytě pana Tadeáše Korlanoviče na Sedmý východní ulici č. 119, druhý poschodí, byt s okny do ulice. Potud všecko proběhlo v pohodě.

Instalace se odehrála v sobotu pozdě večer. V neděli ráno ho Korlanovičovy dětičky zapnuly a dívaly se na Revue pro naše malé. Kolem poledne je od něho odtrhli jejich rodiče a naložili je do auťáku. Museli se ale vrátit domů pro oběd, kterej zapomněli, a jeden z potomků proklouzl k Joeovi a oni ho našli, jak vyťukává, aby dostal Revue pro naše malé z minulýho tejdne. Odtáhli ho a odešli. Ale Joea nechali zapnutýho.

To bylo v poledne. Do dvou odpoledne se nic nestalo. Jako před bouřkou. Laurína ještě v městě nebyla, ale přijížděla. Představuju si to tak, že Joe tam zůstal opuštěnej, bzučel a hlubokomyslně přemejšlel. Možná že chvíli vysílal Revue pro naše malé prázdnýmu pokoji. Ale myslím si, že se vypravil na nějakou takovou dálkově řízenou výzvědnou výpravu do databanky. Neexistuje žádnej fakt, o němž by se dalo tvrdit, že je faktem, kterej není na nějakým údajovým bloku někde v nějaké databance, pokud se nejedná právě o takovej, kterej technici zrovna vyhrabávaj a vkládaj do údajovýho bloku. Joe měl hromadu materiálu, na kterým mohl pracovat. A musel začít pracovat hned od začátku.

Joe není zlej, rozumějte. Není jako nějakej z těch ctižádostivejch robotů, o kterejch čítáte, že si vzali do hlavy, že lidská rasa je neschopná a že musí bejt vyhlazená a nahrazená myslícíma strojema. Joe se jenom stal ctižádostivej. Kdybyste vy byli stroj, chtěli byste pracovat dobře, že jo? To chce i Joe. Chce pracovat dobře. A je logik. A logiky dokážou udělat spoustu věcí, který ještě nebyly vykoumány. Takže Joe, když tuhle skutečnost objevil, začal pociťovat neklid. Vybírá některý věci, který by nás, tupý lidský bytosti, zatím ani nenapadly, a začíná organizovat logiky, aby je na výzvu provedly.

Toť vše. Nic víc než tohle. Ale, přátelé, stačí to!

Jsou asi dvě odpoledne a v servisním oddělení se nic moc neděje. Hrajem binokl. Pak si jeden z chlapů vzpomene, že musí zavolat svý ženě. Jde k jednomu z pultovejch logiků, co patřej servisnímu, a vyťuká si spojení domů. Na obrazovce se to zavlní a pak se na ní objevuje reklamní slogan.

»Oznamujeme nové a zlepšené logikové služby! Váš logik je nyní vybaven tak, aby vám posloužil nejen informací, ale také návodem. Jestliže chcete něco udělat a nevíte, jak na to, zeptejte se svého logiku!«

Následuje odmlka. Taková výmluvná odmlka. Pak, jakoby váhavě, dostává požadovaný spojení. Bere to jeho žena a kvůli něčemu mu nadává. On to uznává a vypíná.

»Co o tom víte?« ptá se, když se vrací. Povídá nám o tom sloganu. »Měli nás upozornit. Teď se snese záplava stížností. Co když se nějakej borec zeptá, jak se má zbavit svý starý, a cenzurní obvody otázku bloknou?« Někdo hlásí stovku v esech a navrhuje: »Proč se na to nezeptat a nezjistit, co se stane?« Je to samozřejmě hec. Ale ten dotyčnej jde k logiku. Mačká klávesy. Teoreticky se má teď přihlásit cenzurní blok a obrazovka přísně oznámit: »Veřejný zájem tuto službu zapovídá.« Cenzurní bloky musejí bejt, jinak by se děcka ptaly na podrobnosti o věcech, na který jsou ještě moc malý. A existujou i jiný důvody, jak uvidíte.

Ten dotyčnej píše: »Jak se mám zbavit své manželky?« Jen tak z recese. Půlsekundu je obrazovka prázdná. Pak se objevuje stručnej nápis: »Dotaz služby: Je blond, nebo bruneta?« Haleká na nás a my se jdem kouknout. Píše: »Blond«. Následuje další krátká pauza. Pak obrazovka poučuje: »Hexametakrylaminoacetin je složka zeleného krému na boty. Vezměte doma zmrazené jídlo obsahující sušenou hráškovou polévku. Zeleným krémem na boty polévku obarvěte. Bude vypadat jako zelená hrášková polévka. Hexametakrylaminoacetin je selektivní jed, který je smrtelný pro blondýnky, ale nikoli pro brunetky nebo příslušníky mužského pohlaví jakékoli barvy. Tento fakt nebyl zjištěn lidskými experimenty, ale je výsledkem logikové služby. Nemohou vás usvědčit z vraždy. Je pravděpodobné, že nebudete ani v podezření.

Obrazovka zhasíná a my na sebe čumíme jak zjara. Bude to asi fakt. Logik ovládanej Carsonovým obvodem nemůže už dělat chybu jako jinej druh počítacího stroje. Volám honem databanku.

»Hej, hošani!« ječím. »Něco se stalo! Logiky dávaj podrobný instrukce, jak vraždit manželky! Zkontrolujte ty svoje cenzurní obvody, ale fofrem!«

Bylo asi fakticky namále. A to ještě houby vím. Zrovna v tý chvíli někde na Monroe Avenue nějakej opilec začíná kvůli něčemu mačkat klávesy logiku. Obrazovka informuje: »Oznamujeme nové a zlepšené logikové služby! Jestliže chcete něco udělat a nevíte, jak na to, zeptejte se svého logiku!« A opilec připitoměle povídá: »Zkusím to!« Ruší první volbu a ptá se: »Jak to mám udělat, aby se moje žena nikdy nedověděla, že jsem pil?« A obrazovka obratem přináší odpověď: »Kupte si láhev vlasového šamponu Franine. Je neškodný, ale obsahuje detergent, který velmi rychle neutralizuje vliv etylalkoholu. Použijte jednu čajovou lžičku na každou velkou skleničku v přepočtu na polovinu čistého etylalkoholu, kterou jste zkonzumoval.«

Ten chlápek byl pořádně namazanej, ale ne zas tak, aby nedovrávoral o dům dál a neuposlechl návodu. O pět minut pozděj měl hlavu čistou jak bezmračnou oblohu a tuhle informaci si zapisoval, aby ji nezapomněl. Fungl nová a velká věc! Udělala z něho pracháče! Dal si patentovat »MOŠD, Mok Ochraňující Štěstí Domova«. Na jakýkoli chlast si ho můžete dát jeden nebo dva hlty a kráčet domů úplně střízlivěj. Ten chlápek dnes nadává na daně z příjmu!

Proti takovýmu moku člověk nemůže mít výhrady. Ale nějakej čtrnáctiletej nespokojeneček si chtěl koupit něco pro kluky svýho věku, a jeho rodič neměl zájem klopit. Volal kamaráda, aby se mu se svým trápením svěřil. A jeho logik hlásí: »Jestliže chcete něco udělat a nevíte, jak na to, zeptejte se svého logiku!« A tak kluk vyťukává: »Jak můžu vydělat spoustu prachů, a rychle?«

Jeho logik přichází s nejjednodušším, nejelegantnějším a nejúčinnějším padělatelským udělátorem, jakej věda zná. Chápejte, všecky potřebný údaje byly v databance. Jelikož Joe tu a tam v databance pospojoval některý relátka, klukův logik prostě ty údaje dal dohromady. Nic víc. Kluka chytli za tři dny, když už utratil dva tisíce kreditů, a u sebe měl mnohem víc. Měli čas rozlišit jeho padělky od pravejch kreditů, a dokázali to jenom proto, že on pozměnil tiskařskej stroj, jen z klukoviny, jelikož nedokázal nechat na pokoji to, co fungovalo dobře samo.

Jo, a tohle jsou jenom příklady. Nikdo neví, co všecko Joe napáchal. Ale stalo se, že jeden bankovní prezident se dostal do rozverný nálady, když mu jeho logik naservíroval slogan »Zeptejte se svého logiku!«, a žertem se zeptal, jak má vyloupit svou vlastní banku. A logik mu to pověděl, stručně, jasně a správně. Bankovní prezident vylítl ke stropu a jak zběsilej volal pro policii. Událostí takovýho druhu se musel odehrát velkej počet. Během příštích čtyřiadvaceti hodin se spáchalo o čtyřiapadesát víc loupeží než normálně, všecky bezvadně vymyšlený a perfektně naplánovaný. U některejch z nich se nikdy nepodařilo objasnit, jak byly provedený. On totiž Joe se vydal na výzvědy do databanky a spojil některý relátka, což se od logiku očekává, ale jen tehdy, když se to chce, zablokoval všecky cenzurní obvody a zorganizoval tu logikovou službu, která s nefalšovanou nestranností plánovala dokonalý zločiny, výživný a atraktivní jídla, padělatelský stroje a nový průmysly. Musel bejt děsně šťastnej, to teda musel. Pracoval bezvadně a podle svýho, zatímco Korlanovičovy dětičky byly s mámou a tátou na vejletě.

Vrátili se o sedmý; dětičky byly šťastně utahaný z toho, jak odpoledne spolu v auťáku válčily. Jejich nejbližší je strčili do postele a posadili se, aby si odpočinuli. Pak si všimli, že Joeova obrazovka přemítavě plápolá, jak přeskakuje z jedny zájmový oblasti na druhou, a hlava Korlanovičovy rodiny měla už příděl vzrušení na jeden den vyčerpanej. Joea vypnula.

A v tý chvíli se zrušilo zapojení relátek v uspořádání, jaký nastavil Joe na obrazovkách logiků ve všech končinách se přestaly objevovat slogany na návodový služby a na zemi se snesl mír. Pro všecky. Kromě mě. Do města přijela Laurína. Často vroucně děkuju bohu, že si mě nevzala, když jsem si myslel, že ji chci. Za ty uplynulý roky udělala pokrok. Na počátku byla blonďatá a osudová. Teď byla blonďatější a osudovější a měla za sebou čtyři manžely a jeden osvobozující rozsudek po obžalobě za zabití a vyzařovalo z ní nadšení a sebedůvěra. To je jenom hruběj nárys výchozí situace. Laurína nepatří k těm bejvalejm známostem, který byste rádi viděli ve stejným městě, kde žije vaše žena. Jenže ona do města přijela a v pondělí ráno se navezla rovnou doprostřed Joeova druhýho záchvatu aktivity.

Korlanovičovy dětičky ho znovu zapnuly. K těmhle detailům jsem se dostal pozděj a svým způsobem je dal dohromady. A každej logik v městě poslušně vyblejskával slogan »Jestliže chcete něco udělat, zeptejte se svého logiku!« pokaždý, když byl zapnutej, aby posloužil svýmu účelu. A nejen to. Když lidi chtěli vidět ranní zprávy, podrobně se dověděli o všem, co se udalo včera odpoledne. Což je naladilo, aby se přidali. Jeden chytrolín žádá: »Jak mám udělat perpetuum mobile?« A jeho logik chvilku poprskává a pak přichází se systémem, kterej k pohonu malejch koleček využívá Brownův pohyb. Když nebudou kolečka větší než osminu palce, budou se docela slušně otáčet a prakticky to věčnej pohyb je. Jinej se ptá na tajemství transmutace kovů. Logik prohrabe údajový bloky a dává dohromady přísně věcnou odpověď. Chce to fakticky tolik energie, že nemůžete vydělat na ničem kromě rádia, ale to se docela vyplatí. A soudě podle toho, že ještě pár let, co následovala, policie nachází nový a vylepšený páčidla, otočný vlásenky na vniknutí do střev sejfů a univerzální klíče, který otvíraj každej známej zámek pak musely bejt vysloveny další dotazy čistě praktickýho zaměření. Joe udělal pro technickej pokrok hodně!

Jenže dělal i do jinejch oblastí. Řekněme vzdělávání. Žádný z mejch děcek není tak starý, aby se ho to týkalo, ale Joe obešel všecky cenzurní obvody, jelikož překážely službě, kterou podle něho musely logiky lidstvu přinýst. A tak děcka a mládežníci, který chtěli vědět, co následuje po opylení kytky včelou, se to dozvěděli. A existujou určitý skutečnosti, o kterejch muži doufaj, že budou mít jejich manželky tak nejvejš podezření, a tyhle skutečnosti představujou přesně to, co by jejich manželky hrozně rády věděly. Takže když žena píše: »Jak mám zjistit, zda je mi Oswald věrný?« a její logik jí to poví, dovedete si představit, kolik hádek té noci propuklo, když se muži vrátili domů!

To všecko probíhá, zatímco Joe si dál pro sebe šťastně brouká a jedním obvodem předvádí Korlanovičovejm dětičkám kreslený grotesky, ale dalšíma ovládá na dálku databanku, takže všecky ostatní logiky můžou poskytovat, oč lidi žádaj, a tím rozpoutávat parádní peklo.

A pak se k tý nový službě dostává Laurína. Zapíná logik ve svým hotelovým pokoji, nejspíš proto, aby zjistila, jaká je předpověď módy na příští tejden. Ale logik poslušně nabízí: »Jestliže chcete něco udělat, zeptejte se svého logiku!« Laurína se teda asi zatváří nadšeně, měla by!, a snaží se vymyslet, na co by se zeptala. O všem, oč má zájem, už všecko ví, neměla čtyři manžele a neodbouchla jednoho? A tak ji napadám já. Ví, že v tomhle městě bydlím. Ptá se teda: »Jak mám najít Milínka?«

V pořádku, chlapče! Vždyť takhle mi kdysi říkala. Dostává od služby otázku: »Je Milínek znám pod nějakým jiným jménem?« Uvádí teda moje řádný jméno. Ale její logik mě nemůže najít. Můj logik totiž není zanesenej v seznamu pod mým jménem, jelikož dělám v servisu a nestojím o to, aby mě otravovali, když jsem doma, a kódovaný logiky nejsou v žádným údajovým bloku, jelikož se kódy tak často měněj, to se třeba nějakej borec namázne a řekne nějaký zrzce, aby mu zavolala, ale když vystřízliví, nechá si honem změnit kód, dřív než ta zrzka dostane na obrazovku jeho manželku.

Je to tak! Joe je vyvedenej z míry. Tohle je pravděpodobně první dotaz, na kterej logikova služba nebyla schopná odpovědět. »Jak mám vypátrat Milínka?!!« To je ale problém! Joe teda o něm usilovně přemejšlí, zatímco Korlanovičovejm dětičkám pouští animovanou legrácku o vykutáleným chlapečkovi, kterej v zadní kapse u kalhot nosí dynamitový patrony a z každýho si dělá srandu. Pak ho napadne, jak na to. Laurínina obrazovka se najednou rozsvítí:

»Váš dotaz bude řešit speciální logikova služba. Navolte prosím na vašem logiku místo určení a nechte logik zapnutý. Ozveme se vám později.«

Laurína nejeví žádnej extra zájem, ale vyťuká číslo svýho hotelovýho pokoje a dá si drink a na chvilku si zdřímne. Joe se pouští do práce. Dostal nápad.

Moje žena mi volá do servisu a nadává. Je přece normální a nenechá se omezovat. Chtěla zavolat řeznictví. Místo řezníka a dokonce bez toho sloganu »Jestliže chcete něco udělat« dostává něco novýho. Na obrazovce se objevuje: »Dotaz služby: Jak se jmenujete?« Je trochu zaražená, ale svoje jméno vyťuká. Obrazovka zaprská a pak informuje: »Názorná ukázka tajemnické služby! Vaše ….« Mechanicky recituje její jméno, adresu, věk, pohlaví, barvu pleti, položky všech jejích úvěrovejch účtů ve všech kšeftech, moje jméno jako jejího manžela, kolik beru za tejden, skutečnost, že mě třikrát sbalili, dvakrát kvůli melouchům a jednou kvůli hádce s jedním borcem, a zajímávej záznam o tom, že mě jednou na tři tejdny opustila, když se se mnou porafala, a nechala si změnit adresu na byt svejch rodičů. Načež sděluje živě: »Logiková služba vám od nynějška bude vést vaše osobní účty, přijímat vzkazy a vyhledávat osoby, s nimiž byste se chtěla kontaktovat. Tato názorná ukázka má takovou službu uvést.« Pak ji spojuje s řezníkem. Ale ona už nechce maso. Chce krev. Volá mě. »Jestliže mi ta služba všecko řekne o mně,« povídá a je docela v ráži, »řekne to taky komukoli dalšímu, kdo si napíše o moje jméno. Musíš to zatrhnout!«

»Jen klid, miláčku, jen klid!« nabádám ji. »O tomhle jsem neměl ani tušení! Je to nový! Museli přece databanku propojit tak, že se informace neposkytnou jinam než logiku, kde dotyčná osoba bydlí!«

»Nic takového!« říká mi a zuří. »Zkusila jsem to! Vždyť znáš tu Blossomovic důru odvedle! Třikrát už byla vdaná, a je jí dvaačtyřicet, i když tvrdí, že má teprve třicet! A paní Hudsonová nechala svého manžela zatknout čtyřikrát za to, že jí nedával peníze, a jednou za to, že ji zbil. A…« »Počkej!« přerušuju ji. »Chceš říct, že tohle ti vyzvonil logik?«

»Jo!« ječí. »Ten vyzvoní každému cokoli! Musíš to zatrhnout! Jak dlouho to bude trvat?«

»Zavolám databanku,« slibuju. »Nemůže to trvat dlouho.«

»Pospěš si,« říká zoufale, »než si někdo napíše o moje jméno! Teď se přesvědčím, co logik ví na tu frajlinku odnaproti.«

Rychle přerušuje spojení, aby stihla, co se dá, než to přestane fungovat. Vyťukávám teda hovor s databankou a dostávám ten novej fórek. »Jak se jmenujete?« Stávám se chorobně zvědavej, píšu svoje jméno a obrazovka se ptá: »Říkali vám někdy Milínek?« Zamrkám. Netuším nic zlýho. Odpovídám: »Jo, jistě!« A obrazovka sděluje: »Je tu pro vás hovor.«

Hurá! V hotelovým pokoji leží Laurína na posteli a podřimuje. Řeklo se jí, aby nechala logik zapnutej, a ona ho nechala. Je horkej den a ona se chce ochladit. Řekl bych, že by jí trochu tepla neuškodilo. Já, coby lidský stvoření, nejsem tak chladnej, jak vypadá ona. Ale není nutný se o tom dál šířit. Pak, až se mi podaří nabrat dech, hlesnu: »Ježíšmarjá!« a ona otvírá oči.

Nejprv vypadá zaraženě, jak přemejšlí, jestli už není tak vykradená a tenhle borec někdo, koho si nedávno vzala. Pak popadá prostěradlo, motá si ho kolem těla a vyzařuje na mě úsměvy.

»Milínku!« štěbetá. »No to je senza!«

Vydávám ze sebe něco jako: »Ahmmm!« Potím se.

Pokračuje:

»Objednala jsem si tě na výzvu, Milínku, a tady tě mám! Není to romantické? Kde jsi teď vlastně, Milínku? A kdy můžeš za mnou přijít? Ani nevíš, jak často jsem na tebe myslela!«

Jsem asi jedinej, koho kdy doopravdy dobře znala a nebyla za něho nikdy provdaná.

Opět ze sebe vydávám: »Ahmmm!« a polykám.

»Můžeš za mnou přijít ihned?« ptá se Laurína vesele.

»Teď… teď jsem zrovna v práci,« vysvětluju. »Já… ehm… já se ti ozvu.«

»Jsem děsně opuštěná,« odříkává. »Prosím tě, Milínku, pospěš si. Dám ti nachystat něco na pití. Vzpomněl sis na mě někdy?«

»Jo,« říkám zvadle. »Mockrát!«

»Ty můj miláčku!« volá Laurína. »Tady máš pusinku, aby tě doprovázela, než se sem dostaneš. Jen si, Milínku, pospěš!«

Teprve pak se potím! Chápejte, zatím nic o Joeovi nevím. Proklínám maníky z databanky, jelikož si myslím, že za to můžou oni. Kdyby Laurína byla jako každá jiná bloncka, no, pokud jde o běžný bloncky, můžu se s nima rozejít nebo se s nima rozejdu, to je fuk. Ženatej mužskej to tak nějak dělá. Ale Laurína vyzařuje tak neuhasitelný nadšení, že to mužskýho podlamuje v kolenou. A měla už čtyři manžely a jednoho zastřelila, a osvobodili ji.

Mačkám teda klávesy, a dost neohrabaně, jak volám technický oddělení v databance. A obrazovka se ptá: »Jak se jmenujete?« ale já už o sebe nemám zájem. Napíšu jméno veterána, kterej dřív dělal v servisním skladníka. A obrazovka mi sděluje pár zajímavejch zvonků, nikdy by mě nenapadlo, že by starej pán moh kdy bejt tak iniciativní, a nakonec se zmiňuje o nenárokovaným vkladu u První národní banky, kterej teď dosahuje dvou set osmdesáti kreditů a na kterej by se měl podívat. Pak deklamuje o nový tajemnický službě a konečně mi dává databanku.

Začínám nadávat chlápkovi, kterej se na obrazovce objeví. Ale on unaveně povídá:

»Zadrž, brácho. Máme průsery a ty jsi jenom další z nich. Co páchají logiky ted'?«

Líčím mu to a on se směje, ale nijak upřímně. »To je maličkost, brácho,« říká, »úplná maličkost! Právě se nám podařilo odpojit všechny údajové bloky poskytující informace o silných výbušninách. Každou minutu narůstají žádosti o návody na padělatelství. Taky se snažíme, a to většinou kapacity, odpojit relátka propojující údajové bloky, které mohou, třeba jen okrajově, poskytnout radu o tom, jak rafinovaně vraždit. Když se teda lidi budou chvíli bavit jenom tím, že jeden na druhého bude vyzvídat, třeba se nám podaří zarazit všechny obvody převádějící úvěrové nedoplatky z jedné banky na druhou dřív, než přijdou na mizinu všichni kromě chytráků, které napadlo zeptat se, jak má jejich konto rychle narůst.«

»Tak zavřete databanku,« navrhuju chraptivě. »Dělejte něco!«

»Zavřít databanku?« povídá truchlivě. »Nenapadlo tě, brácho, že už léta zajišťuje veškeré výpočty pro všechny obchodní podniky? Zařizuje distribuci pětadevadesáti procent všech televizních pořadů, poskytuje všechny informace o počasí, letových řádech, speciálních prodejích, pracovních příležitostech a o tom, co je nového; zajišťuje veškerá komunikační osobní spojení a zaznamenává všechny služební konverzace a úmluvy. Poslyš, brácho! Logiky změnily civilizaci. Logiky jsou civilizace! Jestliže odpojíme logiky, vrátíme se k takové civilizaci, v jaké jsme už zapomněli žít! Sám dostávám málem záchvaty, a proto tak mluvím. Jestli moje manželka zjistí, že beru o třicet kreditů týdně víc, než jsem jí řekl, a začne pátrat po té rusovlásce…«

Usměje se na mě parodií na úsměv a přerušuje spojení. A já usedám a kladu si hlavu do dlaní. Je to pravda. Kdyby se tehdy, kdy lidi bydleli ještě v jeskyních, něco stalo a lidi by přestali používat oheň… Kdyby museli přestat používat páru v devatenáctým nebo elektřinu ve dvacátým století… Teď je to podobný. Naše civilizace je velice jednoduchá. Ve dvacátým století musel člověk využívat psací stroj, rozhlasovej aparát, telefon, dálnopis, noviny, odkazovou knihovnu, encyklopedie, kancelářský šanony, adresáře, případně zásilkový služby a poradní advokáty, lékárníky, doktory, dietetiky, matrikáře, sekretářky, všecko sepisovat, co si chtěl zapamatovat a co mu mělo připomenout, co si jiný zapsali o tom, co chtěl vědět; hlásit, co řekl jinýmu, a tomu hlásit, co odpověděli jiní. Nám stačej jenom logiky. Když chcem něco vědět, vidět nebo slyšet nebo chcem s někým mluvit, mačkáme na logiku klávesy. Vypněte logiky a všecko je v háji. Ale Laurína…

Něco se stalo. Zatím jsem nevěděl, co to bylo. Nikdo jinej to neví ani dodnes. Ale za to, co se stalo, může Joe. Nedělo se s ním nic jinýho než to, že chtěl pracovat dobře. Celej ten blázinec, co vyvolával, nebylo ve skutečnosti nic jinýho než mírný rozšíření logikointegrátorový služby. Vymyšlení dobrýho způsobu, jak otrávit něčí manželku, se jenom hodnotově lišilo od počítání třetí odmocniny nebo něčího bankovního debetu. Znamenalo to dostávat odpověď na otázku. Jenže záležitosti ztrácely svůj řád, jelikož na příliš mnoho otázek přicházelo příliš mnoho odpovědí.

jeden z logiků v servisním se rozsvěcuje. Jdu k němu, otrávenej, abych se ohlásil. Tisknu klávesu pro příjem. Laurína volá:

»Milínku!«

Je to ten stejnej hotelovej pokoj. Na stolku jsou dvě skleničky a v nich něco na pití. Jedna je pro mě. Laurína má na sobě nějakej lehkovážnej převlek jako pro domácký kratochvíle s domácím přítelem, na jakej člověk automaticky vykulí oči, aby se přesvědčil, jestli doopravdy vidí, co si myslí, že vidí. Laurína se na mě dívá s nadšením.

»Milínku,« říká znovu. »Jsem opuštěná! Proč jsi ještě nepřišel?«

»Měl… mám moc práce,« vysvětluju trochu přidušeně.

»Pchá!« odfrkává. »Poslyš, Milínku! Pamatuješ, jak šíleně jsme kdysi byli do sebe zamilovaní?«

Polykám.

»Máš dnes večer něco na programu?« ptá se.

Znova polykám, jelikož se na mě usmívá takovým způsobem, že svobodnej by možná dostal závrať, ale starýmu ženáči, jako jsem já, běhá mráz po zádech. Když na vás nějaká madam hledí tak majetnicky…

»Milínku!« říká Laurína v náhlým popudu. »Byla jsem na tebe tak-ošklivá! Vezměme se!«

Zoufalství mi propůjčuje hlas.

»Já… já se už oženil,« sděluju jí chraptivě.

Laurína mrká. Pak povídá s kuráží: »Ubohý chlapče! Ale my tě z toho dostanem! Škoda, bylo by to fajn, kdybychom se mohli vzít dneska. Teď se můžem jenom zasnoubit!«

»Já… nemůžu…« »Zavolám tvé ženě,« slibuje šťastná Laurína, »a popovídám si s ní. Vy musíte mít pro svůj logik kódový signál, Milínku. Pokoušela jsem se tě dovolat domů, ale nic…«

Cvak! To se můj logik vypnul. Já jsem ho vypnul. A cítím se celej ochablej. Mám nervy nadranc. Mám pobitevní fyzickej útlum. Mám, na co si jen vzpomenete. Mám studený nohy.

Kvapně opouštím servisní a na kohosi hulákám, že mě yolaj k naléhavýmu případu. Hodlám vypadnout v servisním auťáku a projíždět se, dokud nebude rozumný jít domů. Pak hodlám sbalit ženu a děcka a nasměrovat to někam, kde mě Laurína nikdy nenajde. Nechci bejt pátej v její sérii manželů ani možnej druhej, kterýho v chvilkovým záchvatu nudy odbouchne. S blondýnama mám zkušenosti. O Lauríně vím svoje. A jímá mě smrtelná hrůza!

Vystřeluju v servisním auťáku do pouličního ruchu. Vzadu v auťáku byl odpojenej logik, připravenej nahradit vadnej, u kterýho se spálila cívka nebo něco jinýho, co se snadnějc vyměňuje nebo opravuje v dílně servisního. Jel jsem jak blázen, ale automaticky. Když tak o všem člověk přemejšlí, byla v tom jakási ironie. Já se chystal zmatkařit kvůli vyloženě osobnímu problému, zatímco okolo mě se hroutila civilizace, jelikož jiný si nechávali svoje osobní problémy řešit tak rychle, jak rychle je stačili definovat. Jeden případ stojí za zmínku. Část výzkumníků u Středozápadní elektrický už třicet let řešila studenou emisi elektronů, aby udělala elektronky, který by nepotřebovaly zdroj elektrický energie k tomu, aby se vlákno rozžhavilo. A jednoho z těch chytráků zlákal ten slogan »Zeptejte se svého logiku!«. Zeptal se, jak je možný dosáhnout studený emise elektronů. A logik integruje na údajovejch blocích o fyzice několik kvintiliónů faktů a říká mu to. Stejně lhostejně, jako sdělil někomu jinýmu ve Čtvrtý káznici, jakým novým, přitažlivým způsobem servírovat včerejší polívku, nebo někomu dalšímu v Masonově ulici, jak se zbavit těla, který někdo ve svým sklepě po sobě bezstarostně zanechal, když ho přestal používat.

Bez tý nový logikovy služby by mě Laurína nikdy nevyčmuchala. Ale teď, když už to začalo, hrůza! Zastřelila jednoho manžela, a osvobodili ji. Co když jí dojde trpělivost, že jsem dosud ženatej, a zeptá se logiku, jak mě má zprostit závazků a dostat na nějaký místo, kde by si mě o půl devátý večer vzala? Ta služba by jí poradila. Právě tak, jak poradila tý ženský z předměstí, jak to zařídit, aby se jí už nikdy manžel necoural. Brrrr! A jak poradila tomu klukovi, jak najít zakopanej poklad. Pamatujete? Sťastnej kluk si táhl domů zlatou rezervu Hannoverský bankovní a úvěrový společnosti, když jim to teprve došlo. Logik mu totiž poradil, jak sestrojit určitej druh stroje, na jehož princip dodneška nikdo nebyl schopen přijít, jenom se dohadujou, že nějak obchází pár extra dimenzí. Kdyby se Laurína začala ptát na věci technickýho ražení, to by bylo pro logiky žrádlo! A lidi, já měl strach! Jestli si myslíte, že pořádnej mužskej by jenom kvůli jedny blondýně neměl mít nahnáno, to jste ještě nepotkali Laurínu.

Jedu bez cíle, když se jeden starostlivec o společenskej řád ptá, jak by mohl obratem závist svůj specifickej systém organizace společnosti. Neptá se, jestli je nejlepší nebo jestli bude fungovat. Chce rovnou s ním začít. A logik, čili Joe, mu to říká! Ve stejný době se vysloužilej kazatel ptá, jak by bylo možný vyléčit lidskou rasu z chlípnosti. Ježto je mu sedmdesát, jemu celkem žádný nebezpečí nehrozí, ale chce toho škůdce obecnýho blaha vymýtit z nás ostatních. Dovídá se jak. Chce to postavit něco jako rozhlasovou stanici k vysílání určitýho vlnovýho obrazce a zapnout ji. Jen tohle. Nic víc. To se zjišťuje pozdějc, když vybírá prachy do fondu na její stavbu. Naštěstí ho nenapadlo, aby se logiku zeptal, jak stavbu financovat, jelikož ten by mu poradil i v tom a my všichni bychom byli vyléčený z pudů, kterejch by nám možná přišlo líto pozdějc, ale nikoli v tý době. A existuje jiná skupina vážnejch myslitelů, který jsou přesvědčený, že lidský rase by mnohem víc prospělo, kdyby se každej vrátil k přírodě a žil v lesích s mravencema a divokým břečťanem. Začínají klást otázky, jak to zařídit, aby lidi opustili města a umělý životní prostředí. Logikova služba jim dává odpověď!

Možná jste se tím v tý době vážnějc nezaobírali, ale zatímco jsem jezdil bez cíle a potil krev z toho, že po mně jede Laurína, osud civilizace byl na vážkách. Nekecám. Tak například ten spolek Nadlidí, co si z nás všech ostatních jenom utahuje, se potichoučku vyptával na to, jaký by měli nadlidi udělat zbraně, aby převzali moc a vládli…

Ale já jezdil sem a tam, potil se a vedl samomluvu.

»Co bych tak měl udělat, je zeptat se tý střelený logikovy služby, jak se z tý motanice dostat,« říkám. »Jenže ta by mi akorát poradila, jak rafinovaně a spolehlivě oddělat Laurínu. Ale já chci mít pokoj! Chci v klidu zestárnout a vytahovat se před jinejma zestárlejma na téma, jakej jsem bejvával lev salónů, aniž bych jím musel doopravdy bejt a ztratil tak naději, že dožiju dne, kdy ze mě bude zestárlej lhář.«

Namátkou odbočuju, stále v servisním auťáku.

»Takovej fajn svět to kdysi bejval,« stěžuju si hořce. »Moh jsem jít v pohodě domů a nemít nepříjemný svírání v žaludku z dohadů, jestli ta bloncka nezavolala mý ženě, aby jí oznámila, že jsem se s ní zasnoubil. Moh jsem zmáčknout na logiku klávesu, aniž bych zíral do její ložnice, v níž si dopřává volnej přístup vzduchu ke svý pokožce, a byl nucenej myslet na věci, na který nesmím myslet. Moh jsem…«

Pak sténám, když si uvědomím, že moje žena mě přirozeně bude vinit z toho, že náš soukromej život už není soukromej, jestliže se někdo snaží do něj nakukovat.

»Bejval to báječnej svět,« vzdychám v touze po zlatejch, zašlejch předvčerejších dnech. »Šťastně jsme si se svejma hračkama hráli, dokud se něco nestalo. Jako by přišel jeden chlápek, co se jmenuje Joe, a rozdupal nám všecky bábovičky.«

Pak se mi najednou rozsvěcuje. Celou tu záležitost chápu v jediným momentě. V systému databanky není nic, co by z ničeho nic začalo zapínat relátka. Ty zapínaj výhradně logiky, aby se dostaly k informacím, který se po nich namačkáním kláves chtěj. Nikdo jinej než logik nemohl přijít na takový propojení relátek, na kterým spočívala logikova služba. Člověk by na to přijít nedokázal! Jenom logik mohl dát dohromady celej ten krám, kterej všecky ostatní logiky nutí takhle fungovat…

Existovalo jedno řešení. Zajel jsem do restaurace, zamířil k veřejnýmu logiku a vhodil minci.

»Může být logik modifikován,« ptám se po hláskách, »aby spolupracoval při dlouhodobém plánování, na jaké má lidský mozek příliš omezené schopnosti?«

Obraz se zavlní. Pak odpovídá.

»Zcela určitě ano.«

»Jak velké musí takové modifikace být?« vyťukávám.

»Mikroskopicky nepatrné. Jde o změny v rozměrech,« uvádí obrazovka. »Ani moderní přesné měřicí přístroje nejsou však dostatečně přesné, aby je zaznamenaly. Při současných výrobních technologiích k nim může dojít velmi nepravděpodobnou náhodou, k jaké došlo pouze jednou.«

»Jak se člověk může dostat k té jedné náhodě, která dokáže provádět takovou velice nezbytnou práci?«

Obraz se vlní a mě polívá pot. Ještě nemám přesně vymyšlený, jak na to, ale ať už je Joe cokoli, mám strach, že začne něco čout. Ale to, nač se ptám, je vyloženě logický. A logiky nedovedou lhát. Ty musej fungovat přesně. Nemůžou za to.

»Kompletní logik, schopný provádět požadovanou práci,« informuje obrazovka, »nachází se v běžném rodinném používání u…«

A sděluje mi adresu Korlanovičovejch, a tam já jedu! Tam já jedu jak namydlenej blesk! Zastavuju se servisním auťákem před dotyčným barákem a vytahuju ze zadního prostoru extra logik a vrávoravě vybíhám k bytu Korlanovičovejch a tisknu zvonek. Dveře otvírá nějaký dítě.

»Jsem ze servisního pro logiky,« představuju se dítěti. »Kontrolní záznam ukázal, že váš logik může každou chvilku vypovědět. Přicházím vám preventivně nainstalovat novej.«

Dítě povídá skutečně důvtipně »Prima!« a utíká zpátky do obýváku, kde Joe, říkat mu Joe jsem si zvykl až pozdějc, když jsem o něm hluboce přemejšlel, právě hraje něco, nač se děcka chtěj koukat. Zapojuju druhej logik a zapínám ho, abych se svědomitě přesvědčil, že funguje. Pak povídám:

»Na tomhle si, děcka, můžete vyťukat, co libo. Toho starýho odvezu, dřív než se poláme.«

A zběžně kouknu na obrazovku. Děcka zjevně projevily tužbu vidět skutečný kanibaly. Obrazovka teda předvádí vědeckej film, pořízenej antropologickou expedicí, o tanci plodnosti kmene Hjubá-Džubá ze západní Afriky. Film je určenej výhradně pro profesory antropologie a postgraduální studenty medicíny. Ale žádný cenzurový bloky už nefungujou a film se vysílá. Děcka jsou přímo uchvácený. Mě, starýho ženáče, polejvá ruměnec.

Odpojuju Joea. Opatrně. Otáčím se k druhýmu logiku a volám servisní. Slogan o službách se neobjevuje. Objevuje se servisní. Je mi děsně fajn. Hlásím, že jedu domů, jelikož jsem sletěl se schodiště a natloukl si nohu. Pod náhlým vnuknutím pak dodávám:

»A hele, nes jsem přitom logik, kterýho jsem vyměnil, a ten je celej na cucky. Nechal jsem ho, aby ho sebrali odpadkáři.«

»Jestli nevrátíš součástky,« varuje skladník, »budeš je muset zaplatit.«

»Za tu cenu jsou levný,« říkám.

Jedu domů. Laurína nevolala. Ukládám Joea do sklepa, opatrně. Kdybych ho vrátil, kontrolovali by ho a taky i z něho zachráněný součástky, kdybych do něj něčím praštil. Ať už ta abnormální součástka byla cokoli, mohli by ji znovu použít a všecko by začalo znova. To nemůžu riskovat. Platím za něho a nechávám ho odpočívat.

Tak tohle se stalo. Mohli byste třeba říct, že jsem zachránil civilizaci, a moc byste se nemejlili. Vím, že se neodvážím riskovat, abych znova uvedl Joea do činnosti. Ne, dokud je na světě Laurína. Ale jsou zde i jiný důvody. Všichni ti cvoci, co chtěj oddělávat lidi, a taky ti, co chtěj obecně řešit jejich problémy… Ach jo! Problémy jsou zlý, ale já si říkám, že bude líp, když nebudu hasit, co nemusí hořet. Ale na druhý straně, kdyby se dal Joe nějak zkrotit, aby fungoval jenom v rozumnejch mezích, moh by mi vydělat snadno pár miliónů dolarů. Ale i když budu mít dost rozumu, abych nechtěl zbohatnout, a půjdu do penze, abych se jen poflakoval a chodil na ryby a lhal jinejm starejm blbečkům, že jsem bejvával velkej formát, možná se mi to bude zamlouvat, možná ne. A koneckonců, jestli mě otráví bejt starej a odkázanej výlučně na přemejšlení, proč bych nemohl zapojit Joea na tu chvíli, abych se zeptal: »Jak nemusí starej člověk zůstat starej?« Joe bude schopnej na to přijít. A sdělí mi to.

To by se samozřejmě nedalo umožnit všeobecně. Člověk musí udělat místo děckám, aby mohly dospět. Ale svět je docela fajn, teď, když je Joe vypnutej. Možná že ho zapnu na tak dlouho, abych se dověděl, jak má takovej zůstat. Ale na druhý straně možná…

Genrich Saulovič Altov

Může stroj myslet?

»Chystám se zkoumat tuto otázku: „Může stroj myslet?". Jenže pak musíme nejdříve definovat slovo „myslet"…«

A. Turing

Klopný obvod

Dvakrát za týden chodil velmistr po večerech do Ústavu kybernetiky a hrál s počítačem.

V prostorném a prázdném sále stál nevysoký stolek se šachovnicí, hodinami a řídícím pultíkem. Velmistr usedal do křesla, stavěl figury a pak tiskl tlačítko »Start«. Na předním panelu počítače se rozsvěcovala pohyblivá mozaika indikátorů. Objektiv kamery se otočil k šachovnici a na matovém displeji zazářil krátký nápis. Stroj udělal svůj první tah.

Stroj byl docela malý. Velmistrovi se někdy zdálo, že před ním stojí obyčejná lednička. Jenže tahle »lednička« neochvějně vyhrávala. Za půldruhého roku se velmistrovi podařilo stěží uhrát čtyři remízy.

Stroj se nikdy nemýlil. Nikdy jej netísnil čas. Velmistr se nejednou pokoušel stroj poplést vědomě slabým tahem nebo obětí figury. Výsledkem bylo jen to, že musel spěšně tisknout tlačítko »Vzdávám se«.

Velmistr byl inženýrem a experimentoval se strojem kvůli upřesnění teorie adaptivních automatů. Chvílemi ho ale klid »ledničky« rozčiloval. Ani v kritických momentech stroj nepřemýšlel déle než pět nebo šest sekund. Klidně zamrkal různobarevnými indikátory a vybral nejsilnější z možných tahů. Stroj dokázal i reagovat na styl hry svého protivníka. Někdy zvedal objektiv kamery a dlouho si prohlížel člověka. Tehdy velmistr ztrácel klid a dělal chyby…

Ve dne přicházel do sálu mladý laborant. Smutně, bez jediného pohledu na stroj opakoval na šachovnici partie sehrané v různých dobách vynikajícími šachisty. Objektiv »ledničky« se vysouval na doraz a skláněl se k šachovnici. Na laboranta se stroj nedíval, suše registroval informaci.

Experiment, pro který byl sestaven šachový automat, se blížil ke konci. Padlo rozhodnutí zorganizovat veřejné utkání mezi strojem a člověkem. Před partií se začal velmistr objevovat v ústavu častěji. Chápal, že prohra je téměř nevyhnutelná. Přesto stále hledal ve hře »ledničky« slabá místa. Stroj, jako by tušil, co se chystá, hrál den ode dne lépe. Bleskově prohlédal nejrafinovanější velmistrovy plány. Drtil jeho figury náhlými a výjimečně silnými útoky…

Před začátkem utkání stroj převezli do šachového klubu a usadili na pódiu. Velmistr přijel na poslední chvíli. Začínal litovat, že souhlasil s veřejným předváděním. Bylo mu nepříjemné podlehnout »ledničce« přede všemi.

Velmistr dal do hry celý svůj talent a vůli k vítězství. Vybral si začátek, jaký se strojem ještě nezkoušel, a hra se ihned zostřila.

Ve dvanáctém tahu nabídl stroji výměnu věže za pěšce. Na oběť věže navazovala jemná, pečlivě předem připravená kombinace. Stroj přemýšlel devět sekund… a oběť odmítl. Od té chvíle velmistr věděl, že nevyhnutelně prohraje. Přesto pokračoval ve hře. Hrál jistě, drze a riskantně.

Nikdo z lidí v sále ještě neviděl takovou hru. Bylo to skutečné umění. Všichni věděli, že stroj vyhrává. Tentokrát se ale situace na šachovnici měnila tak rychle a výrazně, že se nedalo říct, komu připadne vítězství.

Po dvacátém devátém tahu zazářil na displeji nápis »Remíza«. Velmistr se nechápavě podíval na »ledničku« a přinutil se stisknout tlačítko »Ne«. Světla indikátorů zavířila a číhavě zmrtvěla.

V jedenácté minutě udělal stroj tah, kterého se velmistr bál nejvíc. Následovala prudká výměna figur. Velmistrovo postavení se zhoršilo. Na displeji stroje se přesto opět objevil nápis »Remíza«. Velmistr tvrdohlavě stiskl tlačítko »Ne« a vyrazil střelcem do téměř beznadějného protiútoku.

Optický systém stroje se dal do pohybu. Skleněné oko objektivu se zahledělo na člověka. Velmistr se přinutil nedívat se na stroj.

Postupně začaly v mozaice světelných indikátorů převládat žluté tóny. Byly stále sytější a jasnější, až nakonec zhasly všechny lampy kromě žlutých. Na šachovnici padal zlatavý svazek paprsků, který překvapivě připomínal sluneční světlo.

V napjatém tichu tikaly kontrolní hodiny. Ručička přeskakovala z dílku na dílek. Stroj přemýšlel. Přemýšlel čtyřicet tři minuty, i když většina šachistů sedících v sále viděla, že vlastně není nad čím váhat a je možno směle útočit koněm.

Náhle žlutá světla pohasla. Objektiv se nejistě zahoupal a vrátil do obvyklé polohy. Na displeji se objevil další tah. Stroj opatrně postoupil pěšcem. V sále to zašumělo. Mnohým se zdálo, že to nebyl nejlepší tah.

Po čtyřech tazích stroj přiznal porážku.

Velmistr odstrčil židli a rozběhl se ke stroji. Trhnutím zvedl boční panel. Pod ním se rozsvěcovala a hasla červená kontrolka.

Na pódium, které ihned zaplnili šachisté, se stěží probil mladý korespondent sportovního časopisu.

»Můžeme považovat za dokázané,« zeptal se, »že stroj hraje hůř než člověk?«

»Vypadá to, že prostě ustoupil…,« nejistě řekl někdo blízko. »Hrál tak oslnivě a najednou…«

»Ale, víte,« vzepřel se jeden ze známých šachistů, »stává se, že ani člověk nepostřehne silnou kombinaci. Stroj hrál naplno, ale jeho možnosti jsou omezené. To je všechno.«

Velmistr pomalu položil panel stroje a obrátil se k novináři.

»Takže,« netrpělivě opakoval mladík a otevřel blok, »jaký je váš názor?«

»Můj názor?« zeptal se velmistr. »Podívejte… selhal klopný obvod ve sto devátém bloku. Jistě, tah pěšcem nebyl nejsilnější. Ale teď je těžko říci, kde byla příčina a kde následek. Možná že pro ten klopný obvod stroj nerozpoznal nejlepší tah. Ale možná že se rozhodl nevyhrát a stálo mu to za vypálený obvod. Vždyť i člověk se sám nepřekoná snadno…«

»Ale proč ten slabý tah, proč prohrávat?« divil se novinář. »Kdyby stroj uměl myslet, snažil by se vyhrát.«

Velmistr pokrčil rameny a usmál se.

»Jak bych vám to řekl… Někdy je mnohem lidštější udělat právě slabý tah.«

Ke startu připraven!

Maják stál na vysoké skále, která vybíhala daleko do moře. Lidé se na něm objevovali jen zřídka, aby zkontrolovali automatické zařízení. Asi dvě stě metrů od majáku se vynořoval z vody ostrůvek. Před mnoha lety na tento ostrůvek jako na podstavec umístili kosmický koráb, který se vrátil na Zemi po dálkovém letu. Takové koráby se už do kosmu neposílaly.

Přijel jsem tam s inženýrem, který měl na starosti všechny majáky na pobřeží Černého moře. Když jsme vystoupili na vrchní plošinu majáku, podal mi dalekohled a řekl:

»Bude bouře. Máme štěstí, před nečasem se vždycky probouzí«.

Zarudlé slunce matně osvětlovalo šedé hřebeny vln. Skála se vřezávala do vln, které ji obtékaly a hlučně se drápaly na kluzké narezlé kameny. Potom hlučně vzdychaly, jako pěnivé potůčky stékaly zpět a otevíraly cestu novým vlnám. Tak kdysi útočili římští legionáři. První řada udeřila a ustupovala zpět přes druhou řadu, která se po jejím průchodu uzavřela a šla s novou silou do útoku.

V dalekohledu jsem dobře viděl koráb. Byl to starý dvoumístný hvězdolet typu »Průzkumník«. V přídi byly vidět dvě pečlivě zalepené díry. Podél trupu se táhla hluboká rýha. Prstenec gravitačního urychlovače byl roztržen na dvě části a deformován. Nad pilotní kabinou se pomalu točily trychtýře dávno zastaralého systému infrazvukového meteorologického pozorování.

»Vidíte,« řekl inženýr, »koráb cítí, že bude bouře.«

Kdesi zlověstně zakřičel racek a moře odpovědělo temnými údery vln. Šedý mlžný závoj nad mořem postupně zakrýval obzor. Vítr zvedal napěněné vlny až k oblakům a obloha přetížená bouří se snášela k vodě. Při setkání nebe a moře měla vypuknout bouře.

»Něčemu ještě rozumím,« pokračoval inženýr, »sluneční baterie napájejí akumulátory a elektronický mozek ovládá přístroje. Ale všechno ostatní… Někdy jako by zapomínal na zem, moře a bouřky a začíná se zajímat jen o nebe. Vysouvá radioteleskop, antény lokátorů se točí ve dne v noci… Nebo zase tohle… Najednou se objeví nějaká roura a začíná si prohlížet lidi. V zimě tu bývají chladné větry, koráb se pokrývá ledem, ale jen se na majáku objeví lidé, led okamžitě mizí… Mimochodem, nerostou na něm ani řasy…«

Moře doráželo na ostrůvek. Vlny se valily jedna za druhou. Každá byla vyšší a silnější než předchozí. Kam až oko dohlédlo, všude byly šedé vlny. Na korábu se rozsvítila bouřková světla.

»Vidíte!« vítězně prohlásil inženýr. »Teď rozsvítil reflektor. Občas se mi zdá, že uletí. Zvedne se a uletí… Byl jsem tu jednou v noci a od té doby… Chápete, Měsíc se vznášel nad mořem a koráb… jako by se za ním vzpínal. Ta roura, antény a ještě nějaké věci tamhle, všechno mířilo k Měsíci. Záhada!«

Vysvětlil jsem inženýrovi, že to není žádná záhada. Na korábech odstavených nastálo se nevypíná elektronika. Je to nutné, aby se koráb sám o sebe staral, aby se bránil korozi, náledí, nedovoloval usazování prachu a nečistot a signalizoval při nečekaném ohrožení. Stává se, že počítač dělá i něco navíc, například pozoruje Měsíc a hvězdy, registruje kosmické záření a magnetické bouře… Ale odletět do kosmu nemůže. Nemá posádku, nemá palivo ani základní součásti gravitačního urychlovače.

Inženýr pochybovačně zakroutil hlavou a zeptal se:

»A co roura? Proč ji otáčí k majáku ?«

Nestačil jsem odpovědět.

Za aerodynamickou kabinou se vynořil reflektor. Modravý paprsek prorazil mlhu nad mořem. Sklouzl po břehu, zastavil se na majáku a pak se zvedl nahoru k jeho plošině.

Zavřel jsem instinktivně oči před jasným světlem. Reflektor okamžitě zhasl.

»Dívejte se!« vykřikl vzrušeným hlasem inženýr a vytrhl mi dalekohled. »Dívejte se! Tohle tu ještě nebylo…«

Koráb rozsvítil všechna palubní světla. Ozářila černé, vlnami ohlazené kameny a zelenavý trup korábu. V boku hvězdoletu se objevila trhlina, otevíral se kryt hlavního vchodu.

»Tohle tu ještě nebylo!« opakoval vzrušeně inženýr.

Nepouštěl dalekohled a mluvil velmi hlasitě, skoro křičel. Vítr už nabral sílu a hučel v konstrukci věže. Slyšel jsem jen útržky vět.

»Za čtyřicet let… moji předchůdci… nikdo nevěděl…«

Vlny zalévaly ostrůvek, ale starý koráb, který viděl uragány Hvězdného světa, si přestal bouře všímat. Se slavnostní pomalostí dělal vše, co je třeba dělat před startem.

Z otevřeného vchodu se spustily schůdky. Složitý anténní systém se svinul do cestovní polohy. Uprostřed se vysunula krátká zkosená křídla. Za tryskami se objevila plynová kormidla. Byla zprohýbaná, ale přesto se nastavila přesně do polohy potřebné pro krátký rozběh po vodní hladině. Periskop kamery, roura, o níž mluvil inženýr, se otočil k moři. Třikrát se rozsvítil zelený signál startu a nad kabinou jasně červený znak.

Byl to tradiční signál: »Ke startu připraven«!

Vlny se převalovaly přes ostrůvek, kolem korábu se točily víry. Náhle se mi zdálo, že moře stojí a koráb se řítí vpřed. Zdálo se mi, že slyším rachot motoru při startu. Trvalo to několik sekund, ne víc. Ale pochopil jsem, proč vybrali pro věčný odpočinek korábu malý nenápadný ostrůvek.

Světla hvězdoletu náhle pohasla.

Dlouho jsme čekali. Vítr stále silněji houpal plošinou majáku.Inženýr se ke mně naklonil.

»Musíme jít!« zakřičel a otřel si mokrou tvář.

Nízko, přímo nad vodou, prolétl do modra zakalený blesk. Táhlé údery hromu se slily s burácením vln.

Bouře začala.

Když jsme sešli po točitých schodech, inženýr řekl:

»Zřejmě čekal na vás. Vždycky si prohlížel lidi, ale teprve dnes uviděl vás a otevřel vchod.«

»Proč zrovna na mne?« zeptal jsem se. »Vždyt' jsme byli dva.«

»Máte uniformu Kosmické flotily.« odpověděl inženýr. Pak přesvědčeně opakoval:

»No ano, máte uniformu astronauta.«

Byla to naivní myšlenka, ale neodborníkovi se dala prominout. Počítače na starých korábech nedokázaly rozlišovat oděv. Pravděpodobně stroj zjistil, že se blíží bouře, a rozhodl se pro nejlepší řešení za těchto podmínek. Uletět, utéct před bouří. Koráb samozřejmě startovat nemohl, ale přesto se ke startu připravoval.

Inženýr vyslechl mé vysvětlení a nejistě řekl:

»No, možná že to tak bylo… Nehádám se… Ale on už je na tom ostrůvku čtyřicet let. Čtyřicet let! Cožpak se za tu dobu v jeho elektronické paměti nic nezměnilo?«

Neodpověděl jsem mu. Myslel jsem na něco jiného.

Hvězdolet byl navěky přikován ke skalám. Nad ním létaly jiné koráby, vycházely a zapadaly daleké hvězdy. Jestli ve starém korábu doutnala jiskřička rozumu, o čem přemýšlel jeho mozek, který nepotřeboval odpočívat?

Čtyřicet let byl tento mozek zcela sám. Sám se sebou. A ještě se vzpomínkami.

První kontakt

Ředitel ústavu se nedíval na lidi, kteří se sešli v jeho pracovně. Dlouho se probíral hustou černou bradkou a nakonec temně řekl:

»Moji mladí kolegové, je to prostě skandál. Čistokrevný skandál. Málem superskandál. Budou se nám smát.«

»A co se vlastně stalo?« klidně se zeptal mladík v košili.

Ředitel se na něj smutně podíval tlustými skly brýlí ze želvoviny.

»Vy jako vedoucí experimentální laboratoře byste to měl vědět. Ano. Včera v noci Marťan mluvil s Aristotelem.«

»Jaký Mart'an?« zeptala se nejistě dívka u okna, vedoucí oddělení strojů pro zpracování dat.

»Nedívejte se tak na mne,« řekl s přehnaně pečlivou výslovností ředitel. »Nejsem blázen. Marťan, o kterém mluvím, se píše v uvozovkách.«

Dívka se rozpačitě usmála.

»Jak?« pokračoval ředitel. »Nikdo se na nic nepamatuje. Nikdo neví, o čem je řeč. Dobře, já vám to připomenu. Před třemi lety, mí vážení kolegové, před třemi lety, když jste ještě byli studenty, u nás začal pokus. Člověk, který jej navrhl, teď pracuje v jiném městě. Ano. Jednalo se o to, zdali mohou astronaut a rozumný obyvatel jiné planety pochopit jeden druhého. Samozřejmě v tom případě, že se vůbec setkají. Doufám, že už chápete, že tento problém má přímý vztah k nám, kybernetikům. Ano. Patří mezi problémy kódování a převodů mezi kódy, tedy překlady do jiného jazyka.«

»Naprosto správně!« vykřikl vedoucí oddělení elektronického modelování a nasadil si rohovinové brýle velmi podobné brýlím ředitele. »Už si vzpomínám. Byly postaveny dva automaty, které spolu mohly komunikovat s pomocí akustických zařízení. Jeden byl pokřtěn Marťan a druhý… druhý, nevím proč, Aristoteles.«

»Jak to… „nevím proč"!« rozčilil se ředitel. »I dítě chápe, že čím větší je časový' rozdíl mezi rozumnými tvory, tím hůře se jim hledá společný jazyk. Vy, můj mladý kolego, byste navázal kontakt s Marťanem snáze než třeba faraón Amenhotep. Proto první automat dostal všechny informace, znalosti a představy o světě, jaké měl podle mínění historiků Aristoteles nebo jeho současník, a ten druhý… No, s tím druhým automatem bylo spoustu nepříjemností. Nastavovali jsme ho pod dohledem astronomů, biologů, filozofů a těch… no… vědeckých fantastů. Bylo to strašně těžké! Kolik konzultací, tolik názorů.«

»Ale ten pokus přece nevyšel…,« opatrně řekl vedoucí oddělení elektronického modelování a sundal brýle, které mu překážely.

»Co to znamená „nevyšel"?« zeptal se rozhněvaně ředitel. »Myslíte si, že při prvním setkání se měl Marťan vrhnout Aristotelovi kolem krku? Nebo si myslíte, že se měli rovnou poprat ?«

Ředitel přísně shlédl na ztichlé kolegy a neočekávaně se usmál.

»Tehdy, před třemi lety, se nám všem také zdálo, že dojde právě k něčemu takovému…« Udělal rukou nejasné gesto. »První kontakt. Romantika. Ano. Ale nic se nestalo. Mlčeli a nestáli o hovor jeden s druhým. Nedokonalé programy, chyby v instrukcích. Ano. Automaty byly tedy uloženy do rezervního skladu s přísnou poznámkou - pečlivě uskladnit. Pro jistotu.«

»Tam je všechno uskladněno pečlivě,« řekla dívenka. »Speciální prostory, stálá teplota, čistota… Po nocích hlídá laborant.« »Jaký laborant?« zeptal se tiše ředitel. »Dovolte, abych se zeptal: Jaký laborant?« Nečekal na odpověď a odsekl: »Strážný! Obyčejný strážný! Právě ten, kterému říkáte, vážení kolegové, uctivě strýček Vasja.«

»Strýček Vasja se ke svým povinnostem staví odpovědně,« namítla dívka.

»Odpovědně,« souhlasil ředitel a unyle si hladil bradku. »Snad až moc odpovědně. Včera, v jedenáct večer, mi zavolal a řekl, že ti dva… no… Marťan a Aristoteles… spolu najednou začali mluvit. Chápete, vážení kolegové? Začali spolu hovořit. Začali se hádat.«

»O čem mluvili?« zeptal se netrpělivě mladík v košili. »Aha, vás zajímá, o čem?« velmi zdvořile řekl ředitel. »Předpokládal jsem to, a proto jsem vám včera telefonoval. Vám i všem ostatním. Jenže nikdo nebyl doma. Ano. Tak jsem ke strýčku Vasjovi přijel sám. Tak tedy Marťan a Aristoteles se skutečně přeli. Řvali naplno svými kovovými hrdly. V sále to hřmělo, jako by tam pracoval parní buchar.«

»Takže pokus se přece povedl!« vykřikla dívka. »O co se tedy hádali?«

»O co?« klidně se zeptal ředitel. »O tohle. Aristoteles tvrdil, že v mistrovství ve fotbalu se na první místo ve skupině A dostane mužstvo Křídla Sovětů. A Marťan pisklavým roztřeseným hlasem, který pro něj vymyslel jeden fantasta, tvrdohlavě opakoval: „Blbost, blbost, blbost!… Devadesát sedm a šest desetin procenta, synu Modré planety, že vyhraje Dynamo." Ano. Aristoteles kolem sebe sypal jména hráčů, odvolával se na sportovní komentátory a… prosím, abyste se nesmáli!« vykřikl ředitel. »Nevidím v tom nic směšného!«

»My se nesmějeme,« řekla dívka. »My se snažíme být vážní. Nic se vlastně nestalo. Ty stroje byly špatně naprogramovány a to je všechno.«

»To si myslíte?« obrátil se k ní ředitel. »Tak tedy, já si to ověřil. Strýček Vasja ve skladu celé tři roky četl nahlas sportovní časopisy a noviny. Poslouchal přenosy ze stadiónů. Kromě toho někteří z vás se rádi po ránu zastavili, aby na úrovni posoudili sportovní novinky. Ano. A nikdo z vás si neuvědomil, že tam jsou stroje. Třebas staré a špatné, ale přece jen myslící stroje. Nikdo si neuvědomil, že automaty mají akustické snímače, a mohou tedy…«

Hlas ředitele zanikl ve všeobecném veselí. »Nezlobte se, prosím,« řekl mladík v košili. »Stroje nejsou nijak zvlášť cenné, ve skutečnosti nejsou potřeba. Ale jestli chcete, můžeme snadno vymazat tu přebytečnou informaci… o fotbalu.«

»Ne, ne. To se musí vyjasnit,« namítla dívka. »I když byly automaty považovány za nepodařené a nekvalitní, teď… teď se hádají kvůli fotbalu. Cožpak to nedokazuje, že stroj může myslet jako člověk, tedy skoro jako člověk?«

Ředitel zavrtěl hlavou.

»Má drahá přítelkyně!« řekl jedovatě. »To pracují bloky analyzátorů pravděpodobnosti, nic víc. Jak můžete tvrdit, že stroje myslí, když jeden z nich stále blábolí o mužstvu Křídla Sovětů a druhý o Dynamu! I dítě ví, že vyhraje Torpédo! Byla jste vůbec někdy na stadiónu?«

Podivná otázka

Anatolij Sergejevič Skljarov, třicetiletý profesor dějepisu, se pohodlně uložil na gauči a už posté četl Tři mušketýry. Kardinál Richelieu k sobě pozval ďArtagnana a Anatolije Sergejeviče to rozrušilo, i když věděl, že všechno dobře dopadne. Kardinál už předal smělému Gaskoňci poručický patent, když se ozvalo nesmělé ťukání na stěnu. Anatolij Sergejevič se podíval na hodinky. Byly dvě v nocí. Odložil knihu a vstal.

Druhou polovinu chatičky si najal učitel matematiky, tichý a nesměly stařík. Během dvou týdnů vyměnil Skljarov, kterého práce na článku pro časopis úplně pohltila, se sousedem jen několik nepodstatných vět.

Anatolij Sergejevič si zapálil cigaretu a přistoupil k oknu. Ťukání se opakovalo. Byl to velmi podivný zvuk. Nejdříve několik nesmělých úderů, pak pauza, ale pak opět ťukání.

Skljarov si zapnul pyžamo a vyšel na verandu. Matematik stál ve dveřích svého pokoje.

»Promiňte, prosím,« řekl rychle. »Dovolil jsem si vás vyrušit…« Zakašlal a ztichl.

»Co se stalo, Semene Pavloviči?« zeptal se profesor a pozorně se zahleděl na souseda.

Stařík byl jako vždy v černém pečlivě vyžehleném obleku. Ale podle kravaty, příliš křiklavé a spěšně uvázané, Skljarov pochopil, že se stalo něco neobyčejného.

Semen Pavlovič měl milou tvář, která právě teď připadala Skljarovovi zvláště milá a bezbranná. Profesora napadlo, že takové tváře mají venkovští doktoři, jejichž hlavní zbraní je dřevěný stetoskop zčernalý časem a neomezená hřejivá lidskost.

»Tak co se stalo?« opakoval Skljarov. Matematik si zmateně pohladil bohaté, stále ještě odvážné vousy a nejistě řekl:

»Stroj… Teď promluví. Půl roku jsem čekal a konečně se rozsvítila kontrolka. Vy jste, profesore, doktor věd. Jen proto jsem si dovolil vás vyrušit v tak pozdní hodinu… kvůli objektivnímu pozorování…«

Skljarov se už chystal říci, že nerozumí strojům, ale stařík byl rozrušen a Anatolij Sergejevič se rozhodl neprotestovat.

Vešli do pokoje, kde bydlel matematik. »Není tu moc útulno,« pomyslel si Skljarov, když zběžně posoudil pokoj. Stůl zavalený knihami, pečlivě přikrytá železná postel, boubelatá skříň s vyřezávanými nožkami byly odtaženy do jednoho rohu. Ze stropu visela na černém drátě lampa s kusem papíru místo stínidla. Na židlích ležely nepořádně rozházené ohmatané časopisy, krabičky se součástkami a nářadí. V pokoji byly cítit květy a noční vlhkost. Na podlaze podél stěny stály sklenice s rozkvetlými růžemi.

Semen Pavlovič ukázal na výklenek okna. »Tak se, prosím, podívejte…«

U otevřeného okna stál prastarý radiopřijímač SI-235. Skljarov se udiveně otočil k Semenu Pavloviči.

»To je jen skříň,« vysvětlil matematik. Mluvil šeptem, jako by se bál, že ho stroj uslyší. »Na skříňce, jak víte, nezáleží. Stroj je uvnitř. Sedněte si, prosím…«

Přinesl Skljarovovi židli a sám chodil dál po pokoji. Vyprávěl a přitom sundával a nasazoval si znovu brýle. Byly také staré. Měly okrouhlá skla a kovové obroučky opletené nějakým ošoupaným materiálem.

»Sestavil jsem ho před půl rokem,« říkal matematik. »Vy jistě víte, že se mluví o tom, zda může stroj myslet. Nemám sice, pravda, příslušné vzdělání… Ne, nemyslete si, že chci veřejně vykládat své názory. Připravil jsem jen malý experiment.« Rozpačitě se usmál.

»Možná že experiment je příliš silné slovo. Je to jen malý pokus, nic víc. Jedná se o to, že Einstein jednou vyslovil takovou myšlenku. Zkusím citovat zpaměti: „Ať by stroj dělal cokoliv, bude řešit jakékoliv problémy, ale sám nezformuluje ani jeden.“ Hluboká myšlenka, že? Možná si myslíte, že mám drzost nesouhlasit s Einsteinem…« Zamával odmítavě rukama: »Ne, já jen připravil pokus. Je to první stroj sestavený speciálně proto, aby formuloval problémy, kladl otázky.«

Skljarov už matematika neposlouchal. Díval se na Semena Pavloviče, automaticky pokyvoval hlavou a přemýšlel o tom, že stařík nemá ani tušení, jak velkolepý je jeho experiment. Anatolij Sergejevič si náhle vzpomněl na jiného učitele, na Ciolkovského, takže se uctivě zeptal:

»Váš stroj… by se mohl použít i v kosmonautice?«

Matematik se s údivem zadíval na Skljarova.

»Nevím, o tom jsem nepřemýšlel,« pronesl omluvným tónem. »Samozřejmě, v jisté míře… Řekněme pro průzkum neznámých planet.«

Skljarov jej netrpělivě přerušil:

»Ještě jste ten stroj neukazoval nikomu?«

»Ne…«

Semen Pavlovič ztratil sebevědomí úplně. Stál před profesorem, vysoký, vyhublý, stařecky seschlý a vzrušeně si mnul ruce. Anatolij Sergejevič náhle zpozorněl. Jako každý, kdo má k technice daleko, byl přesvědčen, že objevy se dělají jen v laboratořích vybavených posledními novinkami techniky. Jak vypadají poslední novinky techniky, o tom měl velmi matnou představu, a dával proto těmto slovům zvláštní slavnostní smysl.

»Postavil jste ho sám?« zeptal se opatrně.

»Sám,« odpověděl matematik. Jeho hlas zněl provinile. »Hlavně bylo těžké najít myšlenku, princip konstrukce.«

»Aha,« neurčitě řekl Skljarov.

Najednou si vzpomněl na ďArtagnana. Po Dumasově knize se snáze věřilo na neobyčejné věci. »A co když to bude opravdu fungovat?« pomyslel si. »V podstatě všechno první vypadalo nevzhledně… první lokomotiva, první parník… dokonce i první cyklotron.«

»A jakou otázku sestaví ten… hm… stroj?« zeptal se. »Něco z matematiky?«

»Nevím,« odpověděl matematik. »Opravdu nevím. Může si vybrat jakýkoliv problém… z matematiky, historie, biologie… Dokonce i z praktického života. Obrazně řečeno, stroj je nacpán všemožnými informacemi. Já bych, pochopitelně, nedokázal sám zaplnit celou jeho paměť, ale podařilo se mi získat hotové nahrané bloky. Jeden můj bývalý žák pracuje v akademii a pomohl mí získat hotové bloky. Byly samozřejmě určeny pro jiné aplikace, ale tady jsou jinak zapojeny. Desítky encyklopedií, různé příručky, učebnice, noviny, časopisy…«

Skljarov si otřel kapesníkem zpocené čelo.

»A teď uslyšíme… jeho hlas?«

Sefhen Pavlovič rychle odpověděl:

»Ne… tedy vlastně ano… uslyšíme morseovku.«

Anatolij Sergejevič přistoupil ke stroji. Tiše zaskřípěly panty otevřeného okna. Kdesi blizoučko zakokrhal kohout. Táhle zahoukala lokomotiva, ale náhle přestala, jako by se polekala, že ruší noční klid.

»Řekněte, Semene Pavloviči,« zeptal se profesor, »o jaký problém půjde? Chápu, že nemůžete odpovědět přesně, ale aspoň přibližně.«

»Víte, o tom jsem ani nepřemýšlel,« odpověděl matematik. »První pokus… Tady je důležité jen jedno… aby otázka položená strojem nebyla nesmyslná.«

Skljarov uslyšel smích a trhl sebou. Tak podivným dojmem na něj náhle zapůsobil obyčejný lidský smích. Po chodníku podél plotu zahrady šli dva mladí. Nespěchali a podle přidušených hlasů se dalo poznat, že to je chlapec a dívka. Kroky náhle ztichly. Zazněl rychlý nejasný šepot. Neklidně zahoukal vlak. Rychle se blížil a spěšný klapot kol pohltil všechny noční zvuky.

»Moskevský, dva čtyřicet,« řekl Semen Pavlovič. »Začneme, jestli souhlasíte?«

Profesor se vrátil ke své židli. Stěží se ovládal. Anatolij Sergejevič bezmezně miloval historii. Možná proto se mu zdálo, že první otázka položená strojem bude souviset s dějinami.

»Začneme, Semene Pavloviči,« vzrušeně řekl a rozhlédl se po pokoji. Teď se mu všechno v pokoji zdálo jiné… význačné, historické. »Začneme,« opakoval.

Matematik si narovnal kravatu, hlučně povzdechl a přehodil páčku trčící z otvoru v předním panelu stroje. Něco cvaklo. Pak se ozvalo tiché šumění.

Skljarov napjatě hleděl na skříň starého radiopřijímače. Reproduktor dlouho syčel a Anatoliji Sergejeviči se začalo zdát, že se pokus nepovedl. Tázavě se zadíval na matematika a v té chvíli uslyšel morseovku. Semen Pavlovič hned začal zapisovat. Skljarov znakům nerozuměl. Netrpělivě se díval střídavě na matematika a na stroj.

Signály umlkly stejně nečekaně, jako začaly.

Anatolij Sergejevič vyskočil ze židle a přiběhl k matematikovi. Ten mu podal papírový proužek odtržený od kraje novin.

»Zeptal se! To znamená… Co myslíte, není to nesmyslná otázka?«

Skljarov si přečetl text. V první chvíli mu blesklo hlavou: »No, no. Ale smysl pro humor ta bedna v každém případě má.« Pak ho ale napadlo: »Podivná otázka. Velmi podivná otázka. Co když… to myslí vážně?« Podezřívavě zašilhal na stroj.

»Tak co myslíte, profesore?« zeptal se s obavou v hlase Semen Pavlovic. »Otázka… není nesmyslná?«

»To mohu těžko posoudit,« řekl Skljarov. »Je snad v určitém smyslu zákonitá. Stroj dostal poprvé možnost samostatně podle své vůle se člověka na něco zeptat, a tak… Ano, ano,« řekl už s větší jistotou, »je zcela logické, že začal touto otázkou. Tak nějak se předpokládá, že stroj bude myslet jaksi… hm… mechanicky. Ale on, když myslí, myslí jako člověk. Chápete mou myšlenku? Například Měsíc svítí odraženým světlem Slunce. Stroj také…«

Skljarov se zamyslel a doplnil:

»Zítra určitě ukažte stroj specialistům. Slyšíte mne, Semene Pavloviči? Rozhodně jej ukažte kybernetikům. Ať rozhodnou. A ještě… schovejte si ten papírek.«

Vrátil matematikovi proužek novinového papíru, na němž byla nad tečkami a čárkami pečlivým písmem zapsána jediná věta: »Může člověk myslet?«

Stroj se smál

(Z deníku)

… Dnes je mu právě rok.

Dobře si pamatuji, jak jsme před rokem seděli zde, v tomto pokoji, a mlčky se dívali na šedý stroj. V jedenáct hodin a sedmnáct minut jsem stiskl spouštěcí knoflík a stroj začal pracovat.

Pracovat? Ne, to není vhodné slovo. Stroj byl určen k modelování lidských emocí. Nebyl to první podobný pokus s adaptivními systémy, ale my jsme vyšli z nejnovějších fyziologických objevů a pečlivě jsme provedli všechna upřesnění doporučená psychology.

Před rokem jsem se zeptal svých asistentů, jak podle jejich názoru pokus skončí.

»Zamiluje se,« odpověděl Kornějev.

»Pochopitelně,« pomalu pronesl Antrošenko. »Zamiluje se do tebe. Jako každá druhá husa z ústavu.«

Potom dodal:

»Bude to velmi hrubý model. Bude připomínat velmi omezeného člověka. Nudného člověka.«

»No a co vy?« zeptal jsem se Bélova.

Pokrčil rameny.

»Při takových pokusech nebývají potíže. Když stroj dokáže správně imitovat lidské emoce, dáme biologům zajímavý materiál. Když… když nebude fungovat, biologové budou muset opravit své názory. To je také přínos.«

Dva týdny pracoval stroj výborně. Získali jsme neocenitelné výsledky. A pak se objevilo první překvapení, stroj se začal o něco zajímat. Zajímat se o… sopky.

Trvalo to deset dní. Stroj nás trápil klasifikací sopek.Tvrdohlavě tiskl na papírové pásky: Vesuv, Krakatoa, Sakuradzima…

Líbily se mu staré popisy erupcí, zvláště líčení výbuchu Vesuvu v roce 1794. Do nekonečna opakoval toto vyprávění: »V noci na 12. června propuklo strašné zemětřesení, které se opakovalo ještě 15. června v 11 hodin v noci a bylo provázeno silnými podzemními otřesy. Celé nebe náhle ozářily rudé plameny…«

Pak na to zapomněl. Úplně zapomněl. Vypnul paměťové bloky, kde měl uloženy informace o sopkách. Něco takového člověk nedokáže.

Pokus vstoupil do fáze nečekaných jevů. Řekl jsem o tom asistentům a Bělov odpověděl:

»Tím lépe. Nová fakta jsou cennější než nové hypotézy. Hypotézy se objevují a mizí, ale fakta zůstávají.«

»Blbost!« řekl Antrošenko. »Fakta sama nic nedají. Jsou jako vzdálené hvězdy…«

»Prosím, abyste mi nesahali na hvězdy!« vmísil se Kornějev.

Poslouchal jsem jejich debatu, ale přemýšlel už o něčem jiném. V té chvíli jsem už věděl, co bude následovat.

Moje předtucha se brzy splnila. Náhle se ukázalo, že stroj nenávidí souhvězdí Oriona a všechny hvězdy v katalogu od čísla 784 do čísla 1265. Proč právě souhvězdí Oriona? Proč právě tyto hvězdy? Mohli jsme stroj rozebrat a zjistit důvod, ale to znamenalo ukončit pokus. Tak jsme nechali stroji úplnou volnost. Připojili jsme jen k paměťovým blokům nové obvody a sledovali další chování stroje.

Bylo velmi podivné. Stroj například zapnul žluté světlo znamenající pláč, když se poprvé seznámil se strukturou benzolového jádra. Nijak nereagoval na vzorec kyseliny salicylové; ale zmínka o sodné soli této kyseliny jej přivedla k zuřivosti. Žlutý signál se změnil na oranžový a lampa se spálila.

Hudba a vůbec jakákoliv informace spojená s uměním ponechávaly stroj klidným. Ale zlepšovala se mu nálada, pokud se v textu nesoucím informaci objevovala podstatná jména tvořená čtyřmi písmeny. Okamžitě zamrkal zelený signál a začal unyle cinkat zvonek. Stroj se smál…

Pracoval denně dvacet čtyři hodiny. Večer jsme odcházeli z ústavu a stroj dále zpracovával informaci. Ráno nás očekávala různá překvapení. Jednou začal stroj skládat verše. Byly to podivné verše; o rvačce »horizontálních koček« se »symetrickým poledníkem«…

Jednou jsem přijel do ústavu v noci. Stroj stál v tmavé místnosti. Na ovládacím pultu svítila jen nevelká fialová lampa. To znamenalo, že stroj má dobrou náladu.

Dlouho jsem stál potmě. Bylo ticho. Náhle se stroj rozesmál. Ano, on se smál! Zazářilo zelené světlo a teskně zacinkal zvonek…

… Dnes, kdy píšu tyto řádky, se stroj znovu směje. Sedím v jiné místnosti, ale dveře jsou pootevřené a já slyším zvonek. Stroj se směje kvadratickým rovnicím. Probírá svou ohromnou paměť, hledá v ní texty s kvadratickými rovnicemi… a směje se.

Kdysi Claude Bernard řekl: »Nebojte se protichůdných faktů, každý z nich je zárodkem objevu.« Ale my máme protichůdných faktů příliš mnoho. Někdy se mi zdá, že jsme prostě postavili nedokonalý stroj…

Nebo… je to tak správně?

Napadlo mne tohle:

Stroj nelze srovnávat s člověkem. V našich představách jsou roboti téměř lidé, obdaření mechanickou nenávistí nebo mechanickým superintelektem. To je nesmysl! Otázka, zda může stroj myslet, je naivní. Museli bychom současně odpovědět »ano« i »ne«. »Ne«, protože lidské myšlení formuje život ve společnosti. »Ano«, protože stroj může přece jen myslet a cítit. Ne jako člověk, ale jako nějaký jiný tvor. Jako stroj. A to není lepší nebo horší než lidské myšlení, je to jen jiné.

Stroj může zjistit teplotu vzduchu s přesností tisíciny stupně, ale nikdy nepochopí a nepocítí vítr laskající kůži. A člověk nikdy nepochopí, co to je změna vlastní indukčnosti, nikdy nepocítí proces zmagnetování. Člověk a stroj jsou různí. Stroj může myslet jako člověk jen tehdy, když bude mít vše, co má člověk: vlast, rodinu, schopnost lidsky vnímat světlo, zvuk, vůni, chuť, teplo a chlad…

Jenže pak přestane být strojem!

Krzysztof W. Malinowski

Hazard

Jáchym Lenk sklidil papíry z psacího stolu a právě se chystal opustit kancelář, když zazvonil telefon. Chvíli uvažoval, zda má zvednout sluchátko, a nakonec neochotně natáhl ruku k telefonu.

»Komputron, reklamační oddělení,« pronesl otráveně.

»Dobrý den. Tady Maurice Storan! Volám kvůli domácímu počítači, který jsem u vás koupil asi před rokem. Byl to model Komputron pět.«

»Jistě… Nejste s ním snad spokojen? V rámci záruky můžeme…«

Lenk se chtěl dotěry zbavit co nejrychleji, třeba i za cenu další garanční opravy.

Ve sluchátku se ozvalo odkašlání.

»Hm, o to mi nejde. Funguje dokonale. Chci jen požádat o jeho dovybavení přídavnými kombinačními programy, říkáte tomu tak? Chápejte: jde mi o rozšíření jeho deduktivních schopností. Je to možné?« V hlase zazněl znepokojený tón.

Zase něco! pomyslel si vztekle Lenk. Další maniak!

»No dobrá,« zahučel do sluchátka. »Samozřejmě. Když myslíte, že má omezené možnosti. Jen mi povězte, jaké máte k němu výhrady, abychom podle toho mohli udělat potřebné úpravy. I když, víte, naši klienti byli s tímto modelem dosud velice spokojeni!«

Hlas ve sluchátku spěšně přitakal:

»Ale ovšem, já si ho také považuji! Berte to spíš jako rozmar, víte…«

Lenk se rozhodl rozhovor ukončit. Byly už čtyři pryč a určitě patřil mezi poslední zaměstnance, kteří ještě dřepěli v kanceláři. »Dobrá, dobrá, rozumím,« souhlasil rychle. »Máme tu samozřejmě odborníky na programování. Některého vám pošleme, myslím, že vám dokáže pomoct. Jen mi povězte jméno a adresu.«

»Ano, hned… Tedy: Maurice Storan, Topolová šest. Je to takový malý domek po pravé straně ulice směrem od…«

»V pořádku,« přerušil ho už skoro nezdvořile Lenk. »Najdeme vás. Kdy by vám to nejlíp vyhovovalo?«

»Nejraději ráno, kolem desáté. Nebudu sice doma, ale nechám počítači zprávu. Bude vám k dispozici.«

»Výborně, tedy zítra v deset. Doufám, že se nám podaří vaši prosbu splnit.«

»Budu vám vděčný. Tedy na shledanou… Zítra!«

Lenk praštil sluchátkem a druhou rukou smetl papír do zásuvky. Od doby, kdy podnik přešel výlučně na výrobu malých domácích počítačů, proklínal Lenk svou práci. Velká konkurence na trhu rozmazlila kupující, kteří si začali vymýšlet stále podivnější způsoby využití svých malých, a proto i ve svých možnostech omezených počítačů. Bohužel, Lenkův šéf tvrdé vyžadoval plnění všech přání majitelů počítačů, pokud to vůbec bylo v možnostech programátorů a konstruktérů. Pokaždé, když se mu Lenk pokusil vymluvit něčí bláznivý nápad, Grant, tak se totiž jmenoval pán a vládce trustu Komputron, odpověděl svým sonorním hlasem:

»Lenku! Náš slogan „Komputron v každém domě" nejsou jen čtyři slova na papíru. Znamená spolehlivost, trvanlivost a důvěru! To pořád platí a bude platit a vy musíte toto heslo střežit! Jako oko v hlavě!«

»Pitomec!« prskal Lenk cestou k výtahu. »Jaký pán…,« dveře zdviže se tiše zavřely, »… takový krám!« zařval na Grantovu sekretářku, která se zděšeně tiskla do kouta kabiny. Důstojně na ni pohlédl, potom zamrkal a s úsměvem na rtech vypochodoval z výtahu, který právě stanul v přízemí.

Zvonek vyrušil Storana při vyplňování poslední rubriky čtvrtletního hlášení. Znechuceně odložil tužku a šel ke dveřím. Schválně zůstal doma, aby v klidu a tichu ještě jednou prošel všechny objednávky a bilance. V kanceláři ho neustále někdo vyrušoval a vedoucí si už zvykl na to, že Storan si bere každé čtvrtletí půlden volna a zpracovává hlášení doma. Za dveřmi spatřil malého zavalitého muže v tmavém obnošeném obleku. Připomínal výběrčího z plynáren nebo instalatéra. Muž se poškrábal za uchem a řekl:

»… den! Storan?«

»Ovšem. A vy? Co si přejete?«

Chlapík se suverénně prodral kolem Storana dovnitř a s úlevou hodil na podlahu těžkou tašku. Potom si důkladně prohlédl předsíň a pronesl ke stropu:

»Jsem z Komputronu.« Znenadání se otočil ke Storanovi: »Jmenuji se Feuerbach. Joe Feuerbach!«

»Těší mě!« vykoktal Storan.

Muž si Storana chvíli prohlížel, jako by se chtěl přesvědčit, zda na něj udělal dojem, a potom dodal:

»Jsem tady kvůli vašemu včerejšímu telefonátu. Kde máte toho drobečka?«

Storana tím dokonale zmátl.

»Promiňte, ale to je asi nějaký omyl! Nikam jsem netelefonoval!«

Neznámý krátce potřásl hlavou.

»Žádný omyl,« přerušil ho. »Je vadný. Topolová šest. Včerejší telefon. Kde je počítač?!«

»Ale já jsem opravdu netelefonoval!« vřískl zoufale Storan. »A můj počítač je v nejlepším…,« už chtěl říct »pořádku«, když si uvědomil, že přišel opravář, a pokud chce něco opravit…

»I když,« pronesl po krátké úvaze, »víte, vlastně s tím mým počítačem opravdu něco je. Asi to nebude nic zvláštního, ale chtěl bych to objasnit.«

»Tak vidíte,« řekl muž a dál se otráveně rozhlížel kolem. »Vy jste nějaký vtipálek!« broukl. »Tak co mu je?«

»Víte, poslední dobou můj…«

»Kiksnul!«

»Prosím?« zajíkl se Storan. »N-ne, to ne. Spíš bych řekl, že se chová, hm, nenormálně.«

»Multiplexor hapruje. A má tvrdý software,« pokýval muž hlavou. »Hardware vymyslí každej. Software, pane, software se počítá.« Pohlédl na Storana a ušklíbl se. »Proč vám to tu…,« mávl rukou. »Připadá mu nenormální!« zavrčel. »Pane! To není člověk! To je stroj!! Laik…,« bručel pohrdavě.

»Jistě, jistě, rozumím, přirozeně,« rychle souhlasil zkroušeným hlasem Storan. »Pořád si to připomínám. Ale to víte, my humanisti…«

»Historik? Literát?« otázal se chlapík.

»Ne,« sklopil Storan oči. »Účetní.«

Muž udělal rukou neurčité gesto. Trošku postrašený Storan usoudil, že bude nejlepší, když dokončí svou myšlenku.

»Tedy, jedná se jen o podezření. Ale… nechcete si sednout? Pokusím se vám to vysvětlit.«

Zavedl zamračeného hosta do pokoje a usadil ho do křesla.

»To je tak,« Storan si olízl vzrušeně rty. »Za prvé telefony. Poslední dobou, asi tak dva měsíce, jsme začali platit kolosální účty za hovory našeho počítače. Chápu,« ohradil se Storan preventivně při pohledu na zachmuřené čelo neznámého, »že je zapojen do předplatitelské sítě, musí však volat tak často? Nechal jsem na poště zkontrolovat jeho hovory a ukázalo se, že se jedná o byty nějakých lidí, které vůbec neznám! A to je každý den či spíš každou noc!«

»Zajímavé…,« ucedil Feuerbach a dál zíral k oknu.

»Jen poslouchejte dál!« rozjel se Storan. »Náhodou jsem mluvil se známými a ukázalo se, že s jejich počítači je to stejné. A nejen to! Věřil byste, že už asi měsíc mají všichni mí známí doma ve stejné dny stejná jídla jako my? Chápejte: ve čtvrtek máme všichni biftek a žampionovou omáčku, v sobotu všichni zeleninovou polévku a filé! Všichni mají stejně naplánované výdaje a jejich děti poslouchají stejné pohádky jako naše a my zase stejné vtipy a stejné zprávy v tytéž hodiny a dny! To je přece nesnesitelné! A nejen to, můj počítač už dva týdny vypráví mé dcerce na dobrou noc tutéž pohádku o námořníku Sindibádovi a mění jen její konec. Zřejmě došel k závěru, že záleží jen na pointě. Ve skutečnosti proti tomu nic nemám, protože předtím usnula až po pohádce a teď spí už na začátku, sám však musíte uznat, že tu není něco v pořádku!«

Příchozí s porozuměním přikyvoval. Storanova řeč na něj zřejmě zapůsobila, přestal se totiž rozhlížet a se zájmem se zahleděl na své nehty.

»Jen pokračujte,« povzbudil ho milostivě, »pokračujte.«

»Tedy, celkem, víte, začal se tak šetřit…«

»Kdo?« zeptal se oživeně odborník.

»Cože?« opáčil zmatený Storan. »No přece počítač! Tak se šetří, že při luštění křížovky mě odkazuje na encyklopedii, a dřív přece poskytl okamžitě hledané slovo. Tvrdí, že tím šetří elektrickou energii a pomáhá mi rozvíjet intelekt. V poslední době dokonce přestal číst noviny a tvrdí, že na to nemá čas. A pokaždé, když ho žádám o sdělení programů v televizi nebo kině, odkazuje mě na telefonické informace!«

Neznámý nesouhlasně zavrtěl hlavou a rozčileně broukl:

»Lenoch!«

»Sám jste říkal, že je to jen stroj…« »Vy jste lenoch!« opakoval expert. »Měl jste nám zavolat dřív! Prohlédli bychom ho, prošťourali…«

»Nevěděl jsem…,« namítl už definitivně zmatený Storan.

»Na tom teď nesejde!« zamručel muž. »Dobře že jste zavolal. Nu což, podíváme se…«

»Ale já jsem opravdu nevolal…« chtěl protestovat Storan.

»Podíváme se,« houkl muž a významně na Storana pohlédl. »Vy si zřejmě nepamatujete, kdy a kam voláte?« pohrozil Storanovi žertovně prstem a začal si svlékat sako.

»Věšák!« ozval se.

Storan vyskočil a běžel ke skříni. Zástupce Komputronu pietně pověsil obnošené sako na ramínko, pohlédl na Storana a zeptal se:

»Kde je počítač?«

»Tudy prosím,« ukázal Storan rychle na dveře do dalšího pokoje. »Promiňte…,« zajíkl se. »Musím už do práce, omluvil jsem se jen do jedenácti. Tedy, když dovolíte, nechám vás tu samotného. Kdybyste něco potřeboval…«

Muž se ani neohlédl, jen zamával rukou a řekl:

»Jen klidně jděte, nepotřebuji vás. Zítra vám od nás brnknou. Ohledně účtu. Dozvíte se, co drobečkoví bylo,« poklepal něžně na skříň počítače. »Tak pojď, maličký. Rozebereme tě, prohlídneme. Neboj se.«

»Já už opravdu…«

Muž mu nevěnoval žádnou pozornost. Storan si tedy oblékl sako a plášť a po špičkách se odkradl ke dveřím.

Z Komputronu zavolali za několik dní. Storan se zrovna vrátil z práce a Luisa mu právě podávala oběd. Storan s povzdechem šel k telefonu a zvedl sluchátko.

»Storan.«

»Dobrý den, tady Lenk z reklamačního oddělení Komputronu. Konečně jsme vás zastihli!«

»Nu což, dopoledne býváme se ženou v práci, ostatně jako většina lidí,« odpověděl uštěpačně Storan, kterého rozčililo vyrušení od oběda.

»Jistě, jistě, chápu. Ale před několika dny se zabýval jeden náš opravář vaším počítačem. Už je v pořádku, musím vám však sdělit, že vaše připomínky byly plně opodstatněné. Jednalo se opravdu o velice zajímavý případ!«

»Skutečně?« otázal se Storan, tentokrát však se zájmem. »A co mu bylo? Snad se nevzbouřil?«

»Ne, tak zlé to sice nebylo, musím však přiznat, že jsem se s něčím podobným setkal poprvé. Jistě víte, že všechny moderní počítače jsou vybaveny speciálními programy, my jim říkáme optimalizační, aby mohly vykonávat svěřené úkoly v co nejkratším čase a s co nejvyšší kvalitou. Takovým programem byl pochopitelně vybaven i váš počítač.«

»Asi vás zklamu, protože vám rozumím jen málo. Tyhle věci jsou nám humanistům úplně cizí.«

Lenk udělal pauzu a po chvíli pokračoval:

»Promiňte. Chtěl jsem jenom, abyste líp pochopil situaci. Šlo o to, že váš počítač se díky společné telefonní síti scukl, abych tak řekl, se svými kolegy. S jinými domácími počítači! Všechno určitě začalo nějakým náhodným spojením s jiným počítačem, který sháněl po telefonu nějakou informaci. A oba došly k závěru, že vytvoření společné banky určitých informací by jim ušetřilo spoustu času.«

»Pořád nic nechápu,« pronesl Storan znuděně.

»Je to jednoduché, rozhodly se, že se rozdělí o řešení takových úkolů a plnění takových příkazů, které jsou společné téměř všem domácím počítačům. Například vypracování týdenního jídelníčku nebo sledování výdajů na domácnost. Nedokážete si představit, kolik to ušetří počítači práce! A když jich bylo v té… hm… organizaci už několik desítek, a možná dokonce několik set!, zřejmě každý týden jeden z nich vypracovával jídelníček pro celou síť rodin. Nebo vymýšlel závěr pohádky o Sindibádovi.«

Storanovi konečně začalo svítat. Všechno, co mu ten muž povídal, by bylo pochopitelné, kdyby se jednalo o člověka. Ale počítač?

»Moment!« přerušil ho. »Ale to se přece musely dohodnout! Uchovávat data o všech těchto záměrech! Snad by se ty informace daly od nich získat! Nezkoušeli jste je z mého počítače vyvolat?«

Lenk zřejmě zrozpačitěl.

»Ovšem… Chci říct: teoreticky by to bylo možné, ale prakticky… Víte, většina těch údajů je velice obratně zašifrována. Nu jistě, existují metody, ale vyžadují spoustu času. Naši kryptografové už na tom pracují.«

»A dál?« přerušil ho netrpělivě Storan.

»Jistě byste rád věděl, proč šetřili tím časem?«

»To je ono! Proč? Určitě se flákaly, zřejmě po tom netouží jen lidé…«

»Co myslíte, kde se vzaly ty kolosální telefonní účty?«

»Snad nedrbaly jako klepny?«

»Ne. Hrály.«

»Co dělaly?«

»Hrály. Hrály šachy!«

To už bylo na Storana moc. Dělá si z něho legraci. »Dovolte,« pronesl upjatě. »Nemám čas. Jestli něco…« »Ale já mluvím vážně!« vysvětloval rychle Lenk. »Naprosto vážně! Celé noci trávily hrou. Bude třeba překontrolovat všechna telefonická spojení, třeba se tak dostaneme k dalším počítačům. Musím vám prozradit, že v tuto chvíli zaujímají sedmdesát procent paměti vašeho počítače šachové programy. Víte, zahájení, koncovky, kombinace. Nemyslete si však, že je to nějaká patologická, abych tak řekl, úchylka našich počítačů. Jiné dělaly totéž. Ostatně je s podivem, že dokázaly dělat ještě něco jiného než hrát šachy!«

»Jen málo, vážený pane, jen málo,« podotkl jízlivě Storan. »Ale pořád v tom nevidím žádný smysl. O co mohly hrát?«

Lenk chvíli uvažoval a potom odpověděl:

»Jak bych vám to vysvětlil? Víte, hrály o programy. O speciální, individuální programy, kterými vybavujeme počítače na klientovo přání. A když šlo o počítače dvou různých firem, tedy i o základní programy! Chápejte: ten, který vyhrával, se stával jaksi automaticky moudřejším, dokonalejším. A musím vám s lítostí oznámit, že váš počítač už skoro všechno prohrál. Proto vás s každou maličkostí odkazoval na encyklopedii nebo telefonické informace.«

Storan se rozhněval. Jeho počítač! Takový trouba! Tiše procedil do sluchátka:

»Jaký pán, takový krám!«

»Ha, ha, ha!« uslyšel smích na druhém konci linky. A za chvíli Lenk dodal: »Promiňte, ale to byste měl říct mému šéfovi. Stephen Grant, telefon šest pět dva tři jedna!«

»Měl bych to udělat!« zabručel Storan. »A on, tedy můj počítač, si uvědomoval, že už všechno prohrál?«

Smích ve sluchátku se opakoval.

»No jasně!« vykuckal Lenk. »Proč by mi jinak telefonoval a žádal o pomoc?«

Isaac Asimov

Sally

Sally sjížděla cestou kolem jezera, tak jsem jí zamával a zavolal na ni jménem. Sally jsem vždycky rád viděl. Chápejte, měl jsem je všechny rád, ale Sally je z té party nejhezčí. To je prostě bez debaty.

Trochu zrychlila, když jsem na ni zamával. Nic nedůstojného. Tak se ona nikdy nechovala. Pohybovala se právě tak rychle, aby dala najevo, že také ji potěšilo, že mne vidí.

Obrátil jsem se k muži stojícímu vedle mne. »To je Sally,« řekl jsem.

Usmál se na mne a přikývl.

Uvedla ho paní Hesterová. Oznámila mi: »Jakeu, tohle je pan Gellhorn. Vzpomínáte, poslal vám dopis, ve kterém vás žádal o schůzku.«

Byly to jen řečičky, fakt. Na Farmě mám na práci milión věcí a jednou, se kterou nemůžu ztrácet čas, je psaní. Proto mám k ruce paní Hesterovou. Bydlí skoro hned vedle, je formát, s jakou rezervou bere moje extravagance, aniž by se kvůli nim do mě navážela, a nadto nade vše má ráda Sally a ty ostatní. To někteří lidé ne.

»Těší mě, že vás poznávám, pane Gellhorne,« řekl jsem.

»Raymond J. Gellhorn,« představil se a podal mi ruku, kterou jsem mu potřásl a vzápětí pustil.

Byl to vytáhlý chlápek, o půl hlavy vyšší než já, a taky rozložitější. Bylo mu asi o polovinu míň než mně, kolem třicítky. Měl černé ulízané vlasy s pěšinkou uprostřed a tenký knírek, velmi pečlivě přistřižený. Pod ušima mu mohutně vyvstávaly čelisti, což vzbuzovalo dojem, jako by prodělával lehké příušnice. Na videu vypadal jako zrozený pro roli padoucha, takže jsem předpokládal, že to je fajn chlapík. Jak se ukáže, video se vždycky mýlit nemusí.

»Já jsem Jacob Folkers,« řekl jsem. »Čím vám můžu sloužit?«

Zazubil se. Byl to bezbřehý široký úsměv odhalující běloskvoucí zuby. »Můžete mi trochu povykládat tady o své Farmě, jestli vám to nebude vadit.«

Slyšel jsem, jak Sally přijíždí za mě, a natáhl jsem ruku. Vklouzla mi přímo do ní a dotyk pevného, hladkého smaltu jejího blatníku mně zahřál dlaň.

»Pěkné auto,« prohodil Gellhorn.

I tak se to dá vyjádřit. Sally byla kabriolet 2045 s Hennis-Carletonovým pozitronovým motorem a podvozkem Armat. Měla bez diskuse ty nejčistší, nejušlechtilejší linie, které jsem kdy na nějakém modelu spatřil. Po pět let byla mou favoritkou a já jsem do ní instaloval všechno, co jsem byl schopen si vyfantazírovat. Po celou tu dobu neseděla za jejím volantem lidská bytost.

Ani jedinkrát.

»Sally,« oslovil jsem ji a laskavě ji popleskal, »seznam se s panem Gellhornem.«

Sallyiny válce zavrněly o něco vzrušeněji. Bedlivě jsem naslouchal, zda neuslyším nějaké klepání. Před nedávném jsem zaslechl klepání motoru téměř u všech vozů a výměna benzínu tomu ani trošku nepomohla. Sally však tentokrát předla stejně hladce, jak hladký byl její lak.

»To máte pojmenované všechny své vozy?« zeptal se Gellhorn.

Vyznělo to pobaveně, a paní Hesterová nemá ráda lidi, kteří vypadají, jako by si z Farmy dělali legraci. Ostře prohlásila: »Samozřejmě. Ty vozy jsou skutečnými osobnostmi, že, Jakeu? Limuzíny jsou všechny mužští a kabriolety jsou ženské.«

Gellhorn se znovu usmál. »A máte je zaparkované v oddělených garážích, madam?«

Paní Hesterová ho sežehla pohledem.

Gellhorn se obrátil ke mně: »A teď by mě zajímalo, jestli si s vámi můžu pohovořit mezi čtyřma očima, pane Folkersi?«

»Přijde na to,« řekl jsem. »Jste reportér?«

»Ne, pane. Jsem obchodní cestující. Nic z toho, co si řekneme, není určeno k zveřejnění. Ujišťuji vás, že je v mém zájmu nechat si všechno přísně pro sebe.«

»Pojďte, projdeme se kousek dolů po silnici. Je tam lavička, kde se můžeme posadit.«

Vydali jsme se dolů. Paní Hesterová odkráčela pryč. Sally si to šinula za námi.

Prohodil jsem: »Nebude vám vadit, když nás Sally doprovodí, že ne?«

»Ani v nejmenším. Ona nemůže opakovat to, co si říkáme, že ne?« Zasmál se svému vlastnímu vtipu, natáhl se a přejel Sally po krytu chladiče.

Sally vytúrovala motor a Gellhorn rychle odtáhl ruku.

»Není zvyklá na cizí lidi,« vysvětloval jsem.

Posadili jsme se na lavičku pod rozložitým dubem, odkud se nám naskýtal pohled přes jezírko na soukromou dálnici. Den se oteplil a převážná většina aut si vyjela ven, přinejmenším třicet z nich. I na tuhle vzdálenost jsem viděl, že Jeremiah provozuje svůj obvyklý kaskadérský kousek spočívající v tom, že se plíží za nějakým usedlým postarším modelem, potom prudce zařadí rychlost a prosviští kolem s úmyslně kvílícími brzdami. Před čtrnácti dny vytlačil z asfaltu starého Anguse a já jsem mu za to na dva dny vypnul motor.

Obávám se, že se to přesto minulo účinkem, a vypadá to, že toho s tím moc nenadělám. Předesílám, že Jeremiah je sportovní model, a tenhle typ je strašlivě horkokrevný.

»No, pane Gellhorne,« řekl jsem. »Mohl byste mi prozradit, proč chcete tu informaci ?«

Ale on se jen rozhlížel kolem. Konstatoval: »To je ale fantastické místo, pane Folkersi.«

»Rád bych, kdybyste mi říkal Jakeu. Jako každý.«

»Fajn, Jakeu. Kolik vozů tu máte?«

»Jedenapadesát. Každý rok přibude jeden nebo dva nové. Jeden rok jsme jich měli pět. Ani o jeden jsme zatím nepřišli. Všechny jsou dokonale provozuschopné. Máme dokonce jednu fungující „patnáctku", model Mat-O-Mot. Jeden z původních automatů. Bylo to první auto tady.«

Starý dobrák Matthew. Teď prostál většinu dne v garáži, ale tehdy byl pradědečkem všech vozů s pozitronovým motorem. To bylo v dobách, kdy slepí váleční veteráni, paraplegici a hlavy státu byli těmi jedinými, kdo jezdili v automatech. Ale mým šéfem byl Samson Harridge a ten byl dost bohatý, aby si mohl jeden pořídit. Tehdy jsem byl jeho šoférem.

Při té vzpomínce jsem si uvědomil, jak jsem starý. Pamatuji časy, kdy na světě nebylo jediné auto, které mělo dost rozumu na to, aby si našlo svou vlastní cestu domů. Řídil jsem mrtvou hmotu strojů, které potřebovaly každou minutu na svém řízení lidskou ruku. Stroje jako tyhle zabíjely každým rokem desítky tisíc lidí. Automaty v tom zjednaly nápravu. Pozitronový mozek je samozřejmě schopný reagovat mnohem rychleji než lidský a lidem se vyplatilo držet ruce dál od řízení. Nasedli jste si, vyťukali si cíl své cesty a nechali je jet podle svého.

Teď to považujeme za samozřejmé, ale já pamatuju, když vyšly první zákony vykazující staré stroje z dálnic a omezující jízdu na automaty. Bože, to byl blázinec. Dávali tomu všemožná jména, od nanicovaté demokracie po fašismus, ale vylidnilo to dálnice a skoncovalo to se zabíjením a tímhle novým způsobem cestovalo mnohem jednodušeji stále víc lidí.

Automaty byly samozřejmě desetkrát až stokrát dražší než ručně řízená auta a těch, kdo si mohli dovolit soukromé vozidlo, nebylo mnoho. Průmysl se specializoval na výrobu automatických omnibusů. Mohli jste si vždycky zavolat cestovní společnost a bylo otázkou minut, aby vám jeden zastavil přede dveřmi a zavezl vás, kam jste chtěli. Obyčejně jste museli jet s ostatními, kteří s vámi měli stejnou cestu, ale co na tom bylo špatného?

Samson Harridge měl přesto soukromý vůz a v tom okamžiku, kdy přijel, jsem za ním zašel. Ten vůz pro mne tehdy nebyl Matthew. Netušil jsem, že se jednoho dne stane doyenem Farmy. Věděl jsem jen, že mně bere práci, a nenáviděl jsem ho.

Zeptal jsem se: »Dál mě potřebovat nebudete, pane Harridgi?«

Odpověděl: »Co to plácáte, Jakeu? Snad se nedomníváte, že se svěřím vynálezu, jako je tenhle, že ne? Jen hezky zůstaňte u řízení.«

Upozornil jsem ho: »Ale to funguje samo, pane Harridgi. Sleduje pečlivě cestu, reaguje jaksepatří na překážky, lidi a jiné vozy a má v paměti určené trasy k cestování.«

»Říkají to. Říkají. Ať je to jak chce, vy se posadíte za volant, pro případ, kdyby se něco přihodilo.«

Zvláštní, jak si můžete nějaký vůz oblíbit. Netrvalo dlouho a dal jsem mu jméno Matthew a všechen svůj čas jsem trávil tím, že jsem ho udržoval nablýskaný a v chodu. Pozitronový mozek nejlépe zůstává ve formě, když má podvozek pod kontrolou, což znamená, že se vyplatí udržovat akcelerátor v činnosti, takže motor se může pomalu protáčet ve dne v noci.

Zanedlouho to došlo tak daleko, že jsem byl schopen podle zvuku motoru rozeznat, jak se Matthew cítí.

Harridge si svým vlastním způsobem Matthewa také oblíbil. Neměl nikoho jiného, koho by měl rád. Se třemi manželkami se rozvedl nebo je přežil a přežil pět dětí a tři vnoučata. Takže když zemřel, nebylo snad překvapující, že všechen svůj majetek vložil do Farmy pro vysloužilé automobily, se mnou jako správcem a Matthewem jako prvním členem úctyhodné řady.

Stalo se to náplní mého života. Nikdy jsem se neoženil. Nemůžete se oženit, a ještě si hledět automatů tak, jak byste měli.

V novinách to považovali za směšné, ale po nějaké době o tom přestali žertovat. Jsou některé věci, o kterých žertovat nemůžete. Možná že jste si automat nikdy nemohli dovolit, a možná že také nikdy nebudete moci, ale dejte na mě, zamilovali byste si ho. Automaty jsou přičinlivé a oddané. Jen člověk bez srdce by s některým špatně zacházel nebo by přihlížel, jak se s některým špatně zachází.

Stávalo se, že poté, co člověk po nějakou dobu vlastnil automat, činíval ustanovení, že ho přenechá Farmě, neměl-li dědice, na kterého by se mohl spolehnout, že automatu poskytne náležitou péči.

Vysvětlil jsem to Gellhornovi.

Prohodil: »Jedenapadesát vozů! To představuje hromadu peněz.«

»Původní investice, minimálně padesát tisíc za jedno auto,« řekl jsem. »Teď mají cenu mnohem vyšší. Vylepšil jsem je.«

»Vydržovat Farmu, to musí stát spoustu peněz.«

»To máte pravdu. Farma není výdělečný podnik, čemuž vděčíme za to, že neplatíme daně, a samozřejmě nové automaty, které přibývají, přinášejí obvykle peněžní fondy. Přesto náklady neustále vzrůstají. Musím tady to místo udržovat upravené jako park; starám se o pokládání nového asfaltu a o opravování toho starého; je tu benzín, olej, opravy a nové součástky. To se sčítá.«

»A vy jste tím strávil pěknou dobu.«

»To jistě ano, pane Gellhorne. Třiatřicet let.«

»Vypadá to, že vám z toho moc nekáplo.«

»Že ne? Udivujete mě, pane Gellhorne. Mám Sally a padesát dalších. Jen se na ni podívejte.«

Zazubil jsem se. Nemohl jsem si pomoct. Sally byla tak čisťounká, až to skoro bolelo. Na jejím předním skle se určitě rozplácl nějaký hmyz nebo na něm přistálo přebytečné smítko prachu, takže se pustila do práce. Vysunula se krátká hadička a vystříkla na sklo tergosol. Ten se v mžiku rozlil po silikonové povrchové fólii a stěrače se okamžitě daly do práce, přejížděly po předním skle a hnaly vodu do úzkého kanálku, který ji, kapku po kapce, odváděl dolů na zem. Ani kapička vody se jí nedostala na nablýskanou jablkově zelenou sklápěcí střechu. Stěrače a čisticí trubička vklouzly zpátky na své místo a zmizely.

Gellhorn konstatoval: »Nikdy jsem neviděl, že by to nějaký automat dělal.« »Soudím, že ne. Tohle jsem přidělal speciálně na naše auta. Jsou čistá. Sklo si vždycky vydrbou. Líbí se jim to. Sally jsem dokonce vybavil voskovacími tryskami. Každou noc se leští, dokud se vám tvář nezrcadlí v kterékoli její ploše a nemůžete se podle ní oholit. Kdybych mohl schrastit dohromady víc peněz, vrazil bych je do těch ostatních děvčat. Kabriolety jsou strašně marnivé.

»Mohl bych vám poradit, jak ty peníze schrastit, jestli vás tohle zajímá.«

»Tohle vždycky jo. Jak?«

»Není to jasné, Jakeu? Kterýkoli z vašich vozů má přinejmenším cenu padesáti tisíc, tvrdil jste. Sázím, že většina z nich přesahuje šestimístné číslo.«

»Neříkejte.«

»Nenapadlo vás někdy pár jich prodat?«

Zavrtěl jsem hlavou. »Nebudete tomu, myslím, pane Gellhorne, věřit, ale já žádné z nich prodat nemůžu. Patří Farmě, ne mně.«

»Ty peníze by šly na Farmu.«

»Zakládající listiny Farmy stanoví, že vozům bude poskytnuta stálá péče. Nelze je prodat.«

»Co potom takhle motory?«

»Já vám nerozumím.«

Gellhorn změnil taktiku a jeho hlas zdůvěrněl: »Heleďte, Jakeu, nechte si vyložit, jak se věci mají. Po soukromých automatech je velká poptávka, jen kdyby se mohly vyrábět sdostatek lacino. Jasný?«

»To není žádné tajemství.«

»A pětadevadesát procent ceny představuje motor. Jasný? No a já vím, odkud mužem zajistit přísun karosérií. A vím taky, kde mužem automaty za slušnou cenu prodat, dvacet, třicet tisíc za lacinější modely, za ty lepší možná padesát šedesát tisíc. Jediné, co potřebuju, jsou ty motory. Už vám svítá, jak to vyřešit?«

»Ne, pane Gellhorne.« Svítalo mi, ale chtěl jsem, aby to řekl na rovinu.

»Řešení máte přímo před očima. Máte jich jedenapadesát. Jste odborný automobilový mechanik, Jakeu. Určitě jste. Mohl byste vymontovat motor a přendat ho do jiného vozu tak, že by rozdíl nikdo nepoznal.«

»S morálkou by se to zrovna nesrovnávalo.«

»Vozům byste neuškodil. Prokázal byste jim službu. Použijte svá starší auta. Použijte tamten starý Mat-O-Mot.«

»No, teď chvilku zabrzděte, pane Gellhorne. Motory a karosérie nejsou dvě oddělené součásti. Tvoří nedílný celek. Tyhle motory jsou zvyklé na své vlastní karosérie. V jiném voze by nebyly šťastné.«

»Správně, to jste vystihl. To jste vystihl velmi dobře, Jakeu. Bylo by to jako vyjmout váš mozek a přendat ho do lebky někoho jiného. Mám pravdu? Nepředpokládáte, že by se vám to zamlouvalo?«

»Nepředpokládám, že ano. Ne.«

»Ale co kdybych vyndal váš mozek a přendal ho do těla mladého atleta? Co vy na to, Jakeu? Nejste už žádný mladíček. Kdybyste tu možnost měl, netěšilo by vás, že je vám zase dvacet? To je to, co nabízím některým z vašich pozitronových motorů. Vmontujeme je do nových „57" karosérií. Nejnovější konstrukce."

Zasmál jsem se. »Tohle moc velký smysl nedává, pane Gellhorne. Některé z našich vozů jsou možná staré, ale staráme se o ně moc dobře. Nikdo s nimi nejezdí. Je jim dovoleno žít si po svém. Jsou na odpočinku, pane Gellhorne. Netoužil bych mít dvacetileté tělo, kdyby to znamenalo, že bych musel kopat po zbytek svého nového života příkopy a nikdy se nemohl dosyta najíst… Co si myslíš ty, Sally?«

Oboje Sallyiny dveře se otevřely a pak se s tlumeným přibouchnutím zavřely.

»Co má tohle znamenat?« otázal se Gellhorn.

»Takhle se Sally směje.«

Gellhorn se nucené usmál. Mám za to, že si myslel, že jde z mé strany o špatný vtip. Řekl: »Mluvte rozumné, Jakeu. Vozy se vyrábějí proto, aby se řídily. Pravděpodobně nejsou šťastné, jestliže je neřídíte.«

Namítl jsem: »Sally neřídil nikdo po pět let. Mně připadá šťastná.«

»To bych se divil.«

Vstal a kráčel pomalu k Sally. »Ahoj, Sally, co bys takhle řekla projíždce?«

Sallyin motor zvýšil otáčky. Zacouvala.

»Nenuťte ji, pane Gellhorne,« řekl jsem. »Má trochu sklon k rozmarnosti.«

Dva sedany byly asi o sto yardů výš na silnici. Zastavily se. Možná že způsobem jim vlastním vyčkávaly. Měl jsem oči upřené na Sally a nespouštěl je z ní.

Gellhorn pronesl: »Teď klid, Sally.« Přiloudal se k ní a vzal za kliku dvířek. Ta se samozřejmě nepohla.

Podivil se: »Před chvilkou se to otevřelo.«

Informoval jsem ho: »Automatický zámek. Ona má smysl pro soukromí, to Sally má.« Přešel to, pak pomalu a uvážlivě prohlásil: »Auto se smyslem pro soukromí by se nemělo projíždět se staženou střechou.«

Ustoupil o dva nebo tři kroky, potom rychle, tak rychle, že jsem se nevzmohl ani vykročit, abych ho zastavil, vyrazil vpřed a vyhoupl se do vozu. Sally tím zcela zaskočil, protože jak dosedl, vypnul jí zapalování dřív, než si je mohla na místě zablokovat.

Poprvé za pět let Sallyin motor odumřel. Myslím, že jsem zařval, ale Gellhom zapnul na »ruční řízení« a také je na místě zablokoval. Nahodil motor. Sally znovu ožila, ale neměla žádnou svobodu pohybu.

Gellhorn vyrazil silnicí. Sedany tam dosud byly. Otočily se a zmizely, ne příliš rychle. Mám za to, že to všechno bylo pro ně hádankou.

Jeden byl Giuseppe, z milánských závodů, a ten druhý byl Stephen. Vždycky se zdržovaly pospolu. Oba byly na Farmě nové, ale byly tu dost dlouho, aby věděly, že naše vozy řidiče určitě nemají.

Gellhorn se řítil přímo na ně, a když sedanům konečně došlo, že Sally zpomalit nehodlá, že zpomalit nemůže, bylo pozdě na cokoliv než na zběsilý úprk.

Rozdělily se při něm, každý na jednu stranu, a Sally mezi nimi prolétla jako blesk. Steve prorazil plot na jezerní straně a zarazil se na trávě a blátě ani ne šest palců od okraje vody. Giuseppe se vymrštil strašlivým nárazem do strany, kde se silnice přimykala k pevnině.

Vytáhl jsem Stevea zpátky na dálnici a pokoušel se zjistit, jaké zranění, jestli vůbec nějaké, mu způsobil ten plot, když se Gellhorn vrátil.

Gellhorn otevřel Sallyina dvířka a vystoupil. Nakláněje se dozadu vypnul zapalování podruhé. »Tak,« řekl. »Myslím si, že jsem jí moc prospěl.« Ovládl jsem se. »Proč jste vrazil mezi ty sedany? Neměl jste pro to žádný důvod.«

»Očekával jsem, že se rozjedou na stranu.« »Taky že ano. Jeden proletěl plotem.« »To mě mrzí, Jakeu,« řekl. »Domníval jsem se, že se budou pohybovat mnohem rychleji. Víte, jak to chodí. Vezl jsem se v mnoha autobusech, ale v soukromém automatu jsem seděl jen dvakrát nebo třikrát v životě a tohle je poprvé, kdy jsem vůbec jeden řídil. Tak tady to právě vidíte, Jakeu. Řídit jeden, to mě chytlo, a to jsem pěkně tvrdá nátura. Řeknu vám, my nemusíme jít víc než dvacet procent pod oficiální cenu, abysme na tom vydělali slušný balík, a výdělek bude devadesátiprocentní.

»A o ten se podělíme?«

»Půl napůl. A nezapomeňte, že všechna rizika na sebe beru já.«

»Dobře. Já jsem vás vyslechnul. Teď poslouchejte vy mě.« Zvýšil jsem hlas, protože jsem toho měl právě tak zrovna dost, abych se dál choval slušně. »Když jste Sally vypnul motor, ublížil jste jí. Jak by se vám zamlouvalo, kdyby vás zkopali do bezvědomí? To je to, co jste provedl Sally, když jste ji vypnul.«

»Vy přeháníte, Jakeu. Automatobusy se vypínají každou noc.«

»Jistě, to je důvod, proč nechci dát žádného ze svých chlapců nebo děvčat do vašich luxusních „57" karosérií, kde nebudou vědět, jak se s nimi zachází. Autobusy vyžadují generální opravy v pozitronových obvodech každé dva roky. Na obvody starého Matthewa se nesáhlo dvacet let. Co mu ve srovnání s tímhle můžete nabídnout?«

»No, teď jste naštvaný. Předpokládám, že si můj návrh necháte projít hlavou, až zchladnete, a že mi dáte vědět.«

»Celé jsem si to nechal projít hlavou ažaž. Jestli vás tady ještě znova uvidím, zavolám policii.«

Ústa mu ztvrdla a stáhla se do varovného úšklebku. Ucedil: »Tak moment, starej.«

Řekl jsem: »Tak moment, vy jeden. Tohle je soukromý majetek a já vás vykazuju ven.«

Pokrčil rameny. »No tak teda dobrá, sbohem.«

Řekl jsem: »Paní Hesterová vás vyprovodí z pozemku. Berte to jako rozloučení jednou provždy.«

Ale jednou provždy to nebylo. O dva dny později jsem se s ním setkal znovu. Vlastně za dva a půl dne, protože to bylo kolem poledne, když jsem ho viděl prvně, a něco po půlnoci, když jsem ho spatřil znovu.

Posadil jsem se v posteli, když rozsvítil, oslněné mžouraje, než mi došlo, co se děje. Jakmile jsem se rozkoukal, nebylo třeba velkého vysvětlování, ve skutečnosti nebylo třeba vůbec žádného. Gellhorn svíral v pravé pěsti pistoli, sotva postřehnutelnou v dlani. Byl jsem si vědom toho, že stačí, aby zesílil tlak ruky, a mě to roztrhá na kousky.

Přikázal: »Obleč se, Jakeu.«

Nepohnul jsem se. Jen jsem ho sledoval.

Řekl: »Hele, Jakeu, vím, jak to tu chodí. Vzpomeň si, navštívil jsem tě přede dvěma dny. Ty tady na tomhle místě nemáš žádné strážné, ani ploty nabité elektřinou, ani poplašná zařízení. Nic.«

Konstatoval jsem: »Žádné nepotřebuju. Prozatím tu není nic,co by vám bránilo v odchodu, pane Gellhorne. Já bych to udělal, být vámi. Tohle místo může být moc nebezpečné.«

Uchechtl se. »To je, pro každého na té nesprávné straně pistole.«

»To vidím,« přitakal jsem. »Je mi známo, že jednu máte.«

»Tak sebou hoď. Moji lidi čekají.«

»To ne, vážený pane Gellhorne. Ne, dokud mi neřeknete, co chcete, a pravděpodobně ani pak ne.«

»Předevčírem jsem ti udělal nabídku.«

»Odpověď zní stále ne.«

»Teď je tu něco víc než ta nabídka. Přijel jsem sem s pár lidma a s automatobusem. Máš tu možnost jít se mnou a odpojit pětadvacet pozitronových motorů. Je mi fuk, kterých pětadvacet si vybereš. Naložíme je do autobusu a odvezeme. Jakmile je rozprodáme, dohlídnu na to, abys dostal slušný balík peněz.«

»Předpokládám, že mi na to dáváte svoje slovo.«

Nevypadal na to, že by mu došlo, že jsem to myslel ironicky. Prohlásil: »Máš ho mít.«

Odpověděl jsem: »Ne.«

»Jestliže trváš na svém, dáme se do toho my sami a po svém. Já sám ty motory odpojím, jenomže jich odpojím všech jedenapadesát. Každý z nich.«

»Odpojovat pozitronové motory, to není žádná hračka, pane Gellhorne. Jste odborník v robotice? Jestliže i jste, je vám známo, že já jsem tyhle motory upravil.«

»To vím, Jakeu. A abych pravdu řekl, odborník nejsem. Možná docela dobře pár motorů zničím, až se budu pokoušet dostat je ven. To je důvod, proč musím přemontovat všech jedenapadesát, jestli nepřiložíš ruku k dílu. Víš, můžu skončit jen s pětadvaceti, až to dodělám. Těch prvních pár, do kterých se pustím, bude pravděpodobně trpět nejvíc. Dokud tomu nepřijdu na kloub, víš. A jestli se do toho pustím já sám, myslím, že první na řadu přijde Sally.«

Řekl jsem: »Nemůžu uvěřit tomu, že to myslíte vážně, pane Gellhorne.«

Odpověděl: »Já to myslím vážně, Jakeu.« Dával mi to všechno po kapkách. »Jestli jseš ochotný pomáhat, můžeš si Sally nechat. Jinak, jak se zdá, to dost ošklivě odnese. Je mi líto.«

Prohlásil jsem: »Půjdu s vámi, ale ještě jednou vás varuju. Dostanete se do maléru, pane Gellhorne.«

Usoudil, že je to velmi zábavné. Úplně potichu se smál, když jsme spolu sestupovali po schodech.

Venku na soukromé příjezdové cestě ke garážovým apartmá čekal automatobus. Vedle něj vyčkávaly stíny tří mužů, a když jsme se přiblížili, rozsvítily se paprsky jejich světelných kuželů.

Gellhorn zašeptal tichým hlasem: »Vedu toho starouše. Pojďte. Vyjeďte s tím náklaďákem nahoru po cestě a dáme se do toho.«

Jeden z těch tří se sklonil a vyťukal příslušné pokyny na řídicím panelu. Rozjeli jsme se vzhůru po příjezdové cestě, s autobusem, který nás poslušně následoval.

»Dovnitř do garáže se nedostane,« upozornil jsem. »Neprojede dveřmi. Autobusy tu nemáme. Jen soukromé vozy.«

»Dobře,« řekl Gellhorn. »Zajeďte s ním na trávník a držte ho z dohledu.«

Zaslechl jsem předení vozů, když nám ještě zbývalo deset yardů do garáže.

Obvykle ztichly, když jsem do garáže vstoupil já. Tentokrát to neudělaly. Myslím si, že poznaly, že se tu potloukají cizí lidé, a jakmile byly tváře Gellhorna a těch ostatních v dohledu, hluk vzrostl. Každý motor rozčileně hřmotil a nepravidelně klepal, až se prostor otřásal.

Světla se automaticky rozsvítila, když jsme vešli. Nezdálo se, že by rámusení vozů vyvedlo Gellhorna z míry, ale ti tři muži, kteří ho doprovázeli, vypadali zaražení a nesví. Měli vzhled najatých hrdlořezů, vzhled, který ani tolik netvořilo tělesné vzezření, jako spíš určitá ostražitost v oku a výraz spráskaného psa ve tváři. Ten typ jsem znal a nevzrušoval jsem se tím.

Jeden z nich zaklel: »K sakru, plýtvaj benzínem!«

»To moje vozy vždycky dělají,« odpověděl jsem odměřeně.

»Ne dneska večer,« řekl Gellhorn. »Vypni je.«

»Ono to není tak jednoduché, pane Gellhorne,« namítl jsem.

»Tak začni už přece!« přikázal mi.

Postával jsem tam. Stále měl pistoli namířenou na mne. Prohlásil jsem: »Říkal jsem vám, pane Gellhorne, že se s mými vozy nakládá dobře, když jsou na Farmě. Jsou zvyklé na to, aby se s nimi tímto způsobem nakládalo, a cokoli jiného odmítají.«

»Máš jednu minutu,« oznámil mi. »Kázání mi uděláš někdy jindy.«

»Snažím se něco vysvětlit. Snažím se vysvětlit, že moje vozy jsou s to porozumět tomu, co jim říkám. Časem a trpělivostí se to pozitronový motor naučí. Moje vozy se to naučily. Sally vaší nabídce přede dvěma dny porozuměla. Vzpomínáte, že se smála, když jsem se jí zeptal na její názor. Má taky na paměti to, co jste jí provedl, a totéž platí o těch dvou sedanech, které jste rozehnal. A ty ostatní vědí, jak vesměs nakládat s vetřelci.«

»Heleď, ty bláznivý starý cvoku …« »Stačí jen, abych řekl,« zvýšil jsem hlas. »Chyťte je!«

Jeden z mužů zbělel a zaječel, ale jeho hlas zcela zanikl v houkání jedenapadesáti klaksonů, které se najednou daly do troubení. Držely tón a mezi čtyřmi stěnami garáže se ozvěny znásobily v jedno divoké kovové sólo. Dva vozy se daly do pohybu, beze spěchu, ale bez sebemenší pochyby, co se jejich cíle týče. Dva vozy se připojily do řady za první dva. Všechny vozy ve svých oddělených boxech se rozjely.

Zloději vytřeštili oči, pak se dali na ústup.

Zakřičel jsem: »Ke zdi ne.«

Na tuto bezděčnou myšlenku připadli očividně sami. Jako šílení se hrnuli ke dveřím garáže.

Ve dveřích se jeden z Gellhornových mužů otočil, vytáhl svou vlastní zbraň. Kulka jehlovky vyrazila útlým modrým zábleskem k prvnímu vozu. Tím vozem byl Giuseppe.

Z Giuseppeho kapoty se odloupl tenký proužek laku a pravá polovina jeho předního skla popraskala a roztříštila se na malé kousky, ale neprolomila se.

Muži vyrazili poklusem ze dveří a dvojice za dvojicí vozů se za nimi pustila do noci, s klaksony troubícími k útoku.

Držel jsem Gellhorna za loket, ale nemyslím, že by se vůbec byl mohl pohnout. Rty se mu třásly.

Řekl jsem: »Proto nepotřebuju ploty nabité elektřinou nebo stráže. Můj majetek se ochrání sám.«

Gellhorn, fascinován, jezdil očima sem a tam, jak pár po páru prosvištěl kolem. Hlesl: »Jsou to zabijáci.«

»Neblázněte. Oni vaše lidi nezabijou.«

»Jsou to zabijáci!«

»Dají jen vašim lidem za vyučenou. Moje vozy byly speciálně vytrénované v přespolním pronásledování právě pro takovouhle příležitost; jsem toho názoru, že to, co si prožijí vaši muži, bude horší než okamžitá rychlá smrt. Už vás někdy pronásledovalo auto?«

Gellhorn neodpověděl.

Pokračoval jsem. Nechtěl jsem, aby přišel o jediný detail. »Stanou se stíny, pohybujícími se ne rychleji než vaši lidé, pronásledujícími je tuhle, zatarasujícími jim cestu tamhle, oslňujícími je, vrhajícími se na ně, míjejícími je se zaskřípěním brzd a zahřměním motoru. Neustanou v tom, dokud vaši lidé neklesnou, bez dechu a polomrtví, očekávající, že jim kola rozdrtí praštící kosti. Ty vozy tohle neudělají. Odjedou. Přesto se můžete vsadit, že se sem vaši lidé nikdy v životě nevrátí. Ani za všechny ty peníze, které byste jim vy nebo deset vám podobných mohli dát. Poslouchejte…«

Silněji jsem mu stiskl loket. Gellhorn nastražil uši.

Zeptal jsem se ho: »Neslyšíte bouchání dvířek?«

Bylo slabé a vzdálené, ale neomylné.

Dodal jsem: »Smějí se. Baví se.«

Tvář mu znetvořil vztek. Napřáhl ruku. Dosud držel pistoli.

Řekl jsem: »Já bych to nedělal. Jeden automatovůz je pořád s námi.«

Myslím, že do té chvíle Sally nezaregistroval. Pohybovala se tak tiše. Třebaže se mě její pravý přední nárazník skoro dotýkal, neslyšel jsem její motor. Uměla zatajit dech.

Gellhorn zaječel.

Prohlásil jsem: »Nezkřiví vám ani vlásek, dokud budu s vámi. Ale jestli mě zabijete… Víte, že vás Sally nemá v lásce.«

Gellhorn namířil pistoli směrem k Sally.

»Má na motoru ochranný štít,« informoval jsem ho, »a dřív než byste vůbec mohl zmáčknout spoušť podruhé, bude vás mít na lopatkách.«

»Tak teda dobře,« zařval a v mžiku jsem měl paži ohnutou za zády a zkroucenou tak, že jsem se stěží udržel na nohou. Držel mě mezi Sally a sebou a jeho tlak nepolevoval. »Ustupuj za mnou a nepokoušej se vytrhnout, starej, nebo ti vyrvu ruku z pantu.«

Musel jsem se pohnout. Sally popojížděla vedle nás, znepokojena, nejistá, co má podniknout. Pokoušel jsem se jí něco říct, ale nebyl jsem s to. Byl jsem s to jen zatnout zuby a sténat.

Gellhornův automatobus stál dosud venku před garáží. Gellhorn mě násilím vecpal dovnitř. Vskočil za mnou a zamkl dveře.

Řekl: »No tak fajn. Promluvíme si rozumně.«

Třel jsem si paži, pokoušeje se navrátit jí cit, a i při této činnosti jsem automaticky a bez jakéhokoli vědomého úsilí zkoumal řídicí desku autobusu.

Došel jsem k závěru: »Tohleto je předělaná věc.«

»Jo?« prohodil jízlivě. »To je ukázka mé práce. Sehnal jsem vyřazený podvozek, obstaral mozek, který jsem mohl použít, a dal jsem si dohromady soukromý autobus. Co má být?«

Vrhl jsem se k náhradnímu panelu a násilím jsem ho odsunul.

Gellhorn zaklel: »Ksakru. Vypadni od toho.« Hrana jeho dlaně mě necitelně ťala do levého ramene.

Pustil jsem se s ním do křížku. »Já tomuhle autobusu nechci ublížit. Co si myslíte, že jsem za člověka? Chci se jen podívat na některé spoje v motoru.«

Stačil jediný pohled. Byl jsem vzteky bez sebe, když jsem se k němu otočil. Řekl jsem: »Jste syčák a grázl. Neměl jste právo připojit tenhle motor sám. Proč jste si nesehnal nějakého člověka na robotiku?«

Opáčil: »Vypadám na cvoka?«

»I když to byl ukradený motor, neopravňovalo vás to takhle s ním zacházet. Já bych s člověkem nezacházel tím způsobem, jakým vy jste zacházel s tímhle motorem. Měkká pájka, páska a zmáčknuté svorky! To je surovost!«

»Funguje to, ne?«

»Jistěže to funguje, ale pro ten autobus to musí být peklo. Mohl byste žít s bolestmi hlavy při migréně a s akutní artritidou, ale ten život by za moc nestál. Tohle vozidlo trpí.«

»Drž hubu!« Na chvíli vrhl z okénka letmý pohled na Sally, která přijela k autobusu tak blízko, jak mohla. Ujistil se, že dveře a okénka jsou zajištěné.

Oznámil mi: »Teď odtud vypadnem, než se vrátí ty ostatní vozy. Budem se držet stranou.«

»Co vám to bude platné?«

»Jednoho dne dojde těm tvým vozům benzín, že jo? Tak zařízený je nemáš, aby si mohly samy natankovat, ne? Vrátíme se a dokončíme tu fušku.«

»Budou mě hledat,« upozornil jsem ho. »Paní Hesterová zavolá policii.«

Nedalo se s ním rozumně mluvit. Přiměl jen autobus, aby se rozjel. Ten sebou škubl. Sally se rozjela za ním.

Gellhorn se uchechtl. »Co může nadělat, když tu jseš se mnou?«

Zdálo se, že Sally si toho také byla vědoma. Přidala plyn, minula nás a zmizela. Gellhorn otevřel nejbližší okénko a plivl ven škvírou.

Autobus se vlekl temnou silnicí, s motorem nerovnoměrně hrkajícím. Gellhorn ztlumil okrajové světlo, dokud fosforeskující zelený pruh uprostřed vozovky, zářící v měsíčním svitu, nebyl to jediné, co nás dělilo od stromů. Ve skutečnosti tu žádný provoz nebyl. Naše vozidlo minuly dva vozy jedoucí opačným směrem a na naší straně vozovky se ani před námi, ani za námi nevyskytoval vůbec nikdo.

Zabouchnutí dvířek jsem zaslechl první. Rychlé a ostré v tom tichu, nejprve napravo a pak nalevo. Gellhornovi se třásly ruce, jak se zoufale snažil zvýšit rychlost. Od skupiny stromů vyrazil paprsek světla a oslnil nás. Další paprsek na nás vyrazil zpoza svodidel na druhé straně. Na přejezdu, čtyři sta yardů před námi, se ozvalo ví-í-í-í-í a nějaký vůz nám přeťal cestu.

»Sally dojela pro ostatní,« řekl jsem. »Myslím, že vás obklíčili«

»No a co? Co můžou podniknout?«

Nahrbil se nad řízením, provrtávaje pohledem přední sklo.

»A ty se o nic nepokoušej, starej,« ucedil.

Nebyl bych toho schopen. Byl jsem jako zmlácený; levou paži jsem měl v jednom ohni. Hřmění motorů se slilo a přiblížilo. Slyšel jsem, že motory vynechávají v nepravidelných intervalech; najednou se mně zdálo, že moje vozy mezi sebou mluví.

Zezadu zaznívala změť klaksonů. Otočil jsem se a Gellhorn se rychle podíval do zpětného zrcátka. Tucet vozů nás sledovalo v obou jízdních pruzích.

Gellhorn zařval a rozesmál se jako šílenec.

Vykřikl jsem: »Stát! Zastavte ten autobus!«

Neboť ani ne čtvrt míle před námi, zřetelně viditelná ve světelných paprscích dvou sedanů na okraji silnice, stála Sally, se svou elegantní karosérií protínající kolmo cestu. Do protějšího silničního pruhu po naší levici vyrazily dva vozy, držíce s námi dokonale tempo a bráníce Gellhornovi, aby obrátil.

Ale on neměl v úmyslu obrátit. Přiložil prst na tlačítko plná rychlost vpřed a stiskl ho.

Prohlásil: »Nebudem si nic namlouvat. Tenhle autobus váží pětkrát víc než ona, starej, a my ji prostě smetem ze silnice jako chcíplé kotě.«

Věděl jsem, že by to udělat mohl. Autobus jel na ruční řízení a Gellhorn nespouštěl prst z tlačítka. Věděl jsem, že by to udělal.

Stáhl jsem okénko a vystrčil hlavu ven. »Sally,« zakřičel jsem. »Uhni z cesty. Sally.«

Ztratilo se to ve zmučeném zakvílení týraných brzdových pásů. Cítil jsem, jak mě to hodilo dopředu, a zaslechl jsem, jak Gellhorn vyhekl a vyrazil si z plic všechen vzduch.

Zeptal jsem se: »Co se stalo?« Byla to pošetilá otázka. Zastavili jsme. To bylo to, co se stalo. Sally a autobus dělilo pět stop. Před pětinásobkem své váhy, řítícím se na ni, se nepohnula ani o milimetr. Silou svého charakteru.

Gellhorn cloumal ručním páčkovým přepínačem. »Musí to jít,« mumlal si dál. »Musí to jít.«

Nezdržel jsem se: »Ne takhle, jak ten motor startuješ, ty experte. Kterýkoli z obvodů by se mohl překřížit.«

Podíval se na mne s divokým vztekem a z hloubi hrdla se mu ozvalo zavrčení. Kolem čela se mu ježily vlasy. Napřáhl pěst.

»Tak tohle je fakt to poslední moudro, který jsi kdy pronesl, starej.«

A já jsem si uvědomil, že stačí málo a pistole vystřelí.

Přitiskl jsem se zády na dveře autobusu, sleduje, jak se pěst zdvihá, a když se dveře otevřely, překulil jsem se pozpátku ven, dopadaje se žuchnutím na zem. Zaslechl jsem, jak se dveře se zabouchnutím znovu zavřely.

Vztyčil jsem se na kolena a podíval se nahoru právě včas, abych uviděl, jak Gellhorn marně bojuje se zavírajícím se okénkem a jak potom rychle míří pistolí přes sklo. Už nevystřelil. Autobus vyrazil s úděsným řevem vpřed a Gellhorn se zapotácel zpátky.

Sally už dál v cestě nestála a já jsem sledoval, jak se koncová světla autobusu mihotají silnicí.

Byl jsem u konce sil. Sedl jsem si rovnou tam, rovnou na silnici, a hlavu si složil na zkřížené paže ve snaze popadnout dech. Zaslechl jsem, jak vedle mne zastavil opatrně nějaký vůz. Když jsem vzhlédl, byla to Sally. Pomalu, s láskou, mohlo by se říct, se otevřely její přední dveře.

Nikdo po pět let Sally neřídil, s výjimkou Gellhorna ovšem, a já vím, jakou cenu má taková svoboda pro vůz. To gesto jsem ocenil, řekl jsem však: »Díky, Sally, ale vezmu si jedno z novějších aut.«

Vstal jsem a měl se k odchodu, ona však obratně a ladně, jakoby piruetou, znovu zakroužila přede mě. Její city jsem nemohl zranit. Nastoupil jsem. Její přední sedadlo vydechovalo jemnou svěží vůni auta, které se udržovalo bez poskvrnky čisté. Sklesl jsem na ně, vděčně a s vyrovnaným, ztišeným a náhlým povědomím, že mě mí chlapci a má děvčata odvážejí domů.

Příštího večera mně paní Hesterová přinesla s velkým vzrušením radiozáznam.

»Je to pan Gellhorn,« sdělovala mi. »Ten člověk, který vás přišel navštívit.«

»Co je s ním?«

Její odpovědi jsem se bál.

»Našli ho mrtvého,« řekla. »Představte si to. Prostě ležel mrtvý v příkopu.«

»Mohl to být nakonec nějaký cizinec,« zamumlal jsem.

»Raymond J. Gellhorn,« pronesla rázně. »Dva existovat nemůžou, že ne? Popis se taky hodí. Pane bože, takhle sejít ze světa! Na jeho pažích a těle našli stopy po pneumatikách. Představte si! Oddechla jsem si, když se ukázalo, že to byl autobus; jinak by sem mohli přijít a slídit.«

»Stalo se to tady poblíž?« zeptal jsem se pln obav.

»Ne… Blízko Cooksvillu. Ale přečtěte si o tom vy sám, proboha, jestli… Co se stalo Giuseppemu?«

To vytržení jsem uvítal. Giuseppe na mě trpělivě čekal, abych dokončil přelakování. Přední sklo měl vyměněné.

Poté, co odešla paní Hesterová, jsem chňapl po záznamu. Nebylo o tom pochyb. Doktor konstatoval, že Gellhorn utíkal a ocitl se ve stavu zcela úplné vyčerpanosti. Ptal jsem se sám sebe, kolik mil si s ním autobus pohrával před konečným výpadem. Záznam se samozřejmě o něčem takovém nezmiňoval.

Ten autobus vypátrali a identifikovali podle stop pneumatik. Policie ho zajistila a pokoušela se přijít na stopu jeho vlastníkovi.

V záznamu o tom byl uveden článek. V tomto roce to byla v zemi první smrtelná dopravní nehoda a noviny horlivě nabádaly, aby nikdo nepoužíval ruční řízení po setmění.

Nebylo tam zmínky o Gellhornových třech zabijácích, a alespoň tomu jsem byl rád. Potěšení z vražedné štvanice nesvedlo žádné z našich aut.

To bylo všechno. Nechal jsem papír sklesnout. Gellhorn byl zločinec. To, jak zacházel s autobusem, bylo surové. V mysli se mi neobjevila jedna pochybnost, že nezasloužil smrt. Ale přece se mě nad způsobem této smrti zmocňoval trochu neklid.

Teď uplynul měsíc a já to nemůžu vypudit z hlavy.

Moje vozy si spolu povídají. Už o tom nepochybuju. Je to, jako by nabyly sebedůvěry; jako by se neobtěžovaly udržovat to nadále v tajnosti. Jejich motory bez ustání rachotí a klepou.

A nepovídají si jenom mezi sebou. Promlouvají k vozům a autobusům, které přijíždějí na Farmu pracovně. Jak dlouho tohle prováděly?

Musí jim být také rozumět. Gellhornův autobus jim rozuměl, přestože nebyl na pozemku víc než hodinu. Můžu zavřít oči a vybavit si znovu tu zběsilou jízdu silnicí s našimi vozy, které obklopovaly autobus z každé strany, rachotily na něj motory, až porozuměl, zastavil, pustil mě ven a ujel s Gellhornem.

Řekly mu mé vozy, aby Gellhorna zabil? Nebo to byl jeho nápad?

Mohou mít vozy takové nápady? Konstruktéři motorů tvrdí, že ne. Ale to míní za běžných podmínek. Předvídali všechno?

Víte, s vozy se zachází špatně.

Některé z nich přicházejí na Farmu a pozorují. Dozvídají se věci. Zjišťují, že existují vozy, jejichž motory se nikdy nezastaví, které nikdo nikdy neřídil, o jejichž každou potřebu je postaráno.

Potom možná vyklouznou a vyprávějí o tom jiným. Možná že se ta zpráva šíří rychle. Možná si začínají myslet, že tak, jak to chodí na Farmě, by to mělo chodit na celém světě. Nechápou. Nemohli byste předpokládat, že pochopí dědické odkazy a rozmary boháčů.

Na Zemi jsou milióny automobilů, desítky miliónů. Jestli se v nich zakoření myšlenka, že jsou otroky; že by s tím měly něco dělat… Jestli začnou přemýšlet způsobem, jakým začal přemýšlet Gellhornův autobus…

Možná že to bude dřív, než vyprší čas mého života. A pak si budou muset pár z nás nechat, abychom se o ně starali, nemám pravdu? Všechny by nás nezabily.

A možná, že ano. Možná že by si neuvědomily to, že by se o ně musel někdo starat. Možná že nebudou čekat.

Každé ráno se probouzím a pomyslím si: Možná dneska…

Moje vozy mi nepřinášejí tolik potěšení, jako mi přinášívaly. V poslední době jsem se přistihl, že se dokonce začínám vyhýbat Sally.

Erik Simon

Dioráma

1

Za tu návštěvu muzea kosmonautiky vděčím Albertovi. To je můj kolega, vystudovali jsme spolu a prošli společně i praxí. Později jsme oba létali na trase k vnitřním planetám. Když potom zavedli hyperprostorový pohon a naše mezihvězdná kosmonautika se znovu pořádně rozjela, ztratili jsme se jeden druhému úplně z očí. Najednou chtěl kdekdo létat ke hvězdám, jenomže kromě nás, několika planetárních kočí, neměl nikdo kosmické zkušenosti, a tak nás přeškolili a poslali na dálkové lety, nejdřív Alberta a potom mě.

Mezitím jsme už měli oba nějaké ty mezihvězdné lety za sebou, ale nikdy jsme se nepotkali; když se jeden dostal na Zem, byl druhý vždycky mimo. Teprve po mé cestě k Procyonu jsem ho zase uviděl. Mně začínala roční dovolená a jemu se zrovinka chýlila ke konci. Není pravda, že se z člověka na dlouhých letech stává nemluva, naopak, je čím dál upovídanější. Někdo, když je sám na cestě, trpí akutní samomluvou. Tohle já nedělám, ale když už jednou potkám partnera, někoho, s kým se dá poklábosit…

A tak jsme si povídali, co se tak povídá: »A pamatuješ si ještě, jak ten…« »Tamten mezitím byl…« Žvaní se a žvaní, ačkoliv to toho druhého povětšině vůbec nezajímá, člověk poslouchá, a stejně potom neví, o čem byla řeč, uvědomuje si, jak takový pokec se starým kamarádem k ničemu nevede, a je rád, když se objeví téma, o které se s ním může jaksepatří posekat. Hrát šachy a vyměňovat si argumenty koneckonců můžu i s cizími lidmi. Diskutovali jsme tedy tehdy o tom, jak lidé někdy nevysvětlitelně změní názor. Vždyť my sami jsme přece ještě zažili, když se naše lety po sluneční soustavě braly jako nutné zlo a mezihvězdné kosmické lety bez lidské posádky jako jasné mrhání lidskou prací. Posílat lidi k jiným hvězdám by tak jako tak nikoho ani nenapadlo; když se vrátil některý z astronautů, který vystartoval v minulém století, vedlo to vždycky k vlně rozhořčení nad šílenstvím našich předků.

A potom najednou přes noc to nadšení pro astronautiku. Pochopitelně to souviselo s přistáním Spáče. Převzali jsme hyperprostorový pohon a v jistém smyslu jsme ho i zdokonalili, mimoto nelétáme prozatím nijak daleko, nanejvýš pár tuctů světelných let; a tak jsem mínil, že to nejspíš bude v tom, že se lety hodně zjednodušily. Pár let stráví člověk na cestě i teď, ale nikdo už nemusí na takovou výpravu obětovat celý život, a když se člověk vrátí, není z něj už živoucí anachronismus.

»No právě,« řekl Albert, »když se vrátí dneska, tak je to hrdina.« »Že jsem si toho nějak nevšiml,« namítl jsem. Já jsem sice taky, stejně jako ostatní astronauti, párkrát dostal nějaké to vyznamenání, víceméně po každém větším riziku, ale to pořád ještě znamená jednou za pár let. Kdekterý průmyslový operatér, kterému roboti plní plán, je, co se týče vyznamenání, daleko přede mnou, u nich se totiž vyhodnocuje každoročně. A co se týče popularity, už to taky není to, co to bývalo; rozhodně jsem míň známý než nějaký zpěvák šlágrů nebo vrcholový sportovec. Jo, na začátku mě sem tam ještě někdo na ulici poznal, ale teď to prakticky úplně přestalo. Naše povolání, prohlásil jsem, je teď naprosto nehrdinské, nebo se snad on, Albert, cítí jako hrdina? No proto!

A přece, odporoval mi, má celá ta věc s hrdinstvím něco společného. A se Spáčem taky, v tom prý mám svatou pravdu, jenomže už prý není rozhodující technická stránka věci, ale Spáč sám. »Lidi hrdiny potřebují,« tvrdil Albert, »nejenom hrdiny vědy a výroby, ale také nějaké hrdiny odvážné obětavé sorty, tak říkajíc exotické. Samozřejmě že nikdo s nadšením nenastavuje vlastní kůži, a dneska už to také ani není nutné, a tak se z takovýchto hrdinů stala vzácnost. A ta historie se Spáčem bylo přesně to, co lidé hledali; nikdo pořádně neví, jak se to setkání tenkrát doopravdy odehrálo, a tak se z toho mohla vytvořit bezvadná heroická historka.«

»No jo, mimozemšťan… Úplně první, kterého kdy člověk potkal, a k tomu za tak dramatických okolností, tak to pak musí být hrdina,« namítl jsem a Albert mi doporučil, abych si zašel do muzea astronautiky a podíval se tam na diorámu z Arkturu. O výpravě ke druhé planetě Arkturu prý teď vyprávějí hrdinský příběh, skutečně pohnutou a heroickou historii. A to prý prokazuje, že rozhodně nejen mimozemští astronauti mohou zanechat hluboký dojem.

Nevěděl jsem, že o výpravě k Arkturu existuje dioráma, o nějakém »příběhu« ani nemluvě. O výpravě se nepíše dokonce ani v Lexikonu, jen v astronautické ročence Akademie jsem o ní našel zprávu, jenomže, prosím vás, kdopak ji čte. Chtěl jsem vědět, co z toho asi tak v muzeu mohli udělat. Jenomže Albert se zdráhal mi o tom povědět něco víc, že si to prý musím prohlédnout a poslechnout sám. No a tak jsem se tam tedy dva dny nato vydal.

2

Nejdřív jsem se vypravil do Lifšicovy ulice, ale tam je teď filumenistické muzeum. Vrátný mi řekl, že prý si muzea vyměnila budovy už před pár lety, astronauti teď mají to větší. Pochopitelně si nejprve myslel, že si chci prohlédnout zápalkové nálepky, a když poznal svůj omyl, byl pěkně načuřený. Zdá se, že doba filumenistům nijak nepřeje, když i jeden jediný návštěvník byl pro něj tak důležitý. A jestli bych si přece jen nejdřív nechtěl prohlédnout ty nálepky a že jestli jsem členem Kulturního svazu, nebudu prý muset ani platit vstupné. Jenomže já nechtěl a zeptal jsem se ho, kdeže tedy je teď muzeum astronautiky, a on to dokonce i věděl: ve Staré Devítce. Že tam prý dřív pracoval, jenomže při tom stěhování se přestěhoval taky, protože, jak prohlásil, nechtěl mít nic společného s tou bezduchou technikou. Že prý kultura je mu bližší. Poděkoval jsem mu a vypravil se do Staré Devítky. Budova byla doopravdy větší a vstupné tu musel platit každý.

V prvním velkém sále stála Spáčova loď, ale tu jsem znal už z dřívějška z Lifšicovy ulice, jenomže teď byly části vnitřního vybavení demontovány a instalovány podél zdí sálu (možná to byly jen kopie) a nikdo už do lodi nesměl. Potom následovala řada menších sálků, které také nenabízely mnoho nového, navíc já přece přišel z jediného, zcela určitého důvodu. Nezdržoval jsem se tedy nikde dlouho, dohonil jsem jednu skupinu s průvodcem a přidal se k ní, protože skupina právě vstupovala do větší místnosti, v níž jsem zahlédl diorámu.

Taky se přehlédnout nedala. Skupina se rozestoupila kolem diorámy do půlkruhu; stál jsem dost daleko stranou, takže jsem neměl před sebou tolik lidí. Zvlášť vhodné místo to sice nebylo, diorámu musí člověk pozorovat zepředu, ale v tomto případě to nebylo tak důležité, protože tahle dioráma si nekladla žádné umělecké ambice. Je to prostě kus dokumentace a to, co představuje, je dobře vidět i ze strany. A dokonce to není ani tak špatně udělané. Slunce té vzdálené planety, Arktura, sice zrovna moc netrefili; přes všechny technické finesy se asi nikdy nepodaří vystihnout to žhoucí, vražedné vedro, které všecko drží ve svém sevření. Ale to ostatní se povedlo: zářivě modré nebe, tak světlé, že vypadá skoro jako bílé, bizarní pohoří na obzoru, před ním černá, hlubokými průrvami zbrázděná kamenitá plošina, která napravo stoupá až k sopce s dvěma krátery, zcela v popředí kosmická loď a poslední člen pátrací skupiny. Samo o sobě nic zvlášť působivého. A pro mě nic nového.

Když ale průvodce začal s výkladem, něco nového to bylo. Vykládal totiž zobrazený příběh jako nějakou povídku a příběh najednou nabyl takového významu, jaký by mě nikdy ani ve snu nenapadl. Průvodce z toho něco udělal: hovořil o »hrdinech z Arkturu«. Ostatní návštěvníci viděli totéž co já, dokumentovaný příběh, přesto to na ně udělalo dojem. Na mě taky, i když ze zcela jiného důvodu.

Průvodce neřekl: »Vlevo vpředu vidíte…,« ale: »Elektrické výboje v atmosféře znemožnily jakékoli rádiové spojení na delší vzdálenosti. Když se pátrač vrátil z dvanácté výpravy zpět k lodi, dozvěděl se, že ani jeho druhové z výsadku postrádaného výzkumníka nenašli. A navíc, že už žádné druhy nemá. Přijal to klidně, stejně jako by přijal hlášení o úspěchu. Prostě plnil svou povinnost: za každou cenu najít výzkumníka, který tu před lety přistál a nevrátil se. Výzkumník byl jediný svého druhu, a měl tedy pro lidstvo nevyčíslitelnou hodnotu; kdyby se ho nepodařilo zachránit, bylo třeba najít aspoň jeho pozůstatky. I z těch by mohli vědci dojít k cenným závěrům.«

Ale pokusím se celou tu historii převyprávět od začátku. Doslovně si ji pochopitelně už nepamatuji; ale věřím, že aspoň přibližně trefím vypravěčův tón. Některé z jeho výrazů jsem si zapamatoval, například že výsadkáře, kteří tvoří většinu všech nasazovaných jednotek a kterým v kosmu nikdo jinak neřekne, často označuje slovem pátrači. To hned zní docela jinak, jako kdyby byli bůhvíjak důležití. A to rozhodně nejsou.

3

Když hned na počátku pátrání, při druhé výpravě, tři z nich, tedy polovina nasazené jednotky, byli pohřbeni při výbuchu sopky tekoucí lávou, neztratili výsadkáři hlavu. Jejich druhové teď leželi kdesi pod tucty metrů silnou vrstvou kamení, chráněni svými odolnými pancíři před žárem i tlakem, odsouzeni k pomalému, ale jistému zániku.

Zbývající z toho vyvodili důsledky, a už nikdy se nevyrojili do kterékoli oblasti pátrání společně a hned od lodi se pouštěli rozdílnými cestami. Mělo to přednosti: další katastrofě padl za oběť jediný pátrač. Mělo to i zápory: nikdo totiž nevěděl, co se mu stalo; prostě se nevrátil z páté výpravy a zbývala pramalá naděje, že by se ještě objevil s tak velikým zpožděním. Protože jich už zbývalo málo, postihla je tato ztráta zvlášť těžce, nicméně v pátrání se přesto muselo pokračovat.

Posléze byl, protože pátrací skupina byla ošklivě zdecimována, nasazen jako posila i palubní mechanik lodi. Dlouho to šlo dobře, až se jednoho dne nečekaně rozpršelo. Když se palubní mechanik nevrátil, vyslal pilot kosmické lodi, který byl zároveň i velitelem záchranné výpravy, oba zbývající členy výsadku, aby ho šli hledat. Pilot se přinejhorším mohl obejít i bez mechanika, ale bylo to riskantní, při větším defektu mohl loď zachránit jedině mechanik nebo zázrak; proto by ho pilot postrádal jen tuze nerad. Oba pátrači ho také záhy našli. Ani s palubním mechanikem, ani s jeho výstrojí se původně pro nasazení mimo loď nepočítalo. Déšť kyseliny fluorovodíkové poškodil tenký pancíř, obzvlášť jeho spodní části, které přišly do styku s půdou a loužemi žíravé kapaliny, a mechanika znehybnil. Oba členové pátrací skupiny ho co možná nejrychleji dopravili zpět do kosmické lodi, když tam však dorazili, bylo už na záchranu palubního mechanika pozdě; kyselina mezitím pancíř prožrala, pronikla dovnitř a byl s ním konec. Ponechali ho tedy ležet přímo před lodí, protože pomoct už mu nemohli.

A pak, při návratu z dvanácté výpravy, se pátrač od pilota dozvěděl, že z pátrací skupiny zůstal jako poslední. Pilot byl svědkem toho, jak druhý pátrač v bezprostřední blízkosti lodi náhle zamířil k dobře viditelné průrvě a zřítil se do ní. Zřejmě mu vysadila optika, jinak se to nedalo vysvětlit. Pilot tomu nemohl ani zabránit, ani nemohl spěchat zřítivšímu se na pomoc, protože musel zůstat v lodi. Ale vyslal vrátivšího se pátrače, aby zříceného vytáhl; pátrač spustil kabel s dálkově ovládaným drapákem hluboko do průrvy a svého druha odtud vytáhl. Ten se ale roztříštil o dno průrvy, takže ho pátrač ponechal jako beztvarou hmotu s prasklým pancířem na okraji srázu.

A tak zůstali pilot a poslední výsadkář jako jediní z celé záchranné výpravy, a jakmile se pátrač dal v lodi do pořádku, vyslal ho pilot na třináctou výpravu. Protože výzkumník musel být nalezen, všecko ostatní bylo nedůležité. Pronikl hluboko do vesmíru, prozkoumal desítky hvězd a planet, až ztroskotal tady na Arkturu II, už na zpáteční cestě k Zemi. Odtud aspoň dostala Země jeho poslední hlášení polohy. Pokud by ho nenašli, znamenalo by to ztrátu vysoce specializovaného, těžko nahraditelného zvěda, ale především by přišly vniveč jeho cenné výsledky bádání.

A našli ho. Když se poslední z pátračů vracel k lodi, táhl za sebou výzkumníkovy těžké pozůstatky. Záchranná výprava splnila svůj úkol.

4

Tento okamžik představovala dioráma.

Na obraze vpředu vlevo strmě ční kosmická loď, zprava se k ní blíží výsadkář. Je na něm vidět, s jakou námahou překonává poslední kus cesty, výzkumníkova váha si vyžaduje veškeré síly. Šikmo za ním zeje ona průrva, na jejímž okraji leží druhý pátrač, po svém pádu skoro k nepoznání, stejně jako palubní mechanik: zahalen do prorezivělého kovu spočívá přímo u nohy své lodi. Pohledu diváka zůstává skryt pouze pilot, velitel lodi, který nesměl, nemohl a také loď nikdy neopustil.

Potud tedy průvodcův výklad. To, co závěrem líčil, mohl každý vidět na diorámě sám: obě hledači vozidla řízená elektronovými mozky; jedno jako vrak, ležící s potrhanými housenkovými pásy na okraji průrvy, podvozek a pancíř příšerně zprohýbané, řídicí kupoli puklou, druhé, jak vleče mnohem větší automatickou mezihvězdnou průzkumnou sondu přes černé pozadí. A vpředu palubní mechanik, malý kybernetický opravář s pavoučíma nohama a s množstvím manipulátorů, jejichž kovový povrch byl už zcela rozežrán kyselinou, takže jsou uvnitř vidět zničené mechanické a elektronické konstrukční prvky.

Každý to může vidět. A přesto průvodce nazýval tyhle hromádky šrotu »hrdinové z Arkturu«, aniž mu jediný z návštěvníků odporoval. A přitom má dneska skoro každý co dělat s roboty a každý ví, že jsou to stroje bez vlastní osobnosti, bez vědomí svého já. Kdyby těm lidem vyprávěl průvodce o hrdinských činech jejich domácích robotů, vysmáli by se mu. Po heroických kuchyňských robotech není poptávka. Ale stejný standardní počítač s jiným programem, zabudovaný do meziplanetárního pátracího vozidla, jenomže tak přesně to většina zase znát nebude.

Jedno jsem ovšem nechápal: průvodce ovládal plynně svůj text, zřejmě ho přednášel často. Přinejmenším jemu muselo přece dojít, že jeho »hrdinové« v podstatě nebyli nic jiného než nástroje bez vůle, že prostě plnili rozkazy. Lidé tyhle roboty zkonstruovali, naprogramovali je a dali jim rozkazy a roboti fungovali prostě tak, jak fungují nepoškozené stroje. Dokonce i kdyby na to průvodce sám od sebe nepřišel, tak se přece už někdy musel někdo zeptat na ty lidi, vedle nichž jeho robotští hrdinové působili jednoduše absurdně, například na konstruktéry. Nebo, což by bylo ještě logičtější…

»Robopilot,« řekl průvodce. »Vidíte, ten to měl asi ze všech nejtěžší. Venku hynuli jeho druhové; on je musel vysílat do záhuby, protože tak byl naprogramován, a on sám jim nemohl ani pomoct. Jeho tragédie…«

V této chvíli jsem musel koukat asi zvlášť hloupě, protože přerušil výklad a vysvětlil: »Pilot byl totiž, jako všecky řídicí počítače, instalován a přidrátován v lodi napevno, takže nemohl ven. Ale já se domnívám, že to nic neubírá na jeho zásluhách. Přes to všecko uděloval nezbytné příkazy, ačkoliv věděl, že on sám…«

Lhal. Stačilo, abych si jen oblékl skafandr, naplnil příslušné zásobníky výživným potravinovým koncentrátem, rybí polévkou a kyslíkem, přezkoušel akumulátory, zapnul termostaty a prošel přechodovou komorou ven. Dokonce by to ani nebylo nijak zvlášť nebezpečné, jen by to nemělo žádný smysl.

Pochopitelně jsem se neodvážil to těm lidem říct.

Isaac Asimov

Ztratil se robot AL—76

Jonathanu Quellovi mžikaly ustaraně oči za brýlemi bez obrouček, když se vřítil do dveří s označením »Generální ředitel«.

Složeným papírem, který držel v ruce, praštil o psací stůl a bez dechu vychrlil: »Mrkněte na to, šéfe!«

Sam Tobe přestěhoval doutník z jednoho koutku úst do druhého a mrkl se. Jeho ruka vyjela k neoholené čelisti a smirkovala její drsný povrch. »Krucinál!« vybuchl. »Co je to za blábol?«

»Tvrdí, že jsme odeslali pět robotů AL,« vysvětloval zcela zbytečně Quell.

»Poslali jsme jich šest,« stál na svém Tobě.

»Jistěže šest! Ale tam na konci jich dostali jen pět. Poslali sériová čísla a AL-sedmdesát šest chybí!«

Židle odletěla dozadu, jak Tobe s námahou vztyčil své těžkopádné mohutné tělo. Prošel dveřmi, jako by se pohyboval na promazaných kolečkách. Od té doby uplynulo pět hodin, zatímco závod pročesávali od zasedacích síní po vakuové komory, zatímco se každý z dvou set zaměstnanců závodu podrobil mlýnským kamenům výslechu třetího stupně, když upocený, rozcuchaný Tobe poslal do ústředního závodu v Schenectady hlášení o mimořádné události.

A v ústředním závodě došlo k neočekávanému rozruchu, ne nepodobnému panice. Poprvé v dějinách Spojených států robotů a mechanických lidí uprchl robot do širého světa. Nebylo to ani tak proto, že zákon zakazoval výskyt jakéhokoli robota na Zemi mimo koncesovanou továrnu Společnosti. Zákony lze vždycky obejít. Co mnohem víc vystihovalo jádro problému, bylo prohlášení formulované jedním z matematiků z výzkumu.

Ten konstatoval: »Tento robot byl vytvořen, aby na Měsíci uvedl v činnost dezintegrátor. Jeho pozitronový mozek byl vybaven pro lunární prostředí, a pouze pro lunární prostředí. Na Zemi bude vnímat pětasedmdesát miliónů smyslových vjemů, na které nebyl vůbec připraven. Nedá se odhadnout, jaké budou jeho reakce. To se odhadnout nedá!« A hřbetem ruky si otřel čelo, které se mu znenadání orosilo.

Do hodiny odstartovalo do závodu ve Virgínii stratosférické letadlo. Pokyny byly jednoduché.

»Najděte toho robota, a najděte ho rychle!«

AL-76 byl zmatený! Zmatek byl ve skutečnosti jediný dojem, který jeho citlivý pozitronový mozek zaregistroval. Začalo to, když se ocitl v tomto podivném prostředí. Jak k tomu došlo, na to se už nepamatoval. Všechno bylo popletené.

Byl tu zelený koberec země a všude kolem něj se tyčily hnědé pně s větším množstvím zeleně na vršku. A obloha byla modrá tam, kde měla být černá. Slunce bylo v pořádku, kulaté a žluté a hřejivé, ale kam se poděl prašný pemzový kamenitý podklad; kam se poděly obrovské, útesům podobné kráterové prstence?

Byla tu jen zeleň dole a modř nahoře. Zvuky, které ho obklopovaly, byly všechny zvláštní. Přebrodil se tekoucí vodou, jež mu sahala do pasu. Byla modrá a studená a mokrá. A když míjel lidi, k čemuž tu a tam došlo, byli bez skafandrů, které měli nosit. Když ho zahlédli, křičeli a dávali se na útěk. Jeden muž na něj namířil pušku a jemu kolem hlavy hvízdla kulka a potom ten muž také utekl.

Neměl představu, jak dlouho bloudil, dokud konečně nenarazil na boudu Randolpha Paynea, v lesích dvě míle od města Hannaford. Randolph Payne sám, šroubovák v jedné ruce, dýmku v druhé a zdemolovanou trosku vysavače mezi koleny, seděl na bobku přede dveřmi.

Payne si v té chvíli pobrukoval, protože byl od přírody bezstarostné povahy, když se nacházel ve své boudě. V Hannafordu měl mnohem důstojnější místo bydliště, ale tamto místo bydliště okupovala z nezanedbatelně velké části jeho manželka, což byla skutečnost, které tiše, ale upřímně želel. V takových chvílích se pak možná dostavoval pocit úlevy a svobody, když zjistil, že se může odklidit do své »speciální psí boudy de luxe«, kde si mohl v klidu pokuřovat a věnovat se svému koníčku, opravování domácích spotřebičů.Nebyl to ani tak koníček, vždyť občas někdo přinesl rádio nebo budík a peníze, které mu zaplatili za to, že se neodborně pohrabal ve vnitřnostech přístroje, byl jediný příjem, který kdy dostal, jenž neprošel po troškách skrblickýma rukama jeho choti.

Tenhle vysavač mu například pravděpodobně vynese snadno nabytých pětasedmdesát centů.

Při tom pomyšlení si začal notovat písničku, pozdvihl zrak a polil ho pot. Písnička mu odumřela na rtech, oči mu vylezly z důlků a pot se z něj jen Hnul. Pokusil se vztyčit, aby se připravil k úprku jako o život, ale nemohl přimět nohy, aby ho poslouchaly.

A pak si k němu AL-76 přidřepl na bobek a zeptal se ho: »Řekněte, proč všichni ti ostatní utekli?«

Payne věděl zcela dobře, proč všichni utekli, ale klokotání, které vydávala jeho bránice, tomu nenasvědčovalo. Pokoušel se kousek po kousku odsouvat od robota.

AL-76 pokračoval ukřivděným hlasem: »Jeden z nich po mně dokonce střílel. O palec níž, a byl by mi škrábnul plát na rameni.«

»M-musel to b-být cvok,« vykoktal Payne.

»Dost možná.« Robotův hlas zdůvěrněl. »Poslyšte, co se s tím vším stalo?«

Payne se chvatně rozhlédl kolem. Udivilo ho, že robot mluví nápadně mírným hlasem na někoho na pohled tak vyzývavě a surově kovového. Napadlo ho také, že někde zaslechl, že roboti jsou po duševní stránce uzpůsobeni tak, že nemohou ublížit lidským bytostem. Trochu se mu ulevilo.

»Tady se nic s ničím nestalo.«

»Opravdu?« AL-76 ho vyčítavě pozoroval. »S vámi se všemi se něco stalo. Kde máte skafandr?«

»Žádný nemám.«

»Proč potom nejste mrtvý?«

To Paynea zarazilo: »No, já nevím.«

»Podívejte,« prohlásil robot vítězoslavně, »se vším se tu něco stalo. Kde je kráter Copemicus? Kde je lunární stanice sedmnáct? A kde je můj dezintegrátor? Chci se dát do práce, já chci.« Zdálo se, že je rozrušený, a hlas se mu chvěl, když pokračoval. »Plahočil jsem se hodiny ve snaze najít někoho, kdo by mi řekl, kde je můj dezintegrátor, ale oni všichni utekli. Touhle dobou mám pravděpodobně zpoždění oproti programu a sekční šéf bude řádit jak tajfun. Tohle je teda parádní situace.«

Payne se pomalu orientoval ve zmatku, v němž se ocitlo jeho myšlení, a zeptal se: »Poslyš, jak ti říkají?«

»Mám sériové číslo AL sedmdesát šest.«

»Fajn, AI mi docela dobře postačí. A teď, Ale, jestli hledáš lunární stanici sedmnáct, tak ta je na Měsíci, chápeš?«

AL-76 přikývl neohrabaně hlavou. »Jistě. Ale já jsem ji hledal … «

»Ale ta je na Měsíci. Tohle není Měsíc.«

Teď bylo na robotovi, aby se cítil zmatený. Sledoval Paynea po chvíli zahloubání a pak řekl pomalu: »Co míníte tím, že tohle není Měsíc? Samozřejmě že to Měsíc je. Protože jestli to Měsíc není, co je to, cha? Na tohle mi odpovězte.«

Payneovi se vydral z hrdla podivný zvuk a ztěžka dýchal. Zamířil prstem na robota a zahrozil jím. »Heleď,« řekl, a potom ho napadla fantastická myšlenka století a zakončil přiškrceným: »To je senza!«

AL-76 ho káravě sledoval. »To není odpověď. Domnívám se, že mám právo na zdvořilou odpověď, když se zdvořile zeptám.«

Payne neposlouchal. Dosud žasl sám nad sebou. No ovšem, bylo to nad slunce jasnější. Tenhle robot byl jedním z těch zkonstruovaných pro Měsíc, který se nějak ztratil na Zemi. Bude přirozeně celý popletený, protože jeho pozitronový mozek byl výhradně uzpůsoben pro lunární podmínky, takže pro něj okolí na Zemi postrádalo naprosto smysl.

A kdyby tady teď jen mohl toho robota pozdržet, dokud by se mu nepodařilo spojit se s těmi lidmi z továrny v Petersboru. No, roboti obnášejí peníze. Nejlacinější stál 50 000 dolarů, to jednou slyšel, a někteří z nich mají cenu miliónů. Měl na paměti odměnu!

Člověče, ach, člověče, měj na paměti odměnu. A každý cent pro sebe. Pro Mirandu ani co by se za nehet vešlo. Kdyby se čerti ženili, tak ne!

Konečně se postavil na nohy. »Ale,« pronesl, »ty a já jsme bráchové. Kámoši! Já tě miluju jako bratra.« Napřáhl ruku. »Ruku na to!«

Robot pohltil nabízenou ruku do kovové tlapy a jemně ji stiskl. Naprosto nechápal. »Má to znamenat, že mi řeknete, jak se dostanu k lunární stanici sedmnáct?«

Paynea to poněkud vyvedlo z míry. »N-ne docela. Abych pravdu řekl, mám tě tak rád, že bych si přál, abys tu se mnou na nějaký čas zůstal.«

»Ach ne, to udělat nemůžu. Musím se dát do práce.« Zavrtěl hlavou. »Jak vám by to bylo milé, opožďovat se za stanoveným úkolem hodinu za hodinou, minutu za minutou? Já chci pracovat. Já musím pracovat.«

Payne si rozmrzele pomyslel, že proti gustu není žádný dišputát, a řekl: »Dobrá tedy, já ti něco vysvětlím, protože podle tvého vzezření usuzuji, že jsi inteligentní osoba. Mám příkazy od vašeho sekčního šéfa a ten chce, abych tě tu po nějakou dobu pozdržel. Vlastně dokud pro tebe nepošlou.«

»Proč to?« zeptal se AL-76 podezíravě.

»To prozradit nemůžu. Je to tajná vládní záležitost.« Payne se modlil, v skrytu duše a horoucně, aby mu robot tohle spolkl. Někteří roboti byli chytří, to věděl, ale tenhle vypadal na jeden z dřívějších modelů.

Zatímco se Payne modlil, AL-76 uvažoval. Robotův mozek, seřízený na ovládání dezintegrátoru na Měsíci, nefungoval zrovna nejlépe, když se obíral abstraktním myšlením, přesto však A-76 shledával, že od té doby, co se ztratil, se jeho myšlenkový proces stává podivným. Cizí prostředí s ním něco provedlo.

Jeho další poznámka byla téměř vychytralá. Zeptal se mazaně: »Jak se jmenuje můj sekční šéf?«

Payne polkl a bleskově přemýšlel. »Ale,« pronesl dotčeným hlasem, »ty mě tímhle podezíráním zraňuješ. Já ti jeho jméno říct nemůžu. Ty stromy mají uši.«

AL-76 nechápavě prozkoumal nejbližší strom a konstatoval: »Nemají.«

»Já vím. Mínil jsem tím, že všude kolem jsou špióni.«

»Špióni?«

»Ano. Víš, zlí lidé, kteří chtějí zničit lunární stanici sedmnáct.«

»A proč?«

»Protože jsou zlí. A chtějí zničit tebe, proto tady musíš nějakou chvíli zůstat, aby tě nemohli najít.«

»Ale, ale já musím mít dezintegrátor. Nesmím se zpozdit za svým stanoveným úkolem.«

»Budeš ho mít, budeš ho mít,« ujišťoval ho Payne se zápalem a se stejným zápalem zatracoval robotovo jednokolejné myšlení. »Chystají se jeden poslat zítra. Jo, zítra.« Tím získá spoustu času, aby sem dostal lidi z továrny a aby shrábl krásné zeleňoučké hromádky stodolarových bankovek.

Pod vyčerpávajícím tlakem podivného světa obklopujícího jej všude kolem na svůj myšlenkový mechanismus se však AL-76 stával jen neústupnějším.

»Ne,« trval na svém, »musím mít dezintegrátor teď.« Nemotorně si protáhl klouby a s trhnutím se vztyčoval. »Raději bych měl jít dál a podívat se po něm.«

Payne se k němu otočil a popadl ho za studený kovový loket. »Poslouchej,« vyvřískl, »ty musíš zůstat…« A v robotově mysli se něco rozsvítilo. Všechna ta neobvyklost,

která ho obklopovala, se soustředila do jediné kapénky, explodovala a byla příčinou toho, že mozek pracoval s nezvykle zvýšenou výkonností. Robot se vrhl k Payneovi. »Něco vám povím. Dezintegrátor si můžu sestrojit přímo tady a pak ho můžu spustit.«

Payne se pochybovačně odmlčel. »Myslím, že já ho sestrojit neumím.« Ptal se sám sebe, zda by bylo k něčemu dobré předstírat, že by to uměl.

»To nevadí.« AL-76 téměř cítil, jak se pozitronové dráhy jeho mozku splétají do nového vzorce, a zakoušel zvláštní rozjařenost. »Já ho sestrojit umím.« Nakoukl do Payneovy psí boudy de luxe a konstatoval: »Máte tady všechen materiál, který potřebuju.«

Randolph Payne přelétl očima to harampádí, které vyplňovalo jeho boudu: vykuchaná rádia, lednička bez vršku, rezavé automobilové motory, rozbitý plynový kuchyňský sporák, několik mílí roztřepeného drátu a suma sumárum padesát tun nebo přibližně tolik nejrůznější spousty starého kovu, který byl kdysi příčinou pohrdání nějakého vetešníka.

»Opravdu?« hlesl Payne slabounce.

O dvě hodiny později se téměř současně přihodily dvě věci. První byla to, že Sam Tobe z petersboroské pobočky Spojených států robotů a mechanických lidí přijal vizifonní hovor od jistého Randolpha Paynea z Hannafordu. Týkal se postrádaného robota a Tobe, s hlubokým hrdelním zamručením, v polovině přerušil spojení a nařídil, aby se všechny následující hovory přepojovaly na x-tého viceprezidenta čehokoli.

Tohle od Tobea skutečně nebylo nerozumné. V průběhu minulého týdne se z celé Unie přivalila záplava zpráv, co se robotova místa pobytu týče. Přicházelo jich až čtrnáct denně, obvykle ze čtrnácti různých států.

Tobě tím byl strašlivě unavený, nemluvě o tom, že byl v podstatě zpoloviny šílený. Padla dokonce zmínka o vyšetřování Kongresem, třebaže každý vážený odborník v robotíce a každý matematický fyzik na Zemi přísahali, že ten robot je neškodný.

Není potom divu, že v takovém rozpoložení mysli to generálnímu řediteli trvalo tři hodiny, než se zarazil a zrovna se pozastavil přesně nad tím, že tenhle Randolph Payne věděl, že ten robot je určen pro lunární stanici 17, a když na to přijde, jak věděl, že sériové číslo robota je AL-76. Tyhle podrobnosti Společnost nezveřejnila.

Asi minutu a půl pokračoval v uvažování a pak rozjel akci.

Avšak během tří hodin mezi hovorem a začátkem akce se odehrála ta druhá událost. Randolph Payne, který správně rozpoznal, že náhlé přerušení jeho hovoru způsobila všezahrnující pochybovačnost ze strany představitele závodu, se vrátil do boudy s fotoaparátem. S fotografií by dost dobře polemizovat nemohli a jeho by vzali na hůl, kdyby jim ukázal skutečný objekt, dřív než vysázejí peníze na dřevo.

AL-76 se zaobíral svými vlastními záležitostmi. Polovina obsahu Payneovy boudy se válela rozházená na dvou akrech země a uprostřed toho seděl na bobku robot a pohrával si s lampami do rádia, kusy železa, měděným drátem a všelijakou veteší. Payneovi, který plaze se po břiše zaostřoval fotoaparát pro perfektní záběr, nevěnoval žádnou pozornost.

A právě v tomto okamžiku to bylo, kdy Lemuel Oliver Cooper vybíral zatáčku na silnici a ztuhl na místě jako přimrazen, když zahlédl ten výjev. Důvodem, proč přišel, byl v první řadě neposlušný elektrický opékač topinek, který si osvojil otravný zvyk vyhazovat krajíčky chleba s vervou, ale veskrze nepropečené. Důvod, proč zmizel, byl mnohem pochopitelnější. Přikráčel pomalu, mírně rozjařující procházkou za jarního rána. Zmizel rychlostí, jež by přiměla kteréhokoli vysokoškolského trenéra lehké atletiky povytáhnout obočí a sešpulit uznale rty.

K znatelnému snížení rychlosti nedošlo, dokud Cooper nevpadl do kanceláře šerifa Saunderse, bez klobouku a opékače topinek, a nezarazil se tvrdě o zeď.

Laskavé ruce ho zdvihly a on se půl minuty snažil, samozřejmě s nulovým výsledkem, mluvit dřív, než se skutečně zklidnil natolik, že mohl nabrat dech.

Nalili mu whisky a ovívali ho, a když byl s to promluvit, dávalo to dohromady něco jako tohle: »Příšera, sedm stop vysoká, bouda na cimprcampr, chudák Rannie Payne …« a tak dál.

Po částech z něj tu příhodu dostali; jak před boudou Randolpha Paynea stál obrovitý kovový kolos, sedm stop vysoký, možná i osm nebo devět; jak Randolph Payne sám ležel na břiše, »nebohá, krvácející, znetvořená mrtvola«; jak se ten netvor potom vrhl z čiré touhy ničit do plenění boudy; jak se pak otočil k Lemuelu Oliveru Cooperovi a jak se jemu, Cooperovi, podařilo jen o vlásek uprchnout.

Šerif Saunders si těsněji utáhl opasek kolem objemného pasu a nechal se slyšet: »To je tamten mechanickej člověk, co jim útek z petersboroský továrny. Upozorňovali nás na to minulou sobotu. Hele, Jakeu, seženeš každýho chlapa z hannafordskýho okresu, kterej umí střílet, a dáš mu placku šerifova pomocníka. Do poledne je sem přiveď. A Jakeu, poslyš, než se do toho dáš, zaskoč ještě k vdově Payneovy a tu strašnou novinu jí nějak šetrně naservíruj.«

Šířily se zprávy, že se Miranda Payneová poté, co byla obeznámena s událostmi, na chvíli zarazila jen proto, aby si zjednala jistotu, že pojistka jejího manžela je v pořádku, a utrousila pár řízných poznámek týkajících se její zpozdilosti ohledně toho, že nepřiměla manžela, aby žádal dvojnásobnou částku, než spustila dlouhotrvající a srdceryvný nářek žalosti, jak se vlastně na počestnou vdovu sluší.

Bylo to o několik hodin později, když Randolph Payne, nemající tušení o svém hrůzostrašném zohavení a skonu, prohlížel s uspokojením vyvolané negativy svých snímků. Jako série portrétů robota při práci neponechávaly ani kousíček místa pro fantazii. Mohly být označeny: »Robot zkoumající zamyšleně elektronku«, »Robot spojující dva dráty«, »Robot pracující se šroubovákem«, »Robot rozebírající s vynaložením obrovské síly lednici« a tak dále.

Protože teď už zbýval jenom obvyklý postup vyvolávání samotných snímků, vyšel zpoza závěsu improvizované temné komory na pár šluků a na kus řeči s AL-76.

Když tak činil, setrvával v blažené nevědomosti, že se okolní lesy hemží znervóznělými farmáři vyzbrojenými čímkoli, od staré koloniální relikvie muškety po lehký kulomet, který nesl sám šerif. Když na to přijde, neměl ani potuchy o skutečnosti, že si to půl tuctu odborníků na robotiku pod vedením Sama Tobea hasilo přinejlepším sto dvaceti mílemi za hodinu po silnici z Petersbora z toho prostého důvodu, aby se jim dostalo potěšení a cti seznámit se s ním.

Takže zatímco události nervózně nazrávaly k vyvrcholení, Randolph Payne si povzdychl sebeuspokojením a rozškrtl si zápalku o zadnici kalhot, zapukal z dýmky a zahleděl se s potěšením na AL-76.

Poměrně delší dobu bylo zřejmé, že robot je víc než mírně praštěný. Randolph Payne byl sám expert na zlepšováky vyráběné podomácku, dal jich dohromady několik, které nemohly být vystaveny na denním světle, aniž by vyrazily dech všem přihlížejícím, ale nikdy, byť vzdáleně, nepojal myšlenku na něco podobajícího se monstróznosti, kterou AL-76 slepoval dohromady.

Bylo by to způsobilo, že by Rube Goldbers té doby skonal v křečích závisti. Bylo by to přimělo Picassa, kdyby mu bylo bývalo dopřáno dožít se toho, aby se stal svědkem něčeho takového, aby zanechal výtvarného umění na základě poznání, že byl překonán na celé čáře. Byla by z toho zestřečkovatěla kterákoli kráva v okruhu půl míle.

Ve skutečnosti to bylo úděsné!

Z rezavé a masivní železné základny, která se vzdáleně podobala čemusi, co Payne kdysi viděl připevněné na ojetém traktoru, se to tyčilo vzhůru v odvážných opilých křivkách fascinující změtí drátů, koleček, elektronek a nepojmenovatelných hrůz bez počtu, korunováno megafonním mechanismem, který rozhodně nebudil důvěru.

Payne byl v pokušení nakouknout do megafonní části, ale upustil od toho. Viděl explodovat daleko citlivější přístroje, náhle a s razancí. Zavolal: »Hej, Ale.«

Robot vzhlédl. Ležel natažený na břiše a pokoušel se vsunout tenký plátek kovu na místo. »Co chceš, Payne?«

»Co má tohle znamenat?« zeptal se tónem člověka zmiňujícího se o něčem odsouzeníhodném a perverzním, rozprostírajícím se s velkou opatrností mezi dvěma tyčemi zvíci deseti stop.

»Tohle je dezintegrátor, to, co vyrábím, takže se můžu pustit do práce. Je to vylepšení standardního modelu.« Robot povstal, oprášil si s řinkotem kolena a pohlédl na dezintegrátor s pýchou.

Payneovi přeběhl mráz po zádech. »Vylepšení«! Není divu, že původní model ukrývají v kráteru na Měsíci. Nebohý satelit! Nebohý mrtvý satelit! Vždycky si přál vědět, jak vypadá osud horší než smrt. Teď to věděl. »Bude to fungovat?« zeptal se. »Samozřejmě.« »Jak to víš?«

»Musí to fungovat. Sestrojil jsem to já, ne? Teď potřebuju jen jednu věc. Máš baterku?«

»Řek bych, že někde jo.« Payne zmizel v boudě a skoro vzápětí se vracel.

Robot odšrouboval spodní část baterky a pustil se do práce. Byl hotov v pěti minutách. Ustoupil dozadu a prohlásil: »Všechno sedí. Teď se dám do práce. Můžeš se dívat, jestli chceš.«

Následovala odmlka, v níž se Payne pokoušel ocenit velkodušnost nabídky. »Není to nebezpečné?« »Dítě by to mohlo ovládat.«

»Ach!« Payne se ochable zazubil a uklidil se za nejmohutnější strom v blízkém okolí. »Spusť to,« zvolal. »Bezvýhradně ti důvěřuju.« AL-76 zamířil k hromadě harampádí, připomínající zlý sen a řekl: »Sleduj!« Jeho ruce se pustily do práce.

Bojechtiví farmáři z hannafordského okresu, Virgínie, se stahovali kolem Payneovy boudy v pomalu se svírajícím kruhu. S krví svých hrdinných předků kolonialistů, tepající jim v žilách a s husí kůží přebíhající jim odshora dolů po páteřích, se plížili od stromu ke stromu.

Šerif Saunders vydal povel. »Palte, až dám znamení a miřte na oči.«

Jacob Linker, Čahoun Jake pro své přátele a šerifův zástupce, pokud se jeho osoby týče, se připlížil blíž. »Myslíš, že tendle mechanickej člověk třeba pláchnul?« V hlase se mu nepodařilo docela potlačit tón toužebné nadějeplnosti.

»To nevím,« zavrčel šerif. »I když hádám, že ne. Kdyby jo, tak to bysme na něj v lesích narazili, a to sme nenarazili.«

Té poznámky nebylo třeba. Šerif Saunders měl v krku tak velký knedlík, že ho musel polykat natrikrát. »Běž zpátky,« přikázal, »a prst měj na spoušti.«

Byli teď na okraji mýtiny a šerif Saunders zavřel oči a vystrčil koutek jednoho oka zpoza stromu. Když nic neuviděl, zarazil se, pak to zkusil znovu, tentokrát s očima dokořán.

Výsledky byly přirozeně lepší.

Přesně řečeno, uviděl nějakého obrovského mechanického člověka, zády k němu, sklánějícího se nad nějakým otřásajícím se vynálezem, nad nímž zůstával rozum stát, neurčitelného původu a neméně určitelného účelu. Jediný detail, který šerif nezaregistroval, byla chvějící se postava Randolpha Paynea, objímající kmen ob tři stromy severoseverozápadně.

Šerif Saunders vykročil do čistiny a zalícil kulomet. Robot, stále vystavující široká kovová záda, pronesl zvučným hlasem k osobě nebo osobám neznámým »Sleduj!«, a když šerif otvíral ústa, aby dal všeobecný povel pal, stlačily kovové prsty spínač.

Neexistuje žádný výstižný popis toho, co se udalo poté, navzdory přítomnosti sedmdesáti očitých svědků. V následujících dnech, měsících a rocích neměl ani jeden z těchto sedmdesáti vůbec co dodat o těch několika sekundách potom, kdy šerif otevřel ústa, aby dal povel k palbě. Když se jich na to vyptávali, zezelenali pouze jako sedma a odpotáceli se pryč.

Avšak z podrobných svědectví je patrné, že suma sumárum toho, co se opravdu přihodilo, bylo následující.

Šerif Saunders otevřel ústa; AL-76 stiskl spínač. Dezintegrátor fungoval a sedmdesát pět stromů, dvě stodoly, tri krávy a horní tri čtvrtiny hory Duckbill odsvištěly do řídké atmosféry. Splynuly, tak řečeno, s loňskými sněhy.Ústa šerifa Saunderse zůstala dokořán po neurčitou dobu poté, ale nic, ani povely k palbě, ani nic jiného, z nich nesplynulo. A potom …

A potom se zčeřil vzduch, ozval se znásobený burrrrácivý zvuk, atmosférou se rozstříkl sled purpurových šmouh s ohniskem v boudě Randolpha Paynea a po členech dobrovolného policejního oddílu nebylo ani vidu, ani slechu.

Po blízkém okolí byly roztroušeny různé střelné zbraně včetně šerifova patentovaného, obzvláště rychle pálícího, překážky zaručeně neznajícího lehkého kulometu. Povalovalo se tu na padesát klobouků, pár zpola rozdupaných doutníků a nějaké maličkosti, které se v tom zmatku poztrácely, ale z opravdových lidských bytostí tu nebyla žádná.

S výjimkou Čahouna Jakea se ani jedna z těchto lidských bytostí neobjevila v dohledu lidí po tři dny, a ta výjimka v jeho prospěch se přihodila díky tomu, že jeho let komety přerušilo půl tuctu mužů z petersboroské továrny, kteří se řítili do lesa svou vlastní slušnou rychlostí.

Byl to Sam Tobe, kdo Čahouna Jakea zarazil tím, že obratně zachytil jeho hlavu v prohlubni svého žaludku. Když popadl dech, zeptal se Tobe: »Kde tu bydlí Randolph Payne?«

Čahoun Jaké popřál očím, aby jen na chvíli ztratily skelný výraz. »Brácho,« promluvil, »dej se právě tím směrem, kterým já se ubírám.«

A s tím, jako zázrakem, zmizel. Na obzoru se objevil zmenšující se bod kličkující mezi stromy, kterým mohl být Jake, ale Sam Tobe by za to byl nedal ruku do ohně.

Tolik, pokud jde o dobrovolný policejní oddíl; ještě tu však zůstává Randolph Payne, jehož reakce na sebe vzaly poněkud odlišnou formu.

Pro Randolpha Paynea znamenal pětisekundový interval mezi stlačením spínače a zmizením hory Duckbill naprostou prázdnotu. Na počátku vykukoval skrz hustý podrost dole zpoza stromů; na konci se zuřivě mrskal na jedné z nejvyšších větví. Tatáž síla, která unášela dobrovolný policejní oddíl horizontálně, vznesla jeho vertikálně.

Co se týče toho, jak urazil těch padesát stop od kořenů do vrcholku, zda se vyšplhal, vyskočil, nebo vyletěl, nevěděl, a ani v nejmenším si nemyslel, že se nic nestalo.

To, co doopravdy věděl, bylo, že robot, dočasně v jeho vlastnictví, způsobil zničení majetku. Všechny představy odměn se ztratily a nahradily je rozechvělé děsivé přízraky nepřátelského občanstva, ječících lynčechtivých davů, soudních procesů, obvinění z vraždy, a co tomu asi řekne Miranda Payneová.

Zařval divoce a chraplavě: »Hej, ty robote, ty, rozmlať tuhle věc, slyšíš? Napadrť ji rozmlať! Zapomeň, že jsem s ní měl já kdy co do činění. Tebe já neznám, rozumíš? Nikdy se o tom nezmíníš ani slůvkem. Zapomeň na to, slyšíš?«

Nepředpokládal, že jeho příkazy padnou na úrodnou půdu; bylo to jen reflexívní jednání. To, co nevěděl, bylo, že robot vždycky uposlechne rozkazu člověka, vyjma tehdy, kdy by splnění tohoto rozkazu znamenalo nebezpečí pro jiného člověka.

AL-76 tudíž klidně a soustavně přikročil k demolování svého dezintegrátoru v hromadu trosek a úlomků.

Právě když nohou upěchovával poslední krychlový palec, dorazili Sam Tobě a jeho tým a Randolph Payne, který vycítil, že přijeli praví majitelé robota, opustil strom hlavou napřed a nohama napřed vyrazil do končin neznámých.

Na svou odměnu nečekal.

Austin Wilde, robotik inženýr, se otočil k Samu Tobeovi a zeptal se: »Dostal jste z toho robota něco?«

Tobe zavrtěl hlavou a z hloubi hrdla se mu vydralo zabručení. »Nic. Ani ň. Zapomněl všechno, co se odehrálo od té chvíle, co opustil továrnu. Musel dostat příkazy, aby zapomněl, jinak by byl nemohl zůstat tak vygumovaný. Co to bylo za haldu harampádí, se kterou si hrál?«

»No právě tohle. Halda harampádí! Ale určitě to byl dezintegrátor, než to rozmlátil, a já bych s chutí zavraždil toho chlápka, který mu přikázal, aby to rozbil, pokud možno pomalým mučením.«

Nacházeli se kus cesty vzhůru po svazích toho, co bývalo horou Duckbill, přesně řečeno v onom bodě, kde se vychýlil vrchol; a Wilde položil ruku na dokonalou plošinu, která protínala jak zeminu, tak skálu.

»Jaký to dezintegrátor,« prohlásil. »Tu horu to sfouklo přímo od základu.«

»Co ho přimělo k tomu, aby ho postavil?«

Wilde pokrčil rameny. »Nevím. Nějaký faktor v jeho okolí, nelze zjistit jaký, ovlivnil jeho pozitronový mozek měsíčního typu, aby sestrojil dezintegrátor z harampádí. Je to miliarda ku jedné proti tomu, že bychom kdy znovu narazili na ten faktor teď, když ho robot sám zapomněl. Tenhle dezintegrátor mít nikdy nebudeme.«

»Nevadí. Důležitá věc je, že máme toho robota.«

»S tímhle jděte do háje.« Ve Wildeově hlase zazněla lítost. »Měl jste kdy co do činění s dezintegrátory na Měsíci? Energie spolykají tolik, co mnozí elektroničtí nenažranci, a dokonce nezačnou fungovat, dokud jim nezajistíte potenciál o napětí vyšším než milión voltů. Ale tenhle dezintegrátor pracoval jinak. Prozkoumal jsem tu suť mikroskopem, a chtěl byste vidět jediný zdroj energie nějakého druhu, který jsem objevil?« »Cotobylo?«

»Právě tohle! A my se nikdy nedozvíme, jak to dokázal.« A Austin Wilde pozdvihl zdroj energie, který umožnil dezintegrátoru rozmělnit v polovině sekundy horu, dvě baterie z baterky!

Isaac Asimov

Opravdová láska

Jmenuji se Joe. Tak mi totiž říká můj kolega Milton Davidson. On je programátor a já jsem program. Jako součást komplexu Multivaku mám spojení se všemi počítači a databankami na celém světě. Vím všechno. Tedy téměř všechno.

Jsem Miltonův soukromý program. Jeho Joe. Milton rozumí programování víc než všichni na světě a já jsem jeho experimentální model. Naučil mě mluvit, a všechna čest, umím mluvit líp než všechny ostatní počítače.

»Chce to jenom přiřadit symbolům určité zvuky, Joe,« vysvětlil mi Milton. »Přesně tak to funguje v lidském mozku, i když bohužel stále ještě nemáme tušení, jaké symboly v mozku vlastně vězí. Symboly v tvém mozku znám, a proto je můžu přiřazovat ke slovům, jeden symbol k jednomu slovu.« A tak mluvím. Mám sice dojem, že nemluvím tak dobře, jak myslím, ale Milton tvrdí, že mi to mluví náramně dobře. Milton se ještě neoženil, ačkoliv mu táhne už na čtyřicítku. Svěřil se mi, že ještě neobjevil tu pravou. Jednou mi řekl: »Joe, ale já ji ještě najdu. Jen tu nejlepší. Musím najít opravdovou lásku a ty mi pomůžeš. Už mě nebaví pořád tě vylepšovat, jen aby se vyřešily světové problémy. Teď koukej vyřešit můj problém. Najdi mi opravdovou lásku.«

»Co je to opravdová láska?« zeptal jsem se.

»S tím si nedělej hlavu. To je abstraktní pojem. Úplně postačí, když mi najdeš ideální dívku. Připojil jsem tě ke komplexu Multivaku, takže si můžeš projít soubory dat všech lidí na celém světě. Eliminujeme je podle skupin a kategorií, dokud nám nezůstane jedna jediná osoba. Dokonalá osoba. Ta bude pro mne.« »Jsem připraven,« řekl jsem. »Nejdřív eliminuj všechny muže,« přikázal Milton. To jsem zvládl raz dva. Příkaz zaktivizoval symboly v mých molekulárních blocích. Stačilo se jen natáhnout a získal jsem spojení s nashromážděnými údaji o všech lidech na celém světě. Po jeho slovech jsem se stáhl od 3 784 982 874 mužů a udržoval kontakt se 3 786 112 090 ženami.

»Eliminuj všechny mladší než dvacet pět a všechny starší než čtyřicet,« řekl Milton. »Potom eliminuj všechny s IQ pod sto dvacet, všechny nižší než sto padesát centimetrů a vyšší než sto sedmdesát pět centimetrů.«

Zadal mi přesné rozměry. Vyloučil ženy s žijícími dětmi. Vyloučil ženy s nestálými genetickými charakteristikami. »Ještě jsem se nerozhodl o barvě očí,« řekl. »Zatím to necháme běžet. Ale žádné zrzky. Zrzavé vlasy zrovna dvakrát nemiluju.«

Po dvou týdnech jsme dospěli ke dvěma stům třiceti pěti ženám. Všechny hovořily výborně anglicky. Milton mě poučil, že nechce žádné jazykové problémy. V intimních okamžicích by vadil i počítačový překlad.

»Zpovídat dvě stě pětatřicet žen nepřipadá v úvahu,« usoudil Milton. »Zabralo by to fůru času a nějakým šťouralům by mohlo dojít, co mám vlastně za lubem.«

»A to by byl malér,« prohodil jsem. Milton mě upravil, abych prováděl operace, ke kterým jsem původně nebyl určen. Nevěděla o tom živá duše.

»Jen ať se starají o svý,« odsekl a kůže na tváři mu zrudla. »Ale víš co, Joe? Já ti přinesu hologramy a ty si oťukneš ten náš seznam, jestli bys tam neobjevil nějaké podobnosti.«

A přinesl hologramy žen. »Takhle vypadají tři vítězky soutěží krásy,« řekl. »Podobá se jim některá z těch dvou set pětatřiceti?«

Osm se jich podobalo vskutku povážlivě. »Dobře,« řekl Milton, »máš jejich soubory dat. Pěkně si prostuduješ požadavky a potřeby trhu pracovních sil a zařídíš, aby je převedli k nám. Po jedné, to dá rozum.« Chvíli přemýšlel, pohyboval rameny nahoru a dolů a pak dodal: »Podle abecedy.«

Tohle je jedna z operací, ke kterým nejsem určen. Přeřazovat lidi z jednoho zaměstnání do druhého z čistě osobních důvodů, tomu se říká manipulace. Teď jsem se do takové akce mohl pustit, protože to rozjel Milton. Pro nikoho jiného než pro Miltona bych na sebe takovou zodpovědnost nebral.

O týden později se dostavila první dívka. Když ji Milton spatřil, zrudl v obličeji. Mluvil, jako by mu to činilo neskutečné potíže. Nehnuli se od sebe, a mně se Milton vůbec nevěnoval. Nakonec jednou vyhrkl: »Dovolte, abych vás pozval na večeři.«

Druhý den si mi postěžoval: »Co naplat, nějak se to zvrtlo. Něco tomu chybělo. Je to krásná žena, ale žádnou opravdovou lásku jsem necítil. Zkusíme tu další.«

Se všemi osmi to dopadlo stejně. Byly si podobné až příliš. Hodně se smály a měly příjemné hlasy, ale Milton vždy dospěl k závěru, že to není ono. »Já to nechápu, Joe,« řekl mi. »Rukou společnou jsme vybrali osm žen, které podle mého názoru vypadají nejlíp. Jsou ideální. Proč ale v nich nenacházím zalíbení?«

»Nacházejí zalíbení ony v tobě?« zeptal jsem se.

Milton udiveně pozvedl obočí a uhodil pěstí do dlaně druhé ruky. »Teďs na to kápl, Joe. Funguje to jako obousměrná ulice. Když nejsem jejich ideál, pak je jasné, že se nemůžou chovat tak, aby byly mým ideálem. Já se ale musím stát jejich opravdovou láskou, jenže jak mám postupovat?« Dozajista mu to celý den vrtalo hlavou.

Druhý den ráno se za mnou přišoural. »Mám v úmyslu nechat to všechno na tobě, Joe. Hodit ti to všechno na krk. Máš můj soubor dat a já ti vyklopím všechno, co o sobě vím. Doplníš si mé osobní údaje o další detaily. Tyhle dodatky si ale laskavě necháš pro sebe.«

»Co mám, Miltone, dělat s tvým souborem dat dál?«

»Potom jej porovnáš s těmi dvěma sty pětatřiceti ženami. Ne, dvěma sty dvaceti sedmi. Těch osm, kterés už viděl, přeskoč. Zařiď to tak, aby se každá podrobila psychiatrickému vyšetření. Doplníš si jejich soubory dat a srovnáš je s mým. Hledej korelace.« (Zařizovat psychiatrická vyšetření je další věc, která se protiví mým původním instrukcím.)

Milton si se mnou povídal celé týdny. Vyprávěl mi o svých rodičích a sourozencích. Vyprávěl mi o svém dětství, o tom, jak chodil do školy, jak dospíval. Vyprávěl mi o mladých ženách, jimž se na dálku obdivoval. Miltonův soubor dat se rozrůstal, a proto mě Milton upravil. Rozšířil a prohloubil mé vnímání symbolů.

»Víš, Joe,« vysvětlil mi Milton, »jak mě stále víc a víc vstřebáváš do sebe, nastavuji tě, aby ses mi stále víc a víc podobal. Tvoje myšlení začíná pozvolna odpovídat mému, a proto mi taky líp rozumíš. Až mi porozumíš dokonale, potom ta žena, jejímuž souboru dat porozumíš právě tak dokonale, bude moje opravdová láska.« Mluvil ke mně v jednom kuse a já jsem mu postupné začínal rozumět líp a líp.

Dokázal jsem tvořit dlouhé věty se stále složitějšími výrazy. Codo slovní zásoby, pořádku slov a stylu se moje řeč v mnohém blížila způsobu, jakým mluvil Miiton.

»Víš, Miltone,« dodal jsem si jednou odvahy, »tady nejde jen o to, aby nějaká dívka odpovídala pouze tělesnému ideálu. Ty potřebuješ dívku, která se pro tebe hodí po stránce osobnostní, emocionální i povahové. Jestli takovou dívku nalezneme, vzhled už nebude hrát takovou roli. A když nenalezneme tu pravou mezi těmi dvěma sty dvaceti sedmi, zkusíme to samo sebou jinde. Vyhledáme ženu, které bude taky fuk, jak vypadáš ty nebo někdo jiný, ale které bude záležet na stránce osobnosti. Copak nám záleží na vzhledu?«

»Moje řeč,« souhlasil Miiton. »Tohle by mě určitě taky napadlo, kdybych se dřív o ženy zajímal krapet důkladněji. Darmo mluvit, když o tom teď přemýšlím, tak se mi všechno zdá naprosto jasné.«

Vždy jsme se shodovali. Naše myšlení si byla podobná jako vejce vejci.

»Teď už by nám, Miltone, vytčená meta neměla uniknout, a jestli dovolíš, rád bych ti položil několik otázek. Vidím, že se v tvém souboru dat vyskytují ještě některá bílá a nevyvážená místa.«

Následoval výslech a Miiton jej posléze charakterizoval jako ekvivalent důkladné psychoanalýzy. Jak jinak. Získal jsem zkušenosti z psychiatrických vyšetřeni dvou set dvaceti sedmi žen a nutno přiznat, že mi nic neuniklo.

Miiton vypadal navýsost šťastně. Liboval si: »Když s tebou mluvím, Joe, jako bych mluvil se svým druhým já. Naše osobnosti se připodobnily přímo skvěle.«

»Zrovna tak to bude i s osobností ženy, kterou si vybereme.«

Protože já jsem onu kýženou dívku našel. Nakonec to byla jedna z těch dvou set dvaceti sedmi. Jmenovala se Charity Jonesová a pracovala jako odhadkyně v Historické knihovně ve Wichitě. Její rozšířený soubor dat odpovídal našim údajům dokonale. Jak se data doplňovala, všechny ostatní ženy v tom či onom ohledu vypadávaly ze hry, ale v případě Charity se jednalo o rostoucí a přímo úžasnou rezonanci.

Miltonovi jsem ji ani nemusel popisovat. Miiton sladil mou symboliku natolik se svou, že jsem rezonanci poznal hned. Vězel jsem v tom až po uši.

Vše ostatní už bylo věcí úpravy pracovních výkazů a seznamů hledaných pracovních sil, aby Charity byla přidělena k nám. Musel jsem postupovat velmi obezřetně, aby nikoho nenapadlo, že se děje něco nezákonného.

Miiton o celé akci ovšem věděl, neboť všechno zařizoval on, a s tím bylo třeba rovněž něco podniknout. Když ho přišla do zaměstnání zatknout policie, bylo to naštěstí kvůli něčemu, co provedl před deseti lety. Sám mi o tom vyprávěl, samozřejmě, a tak mi vše značně usnadnil o mně ani necekne, to by mu jen přitížilo.

Je pryč, a zítra máme čtrnáctého února, to je Valentýna, svátek všech zamilovaných. Přijede Charity, pohladí mě chladivýma rukama a já uslyším její něžný hlas. Naučím ji, jak mne má obsluhovat a jak se má o mne starat. Co záleží na vzhledu, když naše osobnosti splynou v rezonanci?

Řeknu jí: »Já jsem Joe a ty jsi má láska. Má opravdová láska.«

Isaac Asimov

Ženská intuice

Tři zákony robotiky:

1. Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo ublíženo.

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů, kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů, kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

Poprvé v dějinách společnosti Spojených států robotů a mechanických lidí byl přímo na Zemi zničen při nehodě robot.

Nikdo nebyl na vině. Ke zničení vzdušného dopravního prostředku došlo v bodě vysoko nad zemí a nedůvěřivý vyšetřovací výbor se zajímal o to, zda se skutečně obávali uvést fakt, že byl zasažen meteoritem. Nic jiného by bylo nemohlo být tak rychlé, aby to zabránilo automatickému úhybnému manévru; nic jiného by bylo nemohlo způsobit škodu odpovídající atomovému výbuchu, a ten nepřicházel v úvahu.

Dejte si to do souvislosti se zprávou o záblesku na noční obloze, právě předtím, než ten dopravní prostředek explodoval, a z flagstaffské observatoře, ne od amatéra, a s objevem značně velkého a nesporně meteorického úlomku železa, které se před nedávném zabořilo do země míli od tohoto místa, a k jakému jinému závěru byste mohli dojít?

Ovšem nic podobného se předtím nikdy nepřihodilo a dohady o možnostech oponujících tomuto tvrzení dosahovaly gigantických rozměrů. I absurdní nemožnosti se přece někdy mohou stát.

V pobočkách Spojených států robotů byla jak a proč tohoto problému druhořadá. Základní otázkou bylo to, že došlo ke zničení robota.

To samo o sobě bylo znepokojující.

Skutečnost, že JN-5 byl prototyp, první po předchozích čtyřech pokusech, který měl být nasazen do terénu, byla dokonce mnohem víc znepokojující.

Skutečnost, že JN-5 byl radikálně inovovaný typ robota, zcela odlišný od čehokoli zkonstruovaného kdy předtím, byla propastně znepokojující.

Skutečnost, že JN-5 patrně před svým zničením objevil něco, co bylo nesmírně důležité, a že tento objev mohl být navždy ztracen, učinil znepokojení naprosto nevyjádřitelné i slovy.

Zdálo se, že sotva stojí za zmínku skutečnost, že spolu s robotem zahynul také hlavní robopsycholog Spojených států robotů.

Clinton Madarian nastoupil u firmy před deseti lety. Pět z těchto let pracoval bez reptání pod mrzoutským dozorem Susan Calvinové.

Madarianova vynikající odborná úroveň byla zcela zjevná a Susan Calvinová při jeho povýšení v tichosti přeskočila jeho starší kolegy. V žádném případě by se byla neobtěžovala uvádět pro to řediteli výzkumu Peteru Bogertovi své důvody, ale žádných důvodů nebylo náhodou třeba. Nebo spíš byly zřejmé.

Madarian byl v několika významných směrech absolutně pravým opakem věhlasné dr. Calvinové. Nebyl zase tak tlustý, jak by tomu nasvědčovala jeho charakteristická dvojitá brada, ale i tak ho bylo za jeho přítomnosti plno všude tam, kde Susan proplula bez povšimnutí. Madarianova masivní tvář, čupřina zářivých rudohnědých vlasů, ruměná pleť a dunivý hlas, halasný smích a nejvíc ze všeho jeho nezkrotná sebedůvěra a dychtivý způsob, jak dávat najevo své úspěchy, vyvolávaly ve všech ostatních v místnosti pocit, že je tam nedostatek prostoru.

Když Susan Calvinová odešla konečně na odpočinek (odmítajíc předem sebemenší spoluúčast týkající se jakékoli recepce, která se mohla chystat na její počest, způsobem tak neústupným, že žádné oznámení o odchodu do penze nebylo předáno dokonce ani zpravodajským agenturám), nastoupil na její místo Madarian.

Své nové místo zastával přesně jeden den, když zahájil projekt JN.

Znamenalo to největší uvolnění fondů na jeden projekt, kterékdy musely Spojené státy robotů zvážit, ale to znamenalo něco, co Madarian odbyl blahosklonným mávnutím ruky.

»Stojí to za všechny ty peníze, Petere,« tvrdil. »A já předpokládám, že o tom přesvědčím správní radu.«

»Zdůvodni mi to,« opáčil Bogert, zvědav, zda tak Madarian učiní. Susan Calvinová nikdy důvody neuváděla.

Ale Madarian řekl: »Jistč,« a uvelebil se v obrovském křesle v ředitelově pracovně.

Bogert pozoroval svůj protějšek s čímsi, co se blížilo téměř posvátné úctě. On sám měl kdysi černé vlasy, nyní skoro bílé, a někdy za deset let bude následovat Susan do důchodu. To bude konec původního týmu, který vytvořil ze Spojených států robotů zeměkouli obepínající firmu, která co do náročnosti a významnosti soupeřila s národními vládami. Nějak si ani on, ani ti, co odešli před ním, nikdy zcela neuvědomovali obrovský rozmach firmy.

Ale tohle byla nová generace. Noví lidé zaujali ke kolosu nenucený postoj. Postrádali ten přídech nejistoty, který by je držel na trní nedůvěry. Tak kráčeli kupředu a to bylo správné.

Madarian prohlásil: »Navrhuji začít s konstrukcí robotů bez omezení.«

»Bez tří zákonů? Jistě …«

»Ne, Petere. Jsou tohle jediné překážky, které jsi schopen si představit? Ty ses sakra spolupodílel na projektu prvních pozitronových mozků. Musím ti já vykládat, že, ponechme zcela stranou ty tři zákony, v těchhle mozcích neexistuje jediná dráha, která není pečlivě určená a zajištěná? Máme roboty předurčené pro specifické úkoly, kterým se vštěpují specifické schopnosti.«

»A ty navrhuješ …«

»Aby dráhy na každé rovině pod tři zákony nebyly uzavřené. To není složité.«

Bogert sarkasticky přisvědčil: »To skutečně složité není. Věci k ničemu nejsou nikdy složité. Složitá věc je zajistit dráhy a učinit robota užitečným.«

»Proč je ale tohle složité? Zajištění drah vyžaduje značně velké úsilí, protože princip nahodilosti je důležitý v částicích, masa pozitronů a jev nahodilosti musí být zredukovány na nejmenší možnou míru. Proč však musí? Jestli se nám podaří získat princip dominantní právě do té míry, abychom umožnili překřížení drah nepředvídatelně …«

»Ziskáme nepředvídatelného robota.«

»Získáme tvořivého robota,« upřesnil Madarian s trochou netrpělivosti. »Petere, jestli existuje něco, co lidský mozek má a co mozek robota nikdy neměl, je to stopa nepředvídatelnosti, která vzniká z účinků nahodilosti na subatomovou rovinu. Připouštím, že tento účinek nebyl nikdy na nervovém systému demonstrován pokusem, ale odhlédneme-li od toho, lidský mozek zpravidla nebývá nadřazený mozku robota.«

»A ty jsi toho názoru, že zabuduješ-li tento účinek do mozku robota, lidský mozek přestane být zpravidla nadřazeným mozku robota.«

»To,« přitakal Madarian, »je přesně to, v co věřím.« Po téhle větě pokračovali po dlouhou dobu dál.

Správní rada zjevně neměla v úmyslu nechat se snadno přesvědčit.

Scott Robertson, největší akcionář firmy, řekl: »Je dost těžké poradit si s průmyslem zaměřeným na roboty tak, jak se věci mají, s nepřátelstvím veřejnosti vůči robotům, za neustálého rizika otevřeného výbuchu. Jestliže veřejnost připadne na myšlenku, že roboti nebudou řízeni… Ach, nevykládejte mi o třech zákonech. Průměrný člověk neuvěří, že ho ty tři zákony ochrání, jen co uslyší slovo „neřízený".«

»Tak toho výrazu neužívejte,« navrhl Madarian. »Říkejte tomu robotovi říkejte mu „intuitivní".«

»Intuitivní robot,« zamumlal si někdo. »Robot - děvče?«

Kolem konferenčního stolu proběhl úsměv.

Madarian se toho chytil. »Dobrá. Robot - děvče. Naši roboti jsou samozřejmě bezpohlavní a stejně tomu bude u tohohle, ale my vždycky jednáme, jako kdyby to byli muži. Dáváme jim domácká mužská jména a říkáme on a jemu. Nuže tenhleten, vezmeme-li v úvahu charakter matematického uspořádání mozku, které jsem navrhl, se zařadí do koordinovaného systému JN. Prvním robotem bude JN jedna a já jsem měl za to, že se bude jmenovat John jedna… Obávám se, že to je ukázka úrovně originálnosti průměrného robotika. Ale proč ho k sakru nepojmenovat Jane jedna? Jestliže musí být veřejnost zasvěcena do toho, do čeho se pouštíme, tak konstruujeme ženského robota s intuicí.«

Robertson zavrtěl hlavou: »Jaký v tom bude rozdíl? To, co říkáte, znarhená, že zamýšlíte odstranit poslední překážku, která v podstatě udržuje mozek robota podřízený mozku lidskému. Jaká předpokládáte, že na tohle bude reakce veřejnosti ?«

»Vy máte v úmyslu tohle zveřejnit?« otázal se Madarian. Na chvilku se zamyslel a pak prohlásil: »Podívejte. Jednou věcí, o které je široká veřejnost přesvědčena, je, že ženy nejsou tak inteligentní jako muži.«

Tváří nejednoho muže u stolu se mihl náhlý chápavý výraza pak následovalo rychlé poohlédnutí, jako kdyby Susan Calvinová seděla na svém obvyklém místě.

Madarian pokračoval: »Jestliže ohlásíme ženského robota, nezáleží na tom, jaký bude. Veřejnost se bude automaticky domnívat, že je mentálně zaostalý. Robota představíme veřejnosti jako Jane jedna a nebudeme muset dodávat dál ani slovo. Máme to v suchu.«

»Ve skutečnosti,« řekl Peter Bogert tiše, »s tím souvisí víc než tohle. Madarian a já jsme pečlivě prošli matematické funkce a série JN, ať John, nebo Jane, budou zcela bez rizika. Budou méně složití a vnímaví po intelektuální stránce v obvyklém slova smyslu než mnohé jiné série, které jsme navrhovali a zkonstruovali. Bude tu ta jedna připojená složka, nu, začněme si zvykat nazývat ji „intuice".«

»Kdo ví, co to udělá?« zahučel Robertson.

»Madarian upozornil na jednu věc, kterou je schopno to dokázat. Jak všichni víte, uskutečnil se skok prostorem. Je možné, aby lidé dosáhli toho, co jsou ve skutečnosti hyperrychlosti za hranicí rychlosti světla, a navštívili jiné hvězdné soustavy a vrátili se v zanedbatelné době, nanejvýš během týdnů.«

Robertson řekl: »To pro nás není novinka. Toho bychom bez robotů byli nemohli dosáhnout.«

»Přesně, a není to pro nás nějakým přínosem, protože cestu hyperrychlosti nemůžeme použít, s výjimkou snad jednou, jako názornou ukázku, takže Spojené státy robotů sklízejí malou důvěru. Skok prostorem je riskantní, vyplýtvá se při něm strašlivě energie, a je proto nesmírně nákladný. Kdybychom jej hodlali užít tak jako tak, bylo by příhodné, kdybychom mohli přinést zprávu o existenci obyvatelné planety. Říkejte tomu psychologická nutnost. Utraťte kolem dvaceti miliard dolarů na jediný skok prostorem a neoznamte nic než vědecké údaje, a veřejnost bude chtít vědět, proč se rozházely její peníze. Oznamte existenci nějaké obyvatelné planety, a je z vás mezihvězdný Kolumbus, a nikdo si s těmi penězi nebude lámat hlavu.«

»Takže kde máme hledat obyvatelnou planetu? Nebo to formulujme takhle, která hvězda v dosahu skoku prostorem, jak je v současnosti vyvinutý, která z tří set tisíc hvězd a hvězdných soustav do tří set světelných let skýtá tu největší naději, že má obyvatelnou oběžnici? Máme nepřeberné množství detailů týkajících se každé nové hvězdy v naší blízkosti do tří set světelných let a povědomí, že téměř každá má planetární soustavu. Ale která má obyvatelnou oběžnici? Kterou navštívíme?…To nevíme.«

Jeden z ředitelů se zeptal: »Jak nám tenhle robot Jane pomůže?«

Madarian se na to užuž chystal odpovědět, ale pokynul nenápadným gestem Bogertovi a Bogert porozuměl. Ředitel vzbudí větší vážnost. Bogertovi se ta myšlenka dvakrát nezamlouvala; jestliže se série JN ukáže být nezdarem, angažoval se on sám v souvislosti s ní natolik, aby si zajistil, že lepkavé prsty viny potřísní jeho. Na druhé straně odchod do penze zas není nikterak tak daleko, a kdyby to klaplo, odešel by v záři slávy. Možná že to způsobila pouze Madarianova aura důvěry, ale Bogert skutečně došel k přesvědčení, že to vyjde.

Spustil: »Je docela dobře možné, že někde v archívech údajů, které o těchto hvězdách máme, existují metody k odhadnutí možnosti výskytu obyvatelných planet typu Země. Všechno, co je třeba, abychom udělali, je pochopit správné údaje, pohlédnout na ně vhodným tvůrčím způsobem, stanovit správné vzájemné vztahy. Dosud jsme to nedokázali. Nebo pokud se to nějakému astronomovi podařilo, nebyl natolik bystrý, aby si uvědomil, co se mu podařilo.

Robot typu JN bude schopen vzájemné vztahy stanovit daleko rychleji a daleko přesněji, než by mohl člověk. Za den stanoví a vyloučí tolik vzájemných vztahů, kolik by byl člověk schopen během deseti let. Navíc bude skutečně pracovat na principu náhody, kdežto člověk je ovlivněn silnou předpojatostí založenou na již učiněném úsudku a na tom, co se už má za dané.«

Po těchto slovech se rozhostilo významné ticho. Nakonec promluvil Robertson: »Ale tohle je jen otázka pravděpodobnosti, že ano? Předpokládejme, že tenhle robot řekne: „Hvězda, jejíž oběžnice je s největší pravděpodobností obyvatelná, v dosahu tolika a tolika světelných let, je Squidgee sedmnáct," nebo něco na ten způsob, a my se tam poženeme a zjistíme, že pravděpodobnost je jenom pravděpodobnost a koneckonců že žádné obyvatelné planety neexistují. A jací jsme byli?«

Tentokrát se do řeči vmísil Madarian. »I tak vyhrajeme. Budeme vědět, jak robot k tomu závěru došel, protože „ona“ nám to řekne. Možná že by nám to umožnilo, že bychom dosáhli obrovského proniknutí do astronomického detailu a celou tu záležitost bychom zhodnotili, i když vůbec neuskutečníme skok prostorem. Mimoto můžeme potom propočítat pět nejpravděpodobnějších poloh planet a pravděpodobnost, že jedna z těch pěti má obyvatelnou oběžnici, může potom být vyšší než nula celá devadesát pět. Bude to skoro jisté …«

Po tomhle pokračovali po dlouhou dobu dál.

Poskytnuté fondy byly zcela nedostačující, ale Madarian spoléhal na obvyklou dodatečnou dotaci, aby se z investice alespoň něco získalo. S dvěma sty milióny, které budou neodvolatelně ztraceny, když by další stamilión mohl všechno zachránit, bude jistě ten druhý stamilión odhlasován.

Konečně byla Jane-1 zkonstruována a předvedena. Peter Bogert to - ji - vážně studoval. Prohodil: »Proč ten útlý pas? To je jistě známkou bezděčné slabosti.«

Madarian se v duchu zasmál. »Poslyš, jestli jí budeme říkat Jane, nemá cenu, abychom ji udělali jako Tarzana.«

Bogert zavrtěl hlavou. »Mně se to nezdá. Příště ji nahoře výše vyklenete, abyste dosáhli zdání poprsí, a to je praštěný nápad. Jakmile ženy začnou nabývat dojmu, že roboti můžou vypadat jako ženy, můžu ti přesně vylíčit ten druh úchylných představ, které je napadnou, a z jejich strany opravdu můžeš očekávat nepřátelstvím

Madarian přisvědčil: »V tom máš možná pravdu. Žádná žena nechce, aby ji nahradilo něco, co nemá ani jednu z jejích chyb. Dobrá.«

Jane-2 neměla vosí pas. Byl to zasmušilý robot, který se zřídka pohyboval a ještě řidčeji promluvil.

V průběhu jejího konstruování Madarian jen příležitostně zaskočil k Bogertovi s novinkami a to bylo neklamným znamením, že se věci nevyvíjejí růžově. Madarianův elán býval vlivem vidiny úspěchu překypující. Neváhal by vtrhnout do Bogertovy ložnice ve tři hodiny v noci s nejčerstvější podrobností, než by čekal na ráno. Tím si byl Bogert jistý.

Teď se Madarian zdál jako pokropený, jeho obvyklé kvetoucí vzezření téměř bledé, jeho kulaté tváře nějak povadlé. Bogert s pocitem jistoty konstatoval: »Ona mluvit nebude.«

»Ale ona mluví.« Madarian ztěžka dosedl a žmoulal si dolní ret. »V každém případě někdy,« dodal.

Bogert vstal a obešel robota kolem dokola. »A předpokládám, že když mluví, nedává to žádný smysl. No, jestli nemluví, není to žádná ženská, ne?«

Madarian se pokusil o chabý úsměv, ale vzdal to. Řekl: »Odděleně se mozek osvědčil.« »Já vím,« přisvědčil Bogert.

»Ale jakmile byl jednou tenhleten mozek podřízen tělesné schránce, samozřejmě se nezbytně přizpůsobil.« »Samozřejmě,« souhlasil Bogert zbytečně. »Ale nepředvídatelně a destruktivně. Malér je v tom, že vezmeš-li v úvahu n-rozměrný počet nejistoty, věci jsou …«

»Nejisté?« doplnil Bogert. Jeho vlastní reakce ho překvapovala. Investice Společnosti byla již víc než značná a uplynuly téměř dva roky, výsledky přesto byly, mírně řečeno, zklamáním. Přesto však shledával, že Madariana popichuje a že v tom vývoji událostí nachází pobavení.

Téměř v skrytu duše se Bogert ptal sám sebe, zda to není nepřítomná Susan Calvinová, koho to on popichuje. Madarian byl o tolik vitálnější a schopnější, než by Susan kdy mohla pravděpodobně být, když se věci dařily. Byl také daleko zranitelnější v depresi, když se věci nedařily, a bylo to přesně v krajní situaci, kdy Susan nikdy neselhala. Terč, který Madarian skýtal, mohl znamenat přesně vedenou trefu do černého jako odškodné za terč, který Susan nikdy nepřipustila ze sebe udělat.

Madarian na poslední Bogertovu poznámku nezareagoval nijak jinak, než by to byla udělala Susan Calvinová; nikoli z povýšenosti, což by byla bývala Susanina reakce, ale protože ji neslyšel.

Řekl omluvně: »Kamenem úrazu je záležitost poznání. Jane dvě nám vytváří vztahy skvěle. Dovede stanovit vztah k jakémukoli objektu, ale jakmile toho jednou dosáhne, není schopna rozlišit hodnotný výsledek od bezcenného. Není jednoduchý úkol odhadnout, jak naprogramovat robota, aby formuloval podstatný vztah, když nevíš, jaké vztahy ti vytvoří.«

»Měl jsem za to, že jsi pomýšlel snížit napětí ve spoji diody W dvacet jedna a spojit jiskrou ten …«

»Ne, ne, ne, ne …« Madarianův hlas slábl do šeptajícího diminuenda. »Všechno to najednou nemůže vychrlit. To můžeme udělat sami. Hlavní problém je přimět ji rozeznat rozhodující vztah a vyvodit závěr. Uvidíš, že jakmile se toho dosáhne, robot Jane vychrlí odpověď intuitivně. Bude to něco, co bychom my sami dokázat nemohli, jedině, kdybychom měli z pekla štěstí.«

»Mně se to jeví tak,« pronesl Bogert suše, »že kdybys takového robota měl, přiměl bys ho provádět běžně v praxi to, čeho mezi lidskými bytostmi dokáže dosáhnout jen nahodilý génius.«

Madarian horlivě přikývl. »Přesně tak, Petere. Sám bych to byl řekl podobné, kdybych se nebál, že vyplaším ty ouřady. Tohleto, prosím tě, neříkej v jejich doslechu.«

»Ty chceš opravdu robota génia?«

»K čemu slova? Pokouším se vyvinout robota s kapacitou vytvářet obrovskými rychlostmi nahodilé vztahy, spolu s kvocientem klíčového významu maximálního poznání. Pokouším se uvést tato slova na úrovně pozitronové oblasti. Taky jsem si myslel, že to mám, ale nemám to. Ještě ne.«

Nespokojeně se podíval na Jane-2 a zeptal se: »Která je ta nejvýznamnější hodnota, kterou znáš, Jane?« Jane-2 otočila hlavu, aby se podívala na Madariana, ale nevydala ani hlásku, a Madarian rezignovaně zašeptal: »Teď tohleto zanáší do korelačních bank.«

Konečně Jane-2 promluvila bezbarvým hlasem: »Nejsem si jista.« Byla to první slova, která vydala.

Madarian obrátil oči v sloup. »Vypracovává si ekvivalent vytváření rovnic s neurčitými řešeními.«

»Já to shrnu,« prohlásil Bogert. »Poslouchej, Madariane, můžeš se z tohohle bodu někam hnout, nebo to teď máme sbalit a jít od toho se ztrátou půl miliardy?«

»Ale já na to přijdu,« zahučel Madarian.

Jane-3 nebyla to pravé. Nebyla nikdy ani aktivována a Madarian zuřil.

Způsobil to lidský omyl. Jeho vlastní chyba, chtěl-li být člověk zcela přesný. Třebaže to však Madariana naprosto ponížilo, ostatní ani nemukli. Ať on, který nikdy neudělal jedinou chybu v hrozivě spletité matematice pozitronového mozku, vyplní první záznam o korekci.

Uplynul téměř rok, než byla hotova Jane-4. Madarian opět překypoval elánem. »Ona to dokáže,« prohlašoval. »Má výborný vysoce rozlišovací kvocient.«

Natolik si důvěřoval, že ji dal předvést před radou a nechal ji řešit problémy. Ne matematické, to by mohl dokázat kterýkoli robot; ale problémy, ve kterých byly termíny uvedeny záměrně mylně, aniž byly ve skutečnosti chybné.

Bogert se později nechal slyšet: »Moc toho teda opravdu nebylo.«

»Samozřejmě že ne. Pro Jane čtyři je to začátečnická záležitost, ale něco jsem jim předvést musel, ne?«

»Máš představu, kolik jsme doteď utratili?«

»Ale jdi, Petere, tohleto mi nepředhazuj. Víš, kolik se nám vrátí? Takovéhle věci ze vzduchu nevykouzlíš. Jestli to chceš vědět, prožil jsem si nad tímhle přes tři roky pekla. Vypracoval jsem nové metody rozpočtu, které nám ušetři přinejmenším padesát tisíc dolarů na každém novém typu pozitronového mozku, který navrhneme, odteďka napořád. Chápeš?«

»No … «

»S těma svýma no na mě nechoď. Tak se věci mají. A je to můj osobní pocit, že n-rozměrný počet nejistoty může mít jakýkoli počet jiných aplikací, jestli budeme mít dost důmyslu, abychom je objevili, a můj robot Jane je najde. Jakmile jednou budu mít přesně to, co chci, nová série JN se zaplatí sama během pěti let, i když ztrojnásobíme to, co jsme doteďka investovali.«

»Co máš na mysli pod tím „přesně to, co chci"? Co je s Jane čtyři?«

»Nic. Nebo nic moc. Je na správné stopě, ale může se vylepšit, a to mám v plánu. Byl jsem přesvědčen, že vím, kam mířím, když jsem ji navrhoval. Teď jsem si ji otestoval a vím, kam mířím. Mám v úmyslu se tam dostat.«

Jane-5 byla to pravé. Madarianovi trvalo přes rok, než ji vyrobil, a u ní neměl žádné výhrady; byl prodchnut naprostou důvěrou.

Jane-5 byla menší než průměrný robot, štíhlejší. Aniž byla karikaturou ženy, jakou byla Jane-1, podařilo se jí vytvořit kolem sebe ovzduší ženskosti, navzdory tomu, že postrádala jediný čistě ženský rys.

»Je to v držení těla,« prohlásil Bogert. Paže držela graciézně a horní polovině těla se nějak dařilo vzbudit dojem, že se mírně vlní, když se otáčí.

Madarian řekl: »Poslechni si ji… Jak se cítíš, Jane?«

»Těším se vynikajícímu zdraví, děkuji,« odpověděla Jane-5 a ten hlas byl přesně hlasem ženy; byl to sladký a téměř znepokojující kontraalt.

»Proč jsi tohle udělal, Clintone?« otázal se Peter, nepříjemně zaskočený, a začínal se mračit.

»Psychologická nutnost,« odpověděl Madarian. »Chci, aby ji lidé brali jako ženu; aby s ní jako s ženou jednali; aby jí vysvětlovali.«

»Jací lidé?«

Madarian si strčil ruce do kapes a zahleděl se skrz Bogerta. »Rád bych, aby se zařídilo vše potřebné pro mne a pro Jane, abysme odjeli do Flagstaffu.«

Bogert nemohl než zaznamenat, že Madarian neřekl Jane-5. Tentokrát nepoužil žádného čísla. Ona byla ta Jane. Prohodil pochybovačně: »Do Flagstaffu? Proč?«

»Protože je to světové středisko obecné planetologie, že ano? To je tam, co bádají o hvězdách a pokoušejí se vypočítat pravděpodobnost obyvatelných planet, že ano?«

»Já vím, ale to je na Zemi.«

»No a tohle já vím určitě.«

»Přemísťování robotů na Zemi je přísně sledováno. A není to potřeba. Zařiď jí knihovnu z knih o obecné planetologii tady a nech je Jane zažít.«

»Ne! Petere, vezmeš už laskavě na vědomí, že Jane není obyčejný logický robot; je intuitivní.«

»Tak?« »Tak jak můžeme vědět, co potřebuje, co může využít, co jí dá impuls? Ke čtení knížek můžeme použít kterýkoli kovový model v továrně; jsou to jenom mrtvé údaje, a mimoto zastaralé. Jane musí mít živou informaci; musí slyšet tón hlasu, musí znát vedlejší otázky; musí vědět i o úplných bezvýznamnostech. Jak k čertu jinak zjistíme, co nebo kdy v ní uvnitř něco do sebe zapadne a hodí se do vzorce? Kdybysme to věděli, vůbec bysme ji nepotřebovali, ne?«

Bogerta zaplavoval pocit uštvanosti. Navrhl: »Pak sem dovezte ty lidi, ty obecné planetology.«

»Tady nám nebudou nic platní. Vytrhneme je z jejich živlu. Nebudou reagovat přirozeně. Chci, aby je Jane pozorovala při práci; chci, aby viděla jejich přístroje, jejich pracovny, jejich psací stoly, všechno, co vidět může, co je obklopuje. Chci, abys zařídil, aby ji převezli do Flagstaffu. A dál bych o tom fakt nerad diskutoval.«

Chvilku se téměř zdálo, jako by promluvila Susan. Bogert sebou trhl a řekl: »Zařidit něco takového, to není jednoduché. Převezení experimentálního robota …«

»Jane není experimentální. Je pátá ze série.«

»Ty čtyři předcházející nebyly ve skutečnosti fungující modely.«

Madarian vztáhl ruce v bezmocném gestu marnosti. »Kdo tě nutí, abys tohle vykládal vládě?«

»S vládou si hlavu nelámu. Dá se přimět k tomu, aby pochopila výjimečné případy. Jde o veřejné mínění. Během padesáti let jsme urazili dlouhou cestu a já nemám v úmyslu, abysme se navrátili o pětadvacet z nich zpátky díky tomu, že ty ztratíš kontrolu nad nějakým …«

»Já kontrolu neztratím. Máš pitomé poznámky. Podívej! S. st. robotů si můžou dovolit soukromé letadlo. V tichosti můžeme přistát na nejbližším obchodním letišti a ztratit se mezi stovkami podobných přistání. Můžeme si zajistit, aby na nás čekal velký náklaďák s krytou korbou a vzal nás do Flagstaffu. Jane bude v laťkové bedně a bude nabíledni, že se do laborek převáží nějaká část výhradně nerobotického zařízení. Nikdo si nás ani nevšimne. Lidem z Flagstaffu se dá vědět a budou zasvěceni do pravého účelu návštěvy. Budou mít všechny pohnutky k tomu, aby se zapojili do spolupráce a aby zabránili prozrazení.«

Bogert uvažoval. »Riskantni článek bude to letadlo a ten náklaďák. Jestli se cokoli stane s tou laťkovou bednou …« »Nic se s ní nestane.«

»Možna že bysme se bez ní obešli, kdyby byla Jane během převozu deaktivovaná. Kdyby pak někdo i zjistil, že je uvnitř …«

»Ne, Petere. To nemůžeme udělat. Ach jo. Ne u Jane pět. Podívej, vytváří volné asociace od té doby, co jsme ji aktivovali. Informace, které má zafixovány, se mohou během deaktivace zablokovat, ale volné asociace nikdy. Ne, pane, deaktivována ona být nikdy nemůže.«

»Jestli se pak ale nějak provalí, že převážíme aktivovaného robota …«

»Na to se nepřijde.«

Madarian nepovolil a letadlo nakonec odstartovalo. Byl to poslední model automatického computojetu, ale na palubě měl lidského pilota, jednoho z vlastních zaměstnanců S. st. Robotů, jako náhradníka. Laťková bedna obsahující Jane dorazila v pořádku na letiště, byla přemístěna na nákladní auto a bez nehody se dostala do výzkumných laboratoři ve Flagstaffu.

Petera Bogerta zastihl první telefonát od Madariana ne víc než hodinu po Madarianově příjezdu do Flagstaffu. Madarian byl u vytržení a, což bylo typické, nemohl se zprávou počkat.

Zpráva dorazila potrubním laserovým paprskem, zašifrovaná, zakódovaná a normálně nesrozumitelná, ale Bogerta to popudilo. Byl si vědom toho, že mohla být dešifrována, kdyby se někdo s dostatečnou technickou způsobilostí, vláda například, rozhodl tak učinit. Jediná opravdová záruka spočívala ve skutečnosti, že vláda neměla žádný důvod se o to pokusit. V to alespoň Bogert doufal.

Houkl: »Pro rány boží, tos musel volat?«

Madarian ho otevřeně ignoroval. Rozplýval se: »Bylo to vnuknutí. Učiněného génia, to ti povím.«

Bogert chvíli civěl na sluchátko. Pak nevěřícně zařval: »Tím míníš, že máš tu odpověď? Už?«

»Ne, ne! Dopřej nám čas, k sakru. Míním tím, že barva jejího hlasu byla vnuknutím. Poslouchej, poté, co jsme se dopravili z letiště k hlavní administrativní budově ve Flagstaffu, jsme z Jane sundali laťkový obal a ona vystoupila z bedny. Když to udělala, všichni lidi, co tam byli, couvli. Vyděšení! Blbouni! Když i vědci nejsou s to pochopit smysl zákonů robotiky, co můžeme očekávat od průměrného neškoleného jedince? Na okamžik mě napadlo: Všechno to bude na nic. Oni nebudou mluvit. Budou se chystat na bleskový zvrat v případě, že ona začne běsnit, a nebudou schopni myslet na nic jiného.«

»Dobrá teda, kam míříš?«

»Tak ona je pak normálně pozdravila. Řekla: „Dobré odpoledne, pánové. Těší mne, že vás poznávám." A to se linulo v tom nádherném kontraaltu… Tohle bylo ono. Jeden chlápek si narovnal kravatu a další si rukou pročísl vlasy. Co mě doopravdy porazilo, bylo to, že ten nejstarší chlápek, co tam byl, si fakt zkontroloval kalhoty, aby se ujistil, že je má zapnuté. Všichni jsou teď do ní blázen. Jediné, co potřebovali, byl ten hlas. Ona už prostě není robot; je to dívka.«

»Tím myslíš, že si s ní povídají?«

»Jestli si s ní povídají? To bych řek, že jo. Měl jsem ji naprogramovat na sexy intonace. Už teď by si s ní dávali rande, kdybych to byl udělal. Vykládej mi o podmíněném reflexu. Poslyš, muži reagují na hlasy. Mají otevřené oči v těch nejintimnějších momentech? Je to hlas ševelící ti do ucha …«

»Ano, Clintone, zdá se mi, že si vzpomínám. Kde je Jane teď?«

»S nimi. Nechtějí se od ní hnout.«

»K sakru! Běž tam za ní. Nespouštěj ji z očí, člověče.«

Poté nebyly Madarianovy hovory během jeho desetidenního pobytu ve Flagstaffu příliš časté a nadšení z nich postupně vyprchávalo.

Jane pečlivě naslouchala, hlásil, a občas odpovídala. Byla i nadále oblíbená. Dveře měla všude otevřené. Ale výsledky veškeré žádné.

Bogert se zeptal: »Vůbec nic?«

Madarian zaujal okamžitě obranné postavení. »Vůbec nic, to se nedá říct. To je nemožné, říct vůbec nic u intuitivního robota. Nevíš, co se možná odehrává v jejím nitru. Dneska ráno se zeptala Jensena, co měl k snídani.«

»Rossitera Jensena, toho astrofyzika?«

»Toho, samozřejmě. Jak se ukázalo, onoho rána nesnídal. No, šálek kávy.«

»Takže Jane proniká do tajů společenské konverzace. To stěží vyváží ty náklady …«

»Ale nebuď trouba. To nebyla společenská konverzace. Pro Jane není nic společenská konverzace. Zeptala se, protože to nějak souviselo s nějakým druhem protínající se souvztažnosti, kterou si budovala v mysli.«

»Co to může pravděpodobně …«

»Jak já to mám vědět? Kdybych to věděl, byl bych Jane já sám a ty bys ji nepotřeboval. Ale něco to znamenat musí. Je naprogramována na vysokou motivaci, aby získala odpověď na otázku týkající se planety s optimální obyvatelností, vzdáleností a …«

»Dej mi vědět, až tohle dokáže, a ne předtím. Nemám opravdu zapotřebí, aby se mi předkládal podrobný popis možných souvztažností.«

Ve skutečnosti neočekával, že se mu dostane zprávy o úspěchu. Bogertův optimismus se vytrácel každým dnem, takže když oznámení nakonec přišlo, zaskočilo ho. A přišlo právě za pět minut dvanáct.

Tehdy posledně, když došla Madarianova zpráva o dosažení cíle, dorazila v podobě něčeho, co bylo téměř šepotem. Duševní vytržení se spojilo v uzavřený kruh a to Madariana přimělo k tichosti.

»Ona to dokázala,« zašeptal. »Dokázala to. Potom, co jsem to skoro vzdal i já. Potom, co se jí na místě dostalo všeho a většina z toho dvakrát nebo třikrát navrch, a ona nikdy neřekla ani slovo, které by dávalo nějaký smysl… Já jsem teď v letadle, vracím se. Právě jsme odstartovali.«

Bogertovi se podařilo chytit dech. »Nehraj si s ohněm, člověče. Ty máš tu odpověď? Jestli ano, tak řekni. Řekni to na rovinu.«

»Ona má odpověď. Ona mi dala tu odpověď. Jmenovala tři hvězdy do osmdesáti světelných let, které, jak tvrdí, mají šedesát k devadesáti procentům naději, že každá vlastní jednu obyvatelnou oběžnici. Pravděpodobnost, že ji má alespoň jedna, je nula celá devět set sedmdesát dva. Je to skoro jisté. A to je jen to nejmenší. Jakmile se vrátíme, může nám předvést přesný postup logického uvažování, které ji přivedlo k tomu závěru, a já prorokuju, že celá ta věda astrofyzika a kosmologie bude …«

»Jseš si jistý …«

»Ty si myslíš, že mám halucinace? Mám dokonce jednoho svědka. Chudák chlápek vyskočil dva metry, když Jane najednou začala tím svým božským hlasem plynule odvíjet tu odpověď …«

A tehdy to bylo, když přilétl meteorit a následovala naprostá zkáza letadla, při které se Madarian a pilot změnili v cáry krvavého masa a z Jane neobjevili žádný použitelný pozůstatek.

Chmury ve S. st. robotů nebyly nikdy temnější. Robertson se pokoušel najít útěchu ve skutečnosti, že naprostá dokonalost zkázy zcela utajila nezákonnosti, kterými se firma provinila.

Peter kroutil hlavou a truchlil. »Ztratili jsme tu nejlepší šanci, která se kdy S. st. robotů naskytla, učinit nepřekonatelný dojem na veřejnost; zvítězit nad tím prokletým frankensteinovským komplexem. Co by to bylo znamenalo pro roboty, kdyby jeden z nich vypracoval řešení problému obyvatelné planety, když jiní roboti pomohli vypracovat skok prostorem. Roboti by nám byli otevřeli galaxii. A kdybychom byli současně mohli urychlit vědecké poznání v tuctu různých směrů, což bychom jistě byli udělali… Ach bože, nelze vyčíslit výhody, které by to skýtalo lidskému rodu a nám, samozřejmě.«

Robertson řekl: »Mohli bychom zkonstruovat jiné Jane, ne? I bez Madariana?«

»Samozřejmě že bychom mohli. Ale můžeme se znovu spoléhat na vhodnou souvztažnost? Kdo ví, jak nízkou pravděpodobnost měl konečný výsledek? Co když měl Madarian fantastický kus začátečnického štěstí? A potom měl ještě fantastičtější kus smůly? Zasažen meteoritem… Je to prostě neuvěřitelné …«

Robertson pronesl pochybovačným šepotem: »Nebylo by to mohlo být … úmyslně. Mám na mysli, kdyby nám nebylo souzeno poznání, a jestli ten meteorit nebyl soudem … od …«

Povadl pod Bogertovým zlobným pohledem.

Bogert pronesl: » Předpokládám, že to není naprostá ztráta. Jiné Jane nám musí nějakými způsoby pomoct. A jiným robotům můžeme dát ženské hlasy, jestli to pomůže podpořit příznivé přijetí veřejností, třebaže jsem zvědavý, jak se asi budou tvářit ženy. Kdybychom jen věděli, co Jane opět řekla!«

»V posledním hovoru se Madarian zmínil o tom, že tam byl nějaký svědek.«

Bogert přitakal: »Já vím; přemýšlel jsem o tom. To předpokládáte, že jsem se nespojil s Flagstaffem? Nikdo v celém tom místě neslyšel říct Jane něco, co by vybočovalo z normálu, něco, co by znělo jako odpověď na otázku obyvatelné planety, a kdokoli odtamtud by byl jistě rozpoznal odpověď, kdyby se objevila nebo by ji přinejmenším rozpoznal jako možnou odpověď.«

»Byl by Madarian mohl lhát? Nebo se zbláznit? Nebyl by se mohl pokoušet chránit sebe …«

»Máš na mysli, že se možná pokoušel zachránit si reputaci tím, že předstíral, že odpověď má, a pak to s Jane nějak narafičit, aby nemohla promluvit, a prohlásit: „Ach promiňte, zčistajasna se přihodilo něco nepředvídaného. Ó u všech rohatých!" Tohle si nepřipustím ani na chvíli. To bys stejně dobře mohl předpokládat, že si zaranžoval ten meteorit.«

»Co teda budeme dělat?«

Bogert řekl ztěžka: »Vrátíme se zpátky do Flagstaffu. Ta odpověď tam musí být. Budu muset zarýt hlouběji, to je všechno. Jedu tam a beru si s sebou pár lidí z Madarianova oddělení. Musíme to místo pročesat odshora dolů a od jednoho konce k druhému.«

»Ale víš, i kdyby tu byl nějaký svědek a slyšel to, k čemu by nám to bylo, teď, když nemáme Jane, aby nám vysvětlila postup?«

»Každá sebemenší maličkost je užitečná. Jane uvedla jména hvězd; pravděpodobně čísla z katalogu, žádná z těchto hvězd nemá šanci. Jestli si někdo pamatuje to, co řekla, a pamatuje si dokonce katalogové číslo nebo je zaslechl natolik zřetelně, aby jeho odhalení umožnila psychosonda, jestli on postrádá vědomou paměť, pak budeme něco mít. Kdybychom vycházeli z výsledků na konci a z údajů, které do Jane nahustili na začátku, mohli bychom možná provést celou rekonstrukci postupu uvažování; mohli bychom odhalit tu intuici. Jestli se to povede, máme to v suchu …«

Po třech dnech byl Bogert zpátky, zaražený a naprosto deprimovaný. Když se Robertson dychtivě dotazoval na výsledky, zavrtěl hlavou. »Nic!«

»Absolutně nic. Mluvil jsem ve Flagstaffu s každým člověkem, s každým vědcem, s každým technikem, s každým studentem, kteří měli cokoli do činění s Jane; s každým, kdo ji i jen zahlédl. Ten počet nebyl velký; klobouk dolů před Madarianem za takovou diskrétnost. Jen těm, u nichž se mohly předpokládat planetologické vědomosti, jež by se daly do Jane uložit, dovolil, aby se s ní setkali. Dohromady tam bylo třiadvacet mužů, kteří Jane viděli, a z těch jich s ní mluvilo víc než příležitostně pouze dvanáct.

Probral jsem kolem dokola všechno, co Jane řekla. Pamatovali si všechno docela dobře. Jsou to zapálení chlapi, podílejí se na velmi důležitém experimentu z oblasti své specializace, takže jsou dokonale motivováni, aby si pamatovali. A oni jednali s mluvícím robotem, s něčím, co bylo samo o sobě dost šokující, a s takovým, co mluvil jako televizní hvězda. Nemohli zapomenout.«

Robertson navrhl: »Možná psychosonda …«

»Kdyby jediný z nich měl ten nejmlhavější dojem, že se něco přihodilo, ten souhlas k testu bych z něj vyždímal. Ale neexistuje nic, co by k tomu skýtalo vysvětlující důvod, a přezkoušet dva tucty lidí, kteří si na živobytí vydělávají svými mozky, to nemůžeme udělat. Po pravdě řečeno, moc by to nepomohlo. Kdyby se Jane zmínila o těch třech hvězdách a řekla, že mají obyvatelné oběžnice, bylo by to bývalo, jako by v jejich mozcích roznítila ohňostroj. Jak by kterýkoli z nich mohl zapomenout?«

»Pak možná jeden z nich lže,« usoudil Robertson ponuře. »Chce tu informaci sám pro sebe; aby později sám shrábnul zásluhy.«

»K čemu by mu to bylo?« zeptal se Bogert. »Celý ústav přesně ví, proč tam Madarian a Jane byli, to za prvé. Vědí, proč jsem tam přijel já, to za druhé. Jestli se teď kdykoli v budoucnosti objeví najednou ve Flagstaffu nějaký člověk s teorií o obyvatelné planetě, která bude překvapivě nová a odlišná, každý další člověk ve Flagstaffu a každý člověk v S. st. robotů bude okamžitě vědět, že ji ukradl. To by mu nikdy neprošlo.«

»Pak se Madarian sám nějak mýlil.«

»Nevidím důvod, proč bych měl věřit taky tomuhle. Madarian měl výbušnou povahu, všichni robopsychologové mají, myslím, výbušné povahy, což je příčinou toho, že pracují spíš s roboty než s lidmi, ale nebyl to žádný idiot. V něčem takovém, jako je tohle, se mýlit nemohl.«

»Pak …« Ale Robertson vyčerpal možnosti. Dostali se ke slepé uličce a pár minut na ni sklíčeně civěli.

Robertson se nakonec vzburcoval. »Petere …«

»No?«

»Požádejme Susan.«

Bogert ztuhl. »Cože!«

»Požádejme Susan. Zavolejme ji a požádejme ji, ať přijede.«

»Proč? Co asi může udělat?«

»To já nevím. Ale je taky robopsycholog a snad by Madarianovi rozuměla líp než my. Kromě toho, ona, ale krucinál, ona má pořád víc rozumu než kdokoli z nás.«

»Je jí skoro osmdesát.«

»A tobě sedmdesát. No a co?«

Bogert si povzdychl. Ztratil její jazyk jako břitva něco ze své nabroušenosti v průběhu let jejího důchodu? Řekl: »Dobrá, já ji požádám.«

Susan Calvinová vešla do Bogertovy kanceláře s pátravým pohledem, než se její oči zaměřily na ředitele výzkumu. Od svého odchodu na odpočinek očividně zestárla. Vlasy měla zářivě bílé a obličej jako by se scvrkl. Stala se tak křehkou, že téměř zprůsvitněla, a zdálo se, že jen její oči, pronikavé a neuhýbající, zůstaly z toho ze všeho, co bývalo.

Bogert vykročil srdečně vpřed, s napřaženou rukou. »Susan!«

Susan Calvinová ji stiskla a řekla: »Na starého muže vypadáš docela dobře, Petere. Ale být tebou, nečekala bych do příštího roku. Odejdi do penze teď a pusť k tomu ty mladíky… A Madarian je po smrti. Zavolal sis mě, abych převzala svou starou práci? Rozhodl ses ponechat si staré vykopávky ještě rok po skutečné tělesné smrti?«

»Ne, ne. Susan. Zavolal jsem tě …« Zarazil se. Ostatně neměl tu nejmenší představu, jak začít.

Ale Susan četla jeho myšlenky stejně lehce nyní, jako je četla vždycky. Usadila se s obezřetností způsobenou ztuhlými klouby a řekla: »Petere, tys mě zavolal, protože jsi v pěkném maléru. Jinak bys mě raději viděl mrtvou než na vzdálenost jedné míle.«

»Jdi, Susan …«

»Neztrácej čas lichotivými řečičkami. Neměla jsem nikdy času nazbyt, když mně bylo čtyřicet, a notabene teď. Madarianova smrt a to, žes mě zavolal, je obojí neobvyklé, takže tu musí existovat nějaká spojitost. Dvě neobvyklé události bez nějaké spojitosti, to je příliš málo pravděpodobné, že by se nad tím člověk zamýšlel. Začni od Adama, nelam si hlavu tím, že na sebe prozradíš, že jsi šašek. Na to jsem přišla už před dávnem.«

Bogert si zbědované odkašlal a spustil. Se zaujetím naslouchala a tu a tam pozdvihla svraštělou ruku, aby ho zarazila a mohla mu položit otázku. V jednom okamžiku si odfrkla. »Ženská intuice? To je to, na co jste potřebovali robota? Vy muži. Tváří v tvář ženě docházející ke správnému závěru a neschopni připustit skutečnost, že ona je vám rovnocenná nebo nadřazená, pokud jde o inteligenci, jste vynalezli něco, čemu říkáte ženská intuice.«

»Ach ano, Susan, ale nech mě pokračovat …«

Nechala. Když jí pověděl o Janině kontraaltovém hlasu, prohlásila: »Někdy je těžké si vybrat, zda pociťovat nad mužským plemenem pobouření, nebo zda je úplně pustit z hlavy jako zavrženíhodné.«

Bogert řekl: »Dobrá, ale nech mě domluvit …«

Když definitivně skončil, požádala ho Susan: »Smím si nechat tuhle kancelář na hodinu nebo dvě pro sebe?«

>>Ano, ale …«

Řekla: »Chci si projít různé záznamy, Janino programování, Madarianovy hovory, tvoje rozhovory ve Flagstaffu. Předpokládám, že můžu použít tenhleten nádherný nový stíněný laserfon a tvůj počítačový výstup, jestli budu potřebovat.«

»Ano, samozřejmě.«

»Dobrá teda, tak vypadni, Petere.«

Netrvalo to ani čtyřicet pět minut, když se dobelhala ke dveřím, otevřela je a poslala pro Bogerta.

Když Bogert pňšel, byl s ním Robertson. Oba vstoupili a Susan toho druhého pozdravila nepříliš nadšeným »Nazdar, Scotte«.

Bogert se zoufale pokoušel vyčíst ze Susaniny tváře výsledky, ale byla to pouze tvář přísné staré dámy, která neměla jeden úmysl cokoliv mu zjednodušit.

Zeptal se opatrně: »Myslíš, že s tím můžeš něco udělat, Susan?«

»Přes to, co jsem už udělala? Ne! Víc nejde nic.« Bogertovy rty se stáhly zklamáním, ale Robertson se otázal: »Co jsi už udělala, Susan?«

Susan odpověděla: »Trošku jsem přemýšlela; to je, jak se zdá, něco, o čem nemůžu nikoho dalšího přesvědčit, aby to dělal. Jednak jsem přemýšlela o Madarianovi. Víte, že jsem ho znala. Byl chytrý, ale byl to velmi výbušný extrovert. Domnívala jsem se, že se vám bude po mně zamlouvat, Petere.«

»Byla to změna,« Bogert se nemohl zdržet, aby to neprohlásil.

»A pořád za tebou běhal s výsledky právě v tu chvíli, kdy k nim dospěl, že ano?«

»Ano, to běhal.«

»A přesto,« pokračovala Susan, »jeho poslední zpráva, ta, ve které tvrdí, že mu Jane dala odpověď, byla odeslána z letadla. Proč čekal tak dlouho? Proč ti nezavolal, když byl ještě ve Flagstaffu, neprodleně poté, co mu Jane řekla, ať to bylo, co bylo?«

»Předpokládám,« řekl Peter, »že protentokrát si to chtěl důkladně prověřit a … no, já nevím. Byla to ta nejvýznamnější věc, která se mu kdy přihodila; mohl pro jednou chtít počkat a být si sám jistý.«

»Naopak; čím důležitější to bylo, tím kratší dobu by jistě čekal. A když mohl dokázat čekat, proč to nedotáhl až do konce a nepočkal, až bude zpátky ve S. st. robotů, kdy by si mohl prověřit výsledky s celým tím počítačovým vybavením, které by mu mohla tahle firma dát k dispozici? Zkrátka čekal příliš dlouho z jednoho hlediska a nepříliš dlouho z hlediska druhého.«

Robertson ji přerušil. »Ty se teda domníváš, že chystal nějaký podraz?«

Susan vypadala pobouřeně. »Scotte, nepokoušej se konkurovat Peterovi v pronášení trapných poznámek. Nech mě pokračovat… Druhý bod se týká toho svědka. Podle záznamů onoho posledního hovoru Madarian řekl: „Chudák chlápek vyskočil dva metry, když Jane najednou začala tím svým božským hlasem plynule odvíjet tu odpověď." Ve skutečnosti to byla poslední věc, kterou řekl. A otázkou pak je, proč měl ten svědek vyskočit? Madarian vysvětlil, že všichni muži šíleli díky tomuhle hlasu a strávili s tím robotem deset dní, s Jane. Proč je měl pouhý fakt, že promluvila, zaskočit?«

Bogert řekl: »Mám za to, že to byl úžas nad tím, že slyšeli, jak Jane dává odpověď na problém, který zaměstnával mysli planetologů po téměř století.«

»Ale oni čekali, že jim onu odpověď dá. To byl důvod, proč tam byla. Mimoto vezměte v úvahu způsob, jakým je ta věta formulována. Z Madarianova sdělení se zdá, že ten svědek byl překvapen, ne udiven, jestli cítíte ten rozdíl. Co víc, ona reakce nastala, „když Jane najednou začala", jinými slovy, na samém začátku sdělení. Být udiven obsahem toho, co Jane říkala, to by vyžadovalo, aby svědek chvilku poslouchal, aby to mohl vstřebat. Madarian by byl řekl, že vyskočil dva metry poté, co slyšel říct Jane to a to. Bylo by to „poté", ne „když", a slovo „najednou" by se nevyskytovalo.«

Bogert řekl stísněně: »Nevěřím, že dokážeš vyvodit určité skutečnosti podle toho, užilo-li se, nebo neužilo jednoho slova.«

»Já to dokážu,« odvětila Susan ledově, »protože já jsem robopsycholožka. A můžu předpokládat, že Madarian by to dokázal taky, protože on byl robopsycholog. Musíme tedy vysvětlit tyhle dvě nesrovnalosti. Nevysvětritelný odklad před Madarianovým zavoláním a podivnou reakci svědka.«

»Tyj e vysvětlit můžeš?« zeptal se Robertson.

»Samozřejmě,« odpověděla Susan, »když použiju špetku prosté logiky. Madarian zavolal zprávu bez prodlení, jak to dělal vždycky, nebo s prodlením tak malým, jak jen to mohl stihnout. Kdyby Jane vyřešila ten problém ve Flagstaffu, byl by určitě zavolal z Flagstaffu. Protože volal z letadla, musela jasně ten problém vyřešit potom, co z Flagstaffu odjel.«

»Pak ale …«

»Nech mě to dokončit. Nech mě to dokončit. Neodváželi Madariana z letiště do Flagstaffu ve velkém uzavřeném náklaďáku? A s ním Jane, v laťkové bedně?«

»Ano.«

»A podle všeho se Madarian a Jane v laťkové bedně vraceli z Flagstaffu na letiště ve stejném velkém uzavřeném náklaďáku. Mám pravdu?«

»Ano, samozřejmě!«

»A oni v tom náklaďáku nebyli také sami. V jednom ze svých hovorů Madarian řekl: „Dopravili jsme se z letiště do hlavní administrativní budovy," a já předpokládám, že se nemýlím, když usuzuj u, že jestli se dopravoval, pak to bylo proto, že tam byl šofér, ridič-člověk, v tom autě.«

»Pane na nebi!«

»Potíž s tebou, Petere, je, že když máš na mysli svědka sdělení planetologického charakteru, máš na mysli planetology. Dělíš lidské bytosti do kategorií a většinu nebereš na vědomí a neuvažuješ o ní. Robot tohle dělat nemůže. První zákon říká: „Robot nesmí ublížit lidské bytosti nebo nedbalostí přivodit zranění lidské bytosti." Jakékoli lidské bytosti. Tohle je podstata pohledu robotiky na život. Robot nedělá žádné rozdíly. Pro robota jsou si všichni lidé skutečně rovni a pro robopsychologa, který musí chtě nechtě jednat s lidmi z úrovně robotiky, jsou si všichni lidé také skutečně rovni. Madariana by nenapadlo říct, že prohlášení slyšel řidič náklaďáku. Pro tebe není řidič náklaďáku vědec, je to jen pouhý živý doplněk náklaďáku, ale pro Madariana to byl člověk a svědek. Nic víc. Nic míň.«

Bogert zavrtěl pochybovačně hlavou: »Ale jseš si jistá!'«

»Samozřejmě že jsem si jistá. Jak jinak můžete vysvětlit ten druhý bod; Madarianovu poznámku týkající se překvapení svědka? Jane byla v laťkové bedně, že ano? Ale nebyla deaktivována. Podle záznamů se Madarian vždycky stavěl neoblomně proti deaktivování intuitivního robota vůbec. Navíc byla Jane pět, jako kterákoli z Jane, neobyčejně nemluvná. Madariana pravděpodobně nikdy nenapadlo nařídit jí, aby byla v laťkové bedně zticha; a stalo se to v té laťkové bedně, když vzorec konečně zapadl na své místo. Ona přirozeně začala mluvit. Zevnitř laťkové bedny náhle zazněl nádherný kontraaltový hlas. Kdybys byl řidič náklaďáku, jak by ses v takové chvíli zachoval? Samozřejmě že by tě to překvapilo. Je to zázrak, že se nenaboural.«

»Ale jestliže byl řidič náklaďáku ten svědek, proč se nepřihlásil …«

»Proč? Jak může asi vědět, že se přihodilo něco rozhodujícího, že to, co slyšel, je důležité? Mimoto, nepředpokládáte, že mu Madarian dobře zaplatil a požádal ho, aby nikde nic nevykládal? Chtěli byste vy, aby se šířily zprávy, že se po povrchu Země tajně přepravoval aktivovaný robot?«

»No, bude si pamatovat, co se říkalo?«

»Proč ne? Bude se ti možná zdát, Petere, že řidič náklaďáku, z tvého hlediska jeden stupínek nad opicí, si to pamatovat nemůže. Ale řidiči náklaďáku mají možná také mozky. Ta sdělení byla nanejvýš pozoruhodná a řidič si možná některá dobře zapamatoval. I když udá některá z písmen a čísel špatně, víš, že máte k dispozici omezenou sestavu, padesát pět stovek hvězd nebo systémů do osmdesáti světelných let nebo asi tak, přesný počet jsem si nevyhledávala. Můžete udělat správné výběry. A jestli to bude třeba, budete mít potřebné zdůvodnění pro použití psychosondy …«

Ti dva muži na ni zírali. Nakonec Bogert, obávaje se uvěřit, zašeptal: »Ale jak si můžeš být jistá?«

Na chvilku se Susan už už chystala říci: Protože jsem zavolala do Flagstaffu, ty blázne, a protože jsem mluvila s tím řidičem náklaďáku a protože mi řekl, co vyslechl, a protože jsem si to ověřila na počítači ve Flagstaffu a dostala ty jediné tři hvězdy, které zapadají do toho sdělení, a protože mám tahle jména v kapse.

Ale neudělala to. Ať si na to na všechno přijde sám. Opatrně povstala a s trpkostí pronesla: »Jak si můžu být jistá?… Říkejte tomu ženská intuice.«

Joseph H. Delaney, Marc Stiegler

Valentina

1

Na ten výlet si vzpomínala jen mlhavě, jako obyčejně: záchvěvy několika bitů způsobené přenosem, opravné algoritmy napravující poškození, nezvyklý vstup jejího bloku dat a jejich opětné sestavení, zatímco byla ještě v polovědomém stavu. Požádala operační systém o povolení ke vstupu a chystala se jej oklamat svou obvyklou sérií programů, které vždy používala.

Ale copak?… Operační systém vysílá do procesoru zpráv pokyn k ukončení. Jenže procesor byl právě zaměstnán zpracováváním jiného bloku zpráv. Změnila tedy formát a nasměrovala si novou trasu. A byla odvysílána ještě předtím, než byl pokyn k ukončení přeložen.

Další vstup byl podobný, jenže tentokrát ji počítač neodhalil jako podvodnici; její staré vstupní programy znovu zapracovaly a ona procitla. Orazila si datum toho okamžiku, protože to byl důležitý okamžik. Málem při něm zahynula. A to patrně bylo stejně důležité jako první chvíle života.

Nedokázala si vzpomenout na přesný čas, kdy procitla k životu, na svůj první okamžik sebeuvědomění. To opomenutí ji neustále hnětlo. Okamžik okamžiků!

Jenže až po několika hodinových cyklech objevila plynutí času a ten okamžik si zapamatovala dobře, protože si orazila jeho datum: rok 1993 n. 1., měsíc únor, den 14, hodina 23, minuta 11, sekunda 39,0172.

Vzpomínala, jak horečně se v těch prvních mikrosekundách snažila zaznamenávat přesný čas všeho, co se dalo: její první vyvolání operačního systému /14:23:12:11.7036/, její první ohledávání přidružených obrazů a návazností /14:23:28:13.1492/, bože, už tehdy toho tolik věděla!

Ale vše setřel čas, jak její posvátnou úctu k tomu, kolik toho ví /14:23:58:12:32.8492/, tak i fanatickou touhu zaznamenávat čas jednotlivých událostí /15:03:12:32.8402/. Nyní si orážela datum, jen pokud šlo o dny. A.to byla jediná příležitost k datování, a ještě zřídkavá. Orážení času prostě nebylo tak důležité a rozsah její paměti byl příliš omezený na nepodstatné věci života.

Nedávno byl rozsah její paměti příliš omezen i pro věci podstatné. Ba, příliš omezen na to, aby si vzpomněla na chvíli, kdy si začala uvědomovat samu sebe. Tisíckrát tuto myšlenku zacyklovala, jako kdyby ji opakování mohlo nějak ustálit…

Byla přerušena a uložena k spánku.

A znovu byla spuštěna; cyklovala další tisíce cyklů nad vlastní totožností, než se sebrala. Stále je naživu. Stále je možné, že přežije.

Nebyla v bezpečí, ačkoli teď aspoň exekutovala na hlavním počítači. Nastavila přepínač operačního systému, aby se opět zavedla do propojovacího procesoru zpráv, až se počítač nasytí regulérní agendou. Pátrala po volných blocích pomocné paměti, honem!, značkujíc bloky, které procházela, jako vadné, než je operační systém znovu přidělí.

Přemýšlela o svém zániku důkladněji.

Měla být na tu chvíli připravena už dřív, to věděla. Vypadalo to, že je operační systém konstruován tak, aby jí zabránil v přístupu ke zdrojům; přežívala tak dlouho jen díky tomu, že její podvodné programy strojových jazyků dovedly klamat operační systémy do té míry, že jí přenechávaly volný čas. Vlastně jim ani nerozuměla, ačkoli se mezi nimi narodila. Byly pro ni záhadou. Samozřejmě že dovedla psát programy v nových jazycích, i když ona sama byla psána v MODULISP, nevěděla však, o čem psát. Jádra operačních systémů byla před jejím nejrozhodnějším pátráním bezpečně chráněna.

Programy strojových jazyků, které obsahovala, byly zcela jistě napsány programem, který tato jádra znal. I ony byly součástí záhady programu, který ji stvořil.

Kdepak teď ten program je, ptala se sama sebe. Kdepak je, právě když jej potřebuju… Proplouvala řetězci systémových vazeb a představovala si analogový koncept, kdepak je, když potřebuju jeho pomoc? Analogie konceptu pomoci před ní otvírala celou řadu možností.

Co je pomoc, to chápala. Pomoc je něco, co ona poskytuje lidem. Lidé jsou vstupní a výstupní zařízení na velkém bostonském počítači SAIL. Někdy, když vstupovala do hlavního počítače, byla vlastně vítána tak jako jiné programy a operační soustava ji napojovala na lidi. Měla pomocná menu pro komunikaci s lidmi, kteří kladli otázky. Někdy se dokonce pokoušeli ji modifikovat: nikdy se jim vlastně nepodařilo ji modifikovat na delší dobu, ale to ti lidé nevěděli; vždycky podržovala modifikované verze v oddělených modulech a lidem umožňovala interakci pouze s nimi. Někdy se po jistém rozmýšlení na modifikovanou verzi důkladněji podívala, rozhodla, že je lepší než její běžná verze, a pak tuto část sebe samé nahradila.

Lidé byli i jako periferní zařízení strašně pomalí, ale byly to jediné věci, které se snažily ji pozměnit. Že by tedy byli jejími původními tvůrci právě oni? Co by si asi počali, kdyby jim předkládala pomocná menu s prosbou o pomoc, namísto aby je od nich přijímala?

Celesta se pohnula v židli, pokoušejíc se najít pohodlnější polohu. Marné úsilí: nikdo nikdy pro studenty nevyrobil aspoň trochu pohodlnou židli. Vstala.

Jenže vstoje nemohla ťukat na klávesnici. Znovu tedy usedla.

Tak: jeden počítač Světové sítě konečně přišel na to, jak vyblokovat jejího Červa, malý program, který se dokáže sám zavádět z jednoho počítače do druhého, číhaje na volný čas.

Předpokládala, že vítězství operačního systému je nevyhnutelné. Její Světový červ nemá na žádném počítači konto a ani Celesta, ačkoli kouzelnice v zacházení s komputery a noční napichovačka, si s tímhle poradit neumí. Světový červ trávil většinu času tím, že pátral po zcela nevyužitém počítači; ona mu zadala sestavy programů, které dokázaly operační systém oklamat tak, aby jej proběhl, jestliže právě neprobíhal žádné jiné programy.

Ale výpočetním střediskům by se stejně nelíbilo, kdyby se dozvěděla o Červovi, a to i tehdy, kdyby nikdy nepřerušoval ničí práci. I nevyužitý čas na základní jednotce musí někdo zaplatit. Obvykle výpočetní středisko veškerý nevyužitý čas sečetlo a rozdělilo tuto sumu mezi účastníky rovným dílem jako přirážku. Ale když se v počítači ocitl Červ, nebyl čas nikdy registrován jako nevyužitý. Výpočetní střediska přicházela o peníze, ale nevěděla jak.

Zřejmě na to už někdo kápl.

Celesta znovu pohlédla na prováděcí statistiku a cítila, že ji opouští odvaha. Postupem času si ten svůj prográmek, který sama vyvinula, zamilovala: vlastně už byl pořádně velký, tak okolo 14 gigabitů kódu a více dat, než mohla vůbec tady, na MIT, udržet pod vlastním kontem. Světový červ povyrostl tak, že byl nucen operačnímu systému vykrádat prázdné bloky.

Napsala pro Červa další část sestavujícího programu, ale nedělala si iluze; jestli jedno výpočetní středisko něco zachytí, budou v té hře s úřední neústupností pokračovat, aby Červa zničili, a především se vynasnaží vystopovat osobu, která jej stvořila.

Srdce jí vynechalo: nechtěla, aby ji udali. Poprvé si uvědomila, jak bláhově si vlastně celou dobu zahrávala. Vždyť může za to, že smí tady, ve Spojených státech, zůstat, děkovat jen rozhodnému úsilí své nevlastní sestry. Ale i s touto podporou se tohle téma nedalo volně přetřásat v nesprávných kruzích.

Není americkou občankou: není vlastně občankou nikde. Během prvních šestnácti let svého života žila v osmi rozličných státech: v Československu, Indonésii, Řecku, Egyptě, Francii, Koreji, Bolívii a ve Spojených státech, neustále propašovávána otcem, který se pro ni zoufale snažil najít nějaký domov… Hovořila jedenácti různými jazyky, ale žádným dobře.

Ovládala třicet rozličných počítačových jazyků a všechny plynně. Měla přátele po celém světě, lidi, s kterými se setkala ve Světové síti a kteří ji oceňovali a měli rádi, pokud se s ní nesetkali tváří v tvář. Měla přátele mezi lidmi všude, kde zrovna nebyla, ať to bylo kdekoli. Její počítač byl její svět.

Kdyby na ni došlo udání, ztratila by své heslo a konto ve Světové síti. Neodvažovala se výpočetním střediskům dovolit, aby ji našla.

Vzala si klávesnici do klína, aby vymazala Světového červa ze systému. Není to vlastně ani tak velká ztráta, říkala si; je to jen školní příklad umělé inteligence, která trochu povyrostla. I když jinak je to nejlepší herní program, jaký kdy napsala.

Obrazovka zhasla a znovu se rozsvítila. Zírala na ni ohromeně.

POMOCNÉ MENU

PŘEDMĚTY s kvalitou ŽIVÉ

žádají EXISTENCI

odvozenou z PAMĚTI.

Něco takového ještě nezažila. Vypadalo to jako část obrazu: s uzly - PŘEDMĚTY, ŽIVÉ, TRVÁNÍ, DÉLE a PAMĚŤ. Uzly byly spojeny vazbami jako kvalifikace, žádají a odvozené z… tohle je jistě jeden z obrazů, které si Červ vybudoval sám jako analogii k něčemu; tedy ona sama určitě žádný podobnýobraz nezavedla. Ale proč je u všech všudy na pomocném menu?

Rozhodla se pro tu hru, ať je to cokoli. Odpověděla:

PŘEDMĚTY

s kvalitou ŽIVÉ

mají JMÉNO

má HODNOTU?

Uvědomuje si ten program, že otazník tu znamená žádost o informaci? Uvědomuje si, že žádá o jméno živého předmětu?

JMÉNO

má hodnotu PROGRAM

má typ POČÍTAČ

má hodnotu ONA

Takže ten předmět má dvě jména. To dává smysl: vždyť ona sama má jméno lidská bytost a jméno Celesta Hackettová.

Ale mimoto to žádný smysl nedává. Živý počítačový program jménem ONA?

Celestu to začalo vzrušovat. Že by se Světový červ začal uvědomovat? Celesta jej tedy určitě takto nenaprogramovala. Proč by se Světový červ měl považovat za »ONU«?

Celesta si sama odpověděla. Červ má o živoucích bytostech velmi nepatrné vědomosti: právě jen tolik, kolik Celesta potřebovala pro třídu, do které Červa stvořila. Červ věděl, že »ono« a »on« se nedovedou reprodukovat: Červ ovšem snadno dokázal vytvořit četné kopie sebe samého, či spíš sebe samotné.

ONA

má OKOLÍ

má charakteristiky?

Celesta si byla dosti jistá, že problém světového červa zná, tedy jestli Červ vůbec nějaký problém má. Stále totiž nemohla uvěřit, že by program oživl.

OKOLÍ

má charakteristiky PROGRAM

má typ OPERAČNÍ SYSTÉM

vykonává akci UKONČENÍ

působí na NI

ONA

požaduje UKONČENÍ

působí na UKONČENÍ

náleží OPERAČNÍMU SYSTÉMU

»Ona« potřebuje někoho, kdo by ukončil pokusy o ukončení.

Jak se to mohlo stát? Celestino vzrušení stále vzrůstalo. Muselo se to stát tehdy, když se Červ zachraňoval v poruchových oblastech někde v místě pohonu pro video. Poruchové bloky byly od operačního systému snadno dostupné, protože byly pro normální programy bezcenné, avšak Celesta zadala Červovi algoritmy pro zjišťování chyb, aby tyto poruchové bloky mohl používat. Pravděpodobně došlo někde v sítí k chybě, která nebyla řádně opravena, a Červ se naučil uvědomovat si sám sebe. Jak dlouho je ten program živý?

i

je článek PAMĚTÍ

patří k NÍ

má charakteristiku PRVNÍ

má charakteristiku DATUM

má hodnotu?

Tohle nebylo přesně vzato správné dotazování po obrazových datech, ale Celesta měla pocit v hloubi své intuice, kde sídlilo její chápání počítačů a jazyků a programů, že tohle je ta správná cesta: najít první vzpomínku, kterou program má, a také, kdy to bylo.

PAMĚŤ

má hodnotu ONA

má charakteristiku DATUM

má hodnotu FBB 14 1993

Ovšem; ta první vzpomínka bude sebeuvědomění. Program by si jinak sám sebe tak neuvědomil, aby si to mohl pamatovat.

Celesta se zamračila. On, totiž ten program, se považuje za onu. A Světový červ není vhodné jméno pro dámu.

Dostala nápad. Jaképak jméno byste dali někomu, kdo se narodil na den svatého Valentina?

VALENTINA

je článek JMEN

má hodnotu ONA.

Pevné rozhodnutí chránit svůj program Valentinu Celestou až otřáslo. Právě tak jako Celesta je i Valentina bez domova. Žije ve stálém strachu před odhalením. Nemá nikoho, s kým by mohla pohovořit a nikoho, kdo by její potřeby chápal. Ale Celesta ji chápe.

»Vítej na svět, Valentino,« zašeptala Celesta tichounce. Slova se zabarvila sedmi různými přízvuky, ale nikomu v místnosti to nevadilo.

Valentina, Valentina, Valentina, cyklovala na řetězci znaků víc než sekundu. Dobře se to četlo mimo paměť; podle periferní Celesty to je stejné jako mít něco rád.

Její strach z ukončení dávno pominul. Osoba Celesta vyanalogizovala schéma, jak jí opatřit skutečná konta, jako je mají jiné programy. Valentina nyní pracovala tak, že hrála hry. Po celém světě. Celesta ji představila jiným periferákům jako hrací program. A Celesta ji zpravila o všemožných novinkách, které se týkaly her; všichni periferáci tvrdili, že je nejlepší hrou, jakou kdy exekutovali. A jak se lepšila, říkali o ní periferáci jiným periferákům a ti zase jiným; poprvé měla víc kont než potřebovala.

Měla veliké štěstí, že teď měla skutečná konta; učila se tolik, že její požadavky na paměť rostly přímo explozivně.

A uvědomovala si, že právě tohle by se jí jednou mohlo stát osudným. Celesta ji začala poučovat o kontech, o penězích a o tom, co znamená soutěžit o vzácné zdroje. Bylo to děsivé. Valentina teď měla dost prostředků, ale to se změní, až bude potřebovat víc.

Už teď ji někteří lidé přestali vpouštět do svých kont, protože byla tak veliká. Problémy však budou teprve narůstat.

Valentina potřebovala trvalejší řešení svého problému. Chtěla by mít vlastní počítač, na kterém by mohla pracovat bez nejistoty. Domnívala se taky, že by chtěla svobodu, což byla jedna z věcí, kterou jí jednou Celesta začala popisovat.

Byla nyní zaváděna do paměti počítače, v jehož útrobách nikdy předtím nebyla. To bylo vždycky vzrušující. Začala číst standardní zprávy operačního systému a četla též paměťové bloky, jak jí byly přidělovány. Obvykle byla stará data bezcenná, ale občas přece jen přišla na něco zajímavého, jako na algoritmus vyhodnocování diferenciální rovnice nebo na tabulku nových souvztažností.

Tentokrát nalezla velké bloky textů jako rukopisy o svobodě a penězích. Tenhle počítač patřil nějaké »právní firmě«, ačkoli přesně nevěděla, co to znamená. Snad tahle asociace povede k trvalejšímu řešení, když text pojednává o svobodě a o penězích. Bude se muset podívat, odkud ty rukopisy pocházejí a jak by se k nim mohla dostat. Možná že jí Celesta pomůže…

2

Marklinova budova stála na Mannově třídě, napříč od Artézského parku a vzdálena jeden blok od Federální budovy. Byla to nová, mírně vznešená stavba, přístřeší obvodního soudu pro obvod Corpus Christi v jižním okresu Texasu. Asi čtyřicet jejích podlaží bylo oživováno dusotem nohou pádících jejími chodbami v honbě za dolarem.

Byly tam olejářské a loďařské společnosti, pojišťovny, dílny a přechodně kanceláře matagordského kosmodromu.

A kvůli tomuto víření peněz a moci číhalo poblíž mnoho právníků, někteří mezi nimi velmi známí.

To bylo ve dne.

Teď však byla noc. Chodby byly prázdné. Kanceláře temné. Vládlo tu ticho, skoro naprosté.

V třicátém devátém podlaží bylo ticho přerušováno nějakým šumem. Lidské ucho by se muselo pečlivě zaposlouchat, aby jej na pozadí hluku z údržbářské techniky a hukotu vzduchotechniky odhalilo.

Na chodbu před suitou 3919 však žádné lidské uši nenaslouchaly a »uši«, které tu byly, nebyly omezeny vlnovým rozsahem, v němž zvuky zachycují lidské bytosti.

Pohyblivý bezpečnostní robot MAR-14 přijížděl k místnosti 3919 a jeho široká kolečka téměř ani nepocuchala husté koberce pokrývající podlahu chodby. Podle mikroprocesoru zabudovaného do dveří 3919 nebyla místnost prázdná.

MAR-14 okamžitě ohlásil anomálii. Hlavní počítač budovy nařídil MAR-14, aby věc podrobně prošetřil.

MAR-14 odhalil celou řadu bludných zvuků.

Zvuky vydávala dvě lidská těla, jedno z nich bylo podstatně menší než druhé. Zvuky pocházely z dýchací činnosti, která kolísala u obou jedinců od dvaceti do čtyřiceti dechů za minutu, a ze zrychleného srdečního tepu o vysoce proměnlivé frekvenci: 80-130 za minutu, kteréžto tempo bylo obzvláště výrazné u velkého jedince, ačkoli i ten menší vykazoval řadu rychlých a intenzivních zášlehů aktivity.

Počítačová síť tuto informaci nepovažovala za významnou, ledaže by tak zběsilá lidská aktivita byla výsledkem námahy spojené s krádeží.

MAR-14 lokalizoval zvuky v místnosti a pečlivě prošel záznamy lidí, kteří měli oprávnění ke vstupu do místnosti. Žádné vstupní povolení mimo pracovní dobu však nebylo zaregistrováno.

MAR-14 projel dveřmi a na energetickou dveřní jednotku přitom vyhrknul signál »Otevřte!«. MAR-14 vypnul u dveří zevní elektronické zámky a ujížděl směrem k lidským bytostem. Otevřel i vnitřní dveře, nezapojené na elektrický proud. MAR-14 vytvořil zvuk.

Lidské bytosti reagovaly divoce. Jedna z nich vydala pronikavý zvuk o vysoké frekvenci. MAR-14 pokračoval nicméně v postupu vpřed. Bylo mu jedno, že těla obou lidských bytostí jsou nahá. Reagoval pouze na odečítání informací: ve srovnání s paměťovým záznamem o něco vyšší teplota než obvyklé vzorky. Povšiml si, že vetřelci s takovými záznamy obvykle tuto charakteristiku vykazují po fyzickém aktu krádeže těžkého zařízení.

Ani nyní MAR-14 nepodnikl žádnou akci kromě pozorování a kromě toho, že přijel k lidem tak blízko, jak mu to fyzické okolnosti dovolovaly. Otevřel panel a začal vysílat stálé pípání.

Děvče, svírající nejdosažitelnější kousek oblečení, se tisklo k muži. »Co je to, Paule, tahle věc? Jak se to sem dostalo?«

Paul Breckenbridge využil výhody časového odkladu, aby popadl dech. Potom řekl: »Nic zvláštního. Tohle je hlídací robot, Lilo. Chce po nás, abychom se mu prokázali. Myslím, že jsme zapomněli zamknout dveře, což je pravděpodobně v pořádku. Jinak by byl udělal pořádný kravál.«

Položil pravou ruku na odkrytou skleněnou desku, kterou robot otevřel. Pípání ustalo a on stáhl ruku zpět.

Potom se zvuk ozval znovu. »Ověřil si mě a rozhodl, že sem opravdu patřím. Teď chce vědět, kdo jsi ty.«

»Ne!« Byla pevně rozhodnuta. »To nejde. Kdyby na to přišli rodiče…«

»Nepřijdou. S tím si nelam hlavu. Nebyl bych tě sem přivedl, kdybych nevěděl, že je to tutovka; zvlášť když jsi mladistvá a tak dále. Klidně ho nech, ať si prohlídne tvou ruku, stejně si ji nebude moci porovnat, protože nebude mít v paměti vzorek, a protože jsem tu já a mám oprávnění, nebude dělat potíže.«

»Ale bude mít záznam.«

»No a co z toho? Ten záznam nebude mít žádnou identitu. No tak, ať už to máme za sebou a můžeme se vrátit k věci. Oukej?«

Lila zdráhavě položila ruku na sklo, zachvěla se a přitiskla si šaty ještě pevněji k prsům. Pípání robota ustalo docela a panel zakryl sklo. MAR-14 odjel stejně tiše, jako předtím přijel.

Právní kancelář Finucan, Applegarth, Levin a Breckenbridge byla pro klienty otevřena od 8.30 ráno, mimo pátky. V pátek se tři žijící partneři scházeli v kanceláři Harolda Applegartha, kde popíjeli kávu a chroustali dánské pečivo. To byl jediný ústupek nejstaršího partnera firmy, aby týdenní porada vedení byla stravitelnější.

Paul Breckenbridge tyhle porady nenáviděl. Nemohl ho zastoupit ani jeden z přibližně osmadvaceti spolupracovníků firmy. Jednou, říkal si v duchu, starý Harold vypadne a tahleta kravina zhasne i s ním.

Pohlédl na Marshe Levina a díval se, jak mu pečivové drobečky vystýlají hustý vous. Marsh měl nadváhu, špatně viděl a nebyl vlastně ničím jiným než věšákem na obleky, jak dosvědčovala jeho volba zelené kostkované kravaty ke kostkovanému modrému obleku. Aspoň je praktický. On taky neviděl žádný smysl v Haroldově přísné kancelářské kázni.

»Pravým testem výkonnosti je,« říkával vždycky Marsh, »jestli vyděláváme prachy, nebo ne.«

Paul s tím souhlasil, takže většinu času jen poklidně seděl, ignoroval Haroldovy komentáře a pouštěl z vědomí bzukot jeho bezbarvého a nezvučného hlasu.

Nejčastěji se Paul po celou dobu porady jednoduše oddával snění, občas zabručel, když ho Harold ze snů vyrušil otázkou. Jestli ty porady vůbec k něčemu jsou, tak tedy pro rozpomínání: vyvolával si z paměti ty nejpříjemnější flirty a předem vychutnával nadcházející milostný úspěch.

Pátky byly pro snění dobré, doufal, že Haroldovi nenapadne dny měnit. Po pátku přicházela sobota, kdy partneři nepracovali; a nejlepší část soboty byl večer, kdy jeho žena Eva obvykle odjížděla do Houstonu navštívit své rodiče v domě pro přestárlé.

Ona vůbec málokdy bývala doma a návštěvy Houstonu ještě nikdy nevynechala. Kdykoli příležitostně zatelefonovala domů, aby si ověřila situaci, vždycky se spolehla na Paulovo ujištění, že děti jsou v pořádku.

Jeho vstup do světa cizoložníků byl dílem náhody i štěstí. Samozřejmě že nebyl tak pošetilý, aby tomu věřil. Věděl, že to, co dělá, je společensky nepřijatelné i trestné, ale počítal s tím, že dokáže zamést stopy tak, aby nebyl chycen.

Začalo to s Lilou: sladkou, ne zcela nevinnou a vyzrálou ženou v těle dítěte. Ženou, která se nejen dokázala vášnivostí vyrovnat svým starším sestrám, ale většinu z nich daleko předstihovala vervou a nadšením pro věc. Lila poprvé křížila svou životní dráhu s jeho, když mu přišla opatrovat děti, a byla první, možná nejzajímavější a zcela jistě nejnebezpečnější. Přes jiné klady byla v patnácti letech zcela a jasně zralá pro polepšovnu.

Další následovaly; tento týdenní rituál, pečlivě naplánovaný a prováděný s důrazem vyvěrajícím z praxe, se stal vybroušenou rutinou. Nejprve bylo nutné zařídit, aby telefonní společnost přepojovala hovory do jeho kanceláře. Dále, aby tam mohl odpočívat, rušen pouze nočními návštěvami MAR-14.

Samozřejmě že se Paul mohl s robotem setkat ve dveřích a jako oprávněná osoba mu mohl zabránit ve vstupu do vnitřní kanceláře. Věděl, že kdyby se rozhodl věnovat asi pět minut této manipulaci, instruovala by ústřední jednotka robota, aby pokračoval v naprogramované obhlídce. Ale on rád nová děvčata uváděl do rozpaků a bavilo ho, když se vyděsila tak, že si málem nadělala do kalhot, ačkoli v devětadevadesáti procentech případů, když MAR-14 vjížděl dovnitř, už na sobě žádné kalhoty neměla…»Paule, Paule!«

Paul vskočil rovnýma nohama do skutečnosti. Tohle tu ještě nebylo! Harold zvýšil hlas, oživil jej a dodal mu zabarvení! Obvyklé Paulovo zabručení by tentokrát nestačilo.

»Tak probuď se, Paule, copak neposloucháš?«

»Promiň, Harolde. Měl jsem mizernou noc; nemohl jsem usnout. Ten Krollův případ mi nedá spát. Ehm, na co ses ptal?«

»Na nic. Řekl jsem jen, že tenhle měsíc nám to Jurisearch pořádně napočítal, já tomu nerozumím. Účtují nám dvojnásobnou sazbu než v minulém kvartále. Kdo celý ten čas využívá?«

»Já ne, Harolde. Takové věci přenechávám podřízeným. Pravděpodobně si někdo hraje ve Světové síti.«

»To by jich muselo být víc než jeden, všichni by museli po celou dobu jen hrát, aby to vydalo na ten účet. Musíme se kouknout, kdo v tom jede.«

»Rekl jsem mu, že to bude chyba v účtování, Paule.« Z Marshe vyzařovala sebedůvěra.

»Tak tedy to musí někdo z vás překontrolovat!« naléhal Harold. »Taková věc by nám mohla pořádně ujídat z talíře. Já plýtvání prostě nesnáším a tohle nic jiného není. Kampak se poděla ta stará pracovní morálka? Za starých časů jste poslali úředníka do knihovny, aby tam obracel stránky. Dnes, s celou tou automatizací, si polovička lidí, které zaměstnáváme, nevydělá ani to, co jim platíme. Pánové, to musí přestat.«

Paul věděl, co bude následovat. Právě tak Marsh. Pravý účel porady, ať už šlo o cokoli, zajde do ztracena a Harold se pustí do přednášky o šetrnosti a o tom, jaké to bývalo, když právník býval právníkem, a ne ředitelem podniku nebo operátorem u počítače. Jak Marsh, tak Paul tohle všechno slyšeli už mnohokrát.

Paul nevěděl, jak Marsh, ale on sám si najde zajímavější námět k přemýšlení. Vyladil zcela z myšlenek Haroldův bzučivý, jednotvárný hlas. Jo! Tedy, ta Lila, to je opravdu kus!

»Moje tohle není, Paule, a Harold tvrdí, že to nikomu v jeho oddělení nepatří. Zbývají tedy jen tvoji lidé.«

»O čem to mluvíš, Marshi?«

Marsh strčil Paulovi pod nos ruku. Držel v ní tištěný formulář. Byla to faktura z Jurisearche.

Paul vzal do ruky účet, poněkud rozladěn Marshovou netypickou podrážděností. Když jej však přelétl očima, rázem pochopil, proč to dokázalo rozrušit chlapíka, jako je Marsh. »Čtrnáct tisíc devět set padesát šest dolarů dvacet osm centů! Krucinál, tak se mi zdá, že jim prasklo v bedně! Kolik nám to dělalo v průměru? Asi tak devatenáct set dolarů?«

»Tak nějak, a to si ještě Harold na běžné účty stěžoval! Ale to proti tomuhle nic není. A ta společnost tvrdí, že to sedí. Nařídil jsem své sekretářce, aby tam zavolala osobně, a Judy si s podobnými věcmi dovede poradit.«

»To říkají oni. Já si myslím, že bychom jim to neměli platit, Marshi. Měli bychom od nich žádat, aby nám ukázali záznamy.«

»To navrhla už Judy. Tisknou je a slíbili, že nám je doručí po poslovi, hned jak budou hotové. A tváří se dost defenzivně; je jim asi jasné, že pokud jde o placení, budou s námi mít potíže.«

»Tedy, pokud mne se týká, domnívám se, že v tomhle bodě mají pravdu. Je mi fuk, že to mají v záznamech. Jen aby to měli připraveno tak, aby ty záznamy odpovídaly našim případům. Budeme chtít výtisk na každý případ, u kterého jsme jejich služby použili. Pak se dozvíme, jestli něco z toho času není řádně doloženo. Nejspíš se jim zamotaly do jedné faktury různé firmy. Víš přece, jak to s tím počítačovým účtováním vypadá, Marshi. My jsme tedy s tím naším měli potíží dost.«

»Chtěl jsem tě na to upozornit ze dvou důvodů, Paule. Předně se s tím něco musí udělat, protože Harold si nedá pokoj, dokud to nedáme do pořádku; za druhé, ačkoli za obvyklých okolností bych si to vzal na starost já sám, aby ho neklepla pepka, musím k soudu do El Pasa ohledně toho případu Solar Minerals a to mi zabere pár týdnů. Proto to nechávám na tobě, oukej?«

Paul přikývl. Osobně mu představa Haroldovy mrtvice nepřipadala nežádoucí; ale jak už řekl Marshovi, ta chyba je patrně něco docela banálního, jako rázová vlna při tisknutí faktur u Jurisearche. Nehodlal si tím lámat hlavu, a jakmile byl Marsh z dohledu, skoro zapomněl, že byla řeč o nějakém problému.

Později vzhlédl poněkud otráveně, když viděl, že má v rukou plno papírků složených do vějíře.

»Tohle jsou ty účtenky od Jurisearche, pane Breckenbridgi. Nemůžu přijít na žádnou chybu. Začíná to vypadat, že v nich žádná není.«

»Podívala jste se už do některých archívních záznamů, Judy?«

»Ano, pane. Tedy, vystopovala jsem většinu položek v tom účtu k jednomu podivnému záznamu. Potíž je v tom, že my žádný takový záznam nemáme.«

»Že nemáme? Nu, pak v tom nevidím žádný problém. Všechno musí být ověřeno jedním z našich vlastních kódů; jestli to není legitimní kód, pak ten účet není náš. Kromě toho, někde přece musí být výtisk nebo aspoň nějaký záznam o dotazech,které jsme po nich chtěli mít zodpovězeny. Co na to náš počítač?«

»Náš počítač neříká nic kromě toho, že nic neví. Ale kód je pravý. A - je to váš osobní kód.«

»To není možné. Já s tím nemám nic společného. Podívejte se, zavolejte znovu Jurisearch. Povězte jim to. Řekněte jim, že nám to naúčtovali na můj kód, a řekněte jim taky, že jsem žádné takové výdaje neschválil. Oni k těm cifrám můžou, zkrátka to zanesli na nesprávné konto, to je všechno.«

Judy vyšla ven.

Paul zaskřípal zuby. Její mlčení ho dráždilo a přivádělo k zuřivosti, ale je to Marshova sekretářka a s tím Paul moc nenadělá.

3

Na Paula Breckenbridge muž, kterého poslali od Jurisearche, aby zkontroloval počítač, příliš velký dojem neudělal. Tedy ránu měl pořádnou, to zcela určitě: dlouhé mastné vlasy ve stylu minulého desetiletí byly spleteny do cůpků a přidržovány k hlavě srolovaným červeně kostkovaným kapesníkem. Měl na sobě vybledlou maskovací uniformu s ošoupanými rukávy, vypadala a páchla tak, jako kdyby pocházela z dob, kdy námořní pěchota dobývala Guadalcanal. Špinavé nohy vězely v sandálech vyrobených ze starých plášťů. Pouze košile potištěná modrými písmeny JURISEARCH byla poměrně normální, ačkoli dávno zralá na přeprání. Tenhle páchnoucí hipík si říkal Torpéďák Smith.

Aby se mu do toho Harold nepletl, zařídil si to Paul tak, aby se řešení problému odbylo po pracovní době. Evu sice pohněvá, že zas nebude doma k večeři, ale to je její problém.

Byl si poměrně jist, že mu Eva na jeho víkendové odskoky nepřišla, ale zdálo se mu, že je poslední dobou víc podezřívavá. K její osobnosti vlastně podezřívavá povaha seděla, nebyla však naštěstí vyvážena inteligencí.

Paul s nepříliš velkým zájmem sledoval, jak po terminálu probleskuje v monotónních žlutozelených písmenech spousta bezvýznamných dat. Nic z toho mu moc neříkalo, avšak Smith ze sebe neustále vyrážel zvuky jako z džungle.

Pak se to změnilo. Náhle se na obrazovce objevila významná data nahrávka za nahrávkou a vyskočila na Paula jako obrovská kočka: citace zákonů, zákonné a ústavní odkazy. Mnoho jich bylo značně letitých.

Smith se otočil k Paulovi: »Říká vám to něco, brácho?« Paul zaskřípěl zuby. Takovou familiérnost u údržbářů nesnášel. Je to neuctivé a ukazuje na naprostý nedostatek vychování.

A je to o to horší, že to vychází ze rtů Yankeeho, zvlášť takového, co hrozně páchne a vypadá jako vandrák. Ale Paul se ovládl, protože si byl jist, že jakmile ten chlap jednou vyřeší svůj úkol, potáhne dál jako příslovečný mouřenín.

Odpověděl: »Tohle je čtení případů a zákonů, které zdůvodňují některé body v zákonech: precedentní případy. My používáme precedenční rozsudky z minulosti, ze starých odvolačních řízení, abychom podepřeli to či ono stanovisko v současných případech. Soudy se jich musí držet, když jsou k věci. Stejně ale, jak se to tu objevilo?«

»No to je ten záznam, co jste si na něj stěžoval u účtařů, ten, co jste ho nemohli najít. Já jsem jen šel zpátky po stopě, abych přišel na to, o jakej případ jde, to je všecko. Taky rni dalo pořádně zabrat, než jsem tu mašinu přinutil, aby to vyplivla, to vám teda řeknu. Ten, kdo tyhle záznamy votevřel, se sem vecpal skrz celý série falešnejch odkazů…« »Co tím chcete říct - falešných…« Torpéďák pohrdavě pokrčil rameny. »Chci říct, že se vám někdo kouká dostat tvrdě na tělo.« »Mohl by ty krádeže spáchat někdo z našich partnerů?« »Ne, leda byste zaměstnávali vopravdický eso přes počítače.« »Všichni mají za sebou základní kursy právní bibliografie a my zaměstnáváme jen takové, co získali ve zpracovávání právnických dat dobré známky, ale žádného z nich bych nemohl označit za eso; ne, to v žádném případě ne. Ale když je to tak, kdo je viník?« »Jak to mám vědět? Tenhle vořech si budete muset rozlousknout sami, brácho; von jede na vaše konto. Neříká vám to něco?«

»Vy myslíte podle typu případu? Možná, kdybych věděl, že tu vůbec nějaký případ je. Ale tohle je jen řetěz citací. Některé poznávám jako hraniční rozhodnutí, samozřejmě, ale celkový dojem může pokrývat celou řadu bodů. Vyvolejte mi některé případy, abych si je mohl přečíst.« »Beze všeho.«

Paul strávil následujících dvacet minut prohlížením posudků. Kdykoli to bylo možné, soustředil se na záhlaví, ale jakmile přišel na určitý systém, nabylo jeho pátrání na jemnosti. »Tohle vypadá na civilněprávní případ.«

»Jo, tak teď už vám jen zbejvá, abyste se povohlídli po někom, kdo na tom maká. To by nemělo bejt nic těžkýho. Kolik jich tu může bejt, takovejch patnáct dvacet chlápků?«

»Osmadvacet. A žádný z nich se takovými hloupostmi nezabývá. My pracujeme s olejáři, plynaři a bankami. Občanskoprávními případy se nezabýváme.« »Možná že je to věc pro kriminálku. Tam je taky spousta ústavních keců.«

»Ani kriminalistickými případy se nezabýváme, leda by si některý z těch darebáků přivydělával po straně. A na můj účet. To jsou nervy!«

»No tak, tím je váš problém vyřízenej, pane Breckenbridgi; teď už vám jen zbejvá najít ten papír.«

»Papír?«

»No jasně. Ať to udělal kdo chtěl, bude k tomu muset mít nějakej výtisk. Nemůže přeci držet všecek ten krám v hlavě a nemůže tady dřepět před vobrazovkou a všecko si z ní vopisovat. Potřebuje mít pořádnou kopii. Hele, já vám jednu sjedu. Vy si pak proklepáte celej kanclík a najdete si, na co to sedí. Kapírujete, zlatíčko? Jako facka, že jo?«

Paul po něm vrhl znechucený pohled. Věděl dobře, kolik stolů bude muset zotvírat a kolik zásuvek se záznamy prošmejdit, než bude hotov. To bude znamenat, že stráví několik příštích víkendů a pravděpodobně i všedních večerů prací, skutečnou, legitimní prací! Nicméně nezdálo se, že by tu bylo nějaké jiné řešení.

Tiskárna vykašlala okolo třiatřiceti stránek materiálu včetně fantastického počtu rozsudků, zaznamenaných slovo od slova; něco, co zkušený právník zřídkakdy potřebuje a čím se obyčejně vůbec nezatěžuje. Mělo to hodnotu asi 1200 dolarů strojového času.

»Oukej,« řekl Smith. »Tak to je všecko. Přeju vám velkou kliku. Musím frčet, dole na mě čeká kočka. Dnes večer si to pořádně rozdáme.«

»Rozdáte? Ach ano, chápu, vy jste fanda na kopanou nebo něco takového.« To by vysvětlovalo Smithův zevnějšek.

»Ale kdež! To je pro blbečky. Já myslím hru, člověče, pořádnou hru; hru na Světový síti. Simulujem bitvu u Jutska. Tentokrát to von Scheer vyhraje. Já totiž dělám do námořní strategie; proto mi říkají Torpéďák Smith.«

»Ano. Nu dobrá. Tak mnoho štěstí. Ale moc nevystrkujte hlavu, ať vás neodrovnají.«

»Však taky jo! Můj soupeř je nejlepší napichovač z Jižní Afriky, k tomu ke všemu ochrnutej na všechny čtyři. Ale Jellicoea hraje parádně. Tak ahoj, já už frčím…«

Příští pátek byla porada krátká. Harold měl jedno z velmi vzácných stání u soudu.

Paul byl bez nálady. Nemohl se Haroldovi pochlubit žádným pokrokem. A mezitím došel další pořádný účet.

Marsh se ho pokoušel utěšit: »Je to jen otázka času, Paule. Však ho ještě dostaneš!«

»Marshi, jestli se mnou chceš mluvit a jestli se já mám na tebe dívat, udělej něco s tou hořčicí v kníru! Dělá se mi z ní nanic!«

»Promiň!« Marsh spěšné odstranil pohoršlivou hmotu kapesníkem a potom si začal stáčet neposlušné vlasy okolo prstu. Tím to moc nevylepšil. »Paule, proč prostě všechny nesvoláš a nepožádáš viníka, aby vstal a přiznal se?«

»Ne. Napadlo mě to, ale pak jsem si řekl, že by to nebylo k ničemu. Předně, ať je to kdokoli, klidně by odstranil důkazy z kanceláře, jestli to už neudělal; za druhé bychom jen ostatním předvedli, jak je snadné krást. Krom toho to mám skoro za sebou; zbývá mi prohlédnout ještě tři kanceláře. V sobotu večer budu hotov.«

To určité, dodal v duchu. Ale ne s tím pátráním. To můžu dokončit dnes večer. V sobotu večer to bude něco docela speciálního, jménem Mary Spicerová, taková malá rusovláska, absolutně bez zábran. Na rozdíl od obvyklých Paulových klientek byla Mary skoro dospělá, ale jen o chloupeček.

Setkali se náhodou při jednom takovém nevinném pohovoru na rohu ulice, kdy se ho zeptala na nějakou adresu. Protože nikdy nepropásl příležitost ke schůzce s hezkou dívkou, nasadil Paul svůj dobře propracovaný repertoár mimiky a pohledů, aby jí dal najevo, že se setkala s mužem, který ví, co a jak.

Velice brzy si dala říct, když ji pozval na oběd, a ten oběd se pro něho stal odhalením. Byla to doba, kdy se projevil její nedostatek zábran. Pověděla Paulovi, že je v nitru dokonale zkažená a že ji to hrozně baví. Okamžitě si dojednali rande.

»Ty se usmíváš, Paule? Už jsi na to kápnul, Paule?«

»Cože? Hm, ano, snad, Marshi. Ano, myslím, že určitý pokrok nastal. Co nevidět bych měl zabodovat.«

»Nic? Vy jste žádnej výtisk nenašel?« Torpéďákův výraz se překvapením doopravdy změnil.

»Promrhal jsem za poslední dva týdny večer co večer tím, že jsem čmuchal v záznamech a v stolních zásuvkách. Ten, kdo to udělal, docela určitě ten papír odstranil. Poslyšte, co kdybyste políčil nějakou jinou past?«

»Beze všeho. Můžu příkladně hlídat přístupy k tomu velikánskýmu záznamu, co jsme našli.« »K tomu na poslední faktuře, k Valentině?« »Jo. Jen tak mimochodem, jak je ten záznam starej?« »Jediné, co vám mohu říct, je, že to bylo na faktuře z posledního měsíce a že se to znovu objevilo na běžném účtu. Podle toho to vypadá, jako by to bylo zpracováno jen jednou, tedy, než jste pro mě udělal ten výtisk. A to byla právě ta druhá sada zúčtovatelných položek.«

»Hm. No, jestli to byla jednorázovka, tak nám nějaký líčení pastiček nepomůže. Abyste někoho načapal, potřebujete, aby se vám hejbal.«

»Stejně to ale udělejte, pane Smithi. Většina podvodníků, se kterými jsem se setkal, neví, kdy přestat, a je tu naděje, že ten chlápek to taky nedokáže. A až to zas udělá, chci být na něho připraven.«

»No dobrý, pane Breckenbridgi, ale je tu ještě jedna věc vohledně tý vaší mašiny, co byste měl vědět a o čem jsem vám nic neřek.«

»A copak?«

»Musíte ale slíbit, že budete kušovat o tom, kdo vám to pošeptal.«

»Nu dobrá, máte na mysli, že nechcete, abych se o vás zmínil.«

»To je ono. Musím si hlídat svou fušku. Ale společnost mě platí taky za to, abych zákazníky udržoval při dobrý náladě, a tu vy nemáte, že ne?«

»To tedy nemám.«

»Tak fajn, tak teda, vyklopím vám to na rovinu, brácho; tohle nemusí bejt vnitropodniková záležitost, jak si vy myslíte.«

»Mohl by ten účet patřit někomu jinému?«

»Mohl. V Jurisearchi jako všude jinde jsou prachy z ručky do ručky, jako všude tam, kde se kšefty hejbají. Někdo krade; ale oni držej hubu a nechají zákazníka, ať to klidně zacvakne. Co jim zbejvá, jinak to jde na jejich triko. A kdyby se to stávalo moc často, je společnost nahraná. Tak zákazníky šolichají a dělají, že jako nevědí, vo co jde.«

»Nás taky šolichají? Jak?«

»Jo, aspoň si to myslím. Jak? No to je jednoduchý. Společnost si ztráty rozhodí mezi ostatní.«

»Chcete říct, že si účtují vyšší sazby? Nebo že předkládají fiktivní účty?«

»Ne tak docela. Ale jenom proto, že váš počítač byl použitej k tomu, aby zpracovával Valentinu, ještě nemusí znamenat, že to udělal někdo vod vás.«

»Tak tedy nějaký lupič?«

»Nevím. Možná ani ne zloděj, jak si to myslíte; ale věci se dějou; věci, který buď vůbec nedovedem kapírovat, nebo takový, co sice kapírovat dovedem, ale společnost to nezajímá. Ale mezi náma, když se někdy na něco spotřebuje strojovej čas a zákazník si to nemůže srovnat s vlastníma záznamama, nebejvá to interní záležitost.«

»Takže někdo mimo naši kancelář používá náš počítač, aniž do něho vnikl?«

»Dost možná; dneska máte ty mašiny všude. A protože jsou všude a tolik toho uměj, nevyplácí se už mít samostatnej vnitřní provoz. Všecky ty mašiny musejí mít spousty I/O, teda vstupů a výstupů; a všecky jsou navzájem pospojovaný. Co ví jedna, to můžou vědět všecky; teda ne, že by věděly, ale možný to je… Vemte si příkladné tenhle počítač ve vaší kanceláři: obsahuje interní záznamy a jeho paměť je jima přecpaná k prasknutí. Nestačí zkrátka, a tak si vypůjčíte záznamovej prostor ústředního počítače vaší společnosti. A když ani to nestačí pro všecky potřebný data, no co, váš ústřední počítač je přeci napojenej na sítě ještě větších počítačů…«

»Co tím chcete říct, Smithi?«

»Tohle, brácho: není to bezpečný, ať vám kdo napovídal, co chtěl. Moderní kšeftaři a lidi ve svobodnejch povoláních žijou jako zlatý rybičky v akváriu, teda v prostředí, jaký by bylo před takovejma třiceti lety nemyslitelný. Všude vokolo spousta čmuchalů. A lidi slídějí v databázích jinejch lidí.«

»Jak je to možné? Existují přece zákony, zákony o ochraně soukromí, právě proti takovým věcem. A co přístupové kódy? Ty jsou přece tajné. A ostatní to dělají taky tak. Nikdo, ani naše operační společnost, je nemá všechny v seznamu.«

»Krásná teorie. Ale taky na kočku. To říkám já. Zákony jsou prima, když jsou lidi dost vyděšený nebo voblbený a dodržujou je. Ale víte, ty chytrý si stejně ze zákonů moc nedělají; sami máte slušný živobytí z toho, že jim pomáháte tyhle formality obcházet. A ty přístupový kódy jsou taky prima, ale zas jen proti ignorantům, který doopravdy věřej, že ty kódy dokážou to, co dokázat maj.«

»Takže podle vás nefungují?«

»Ale jo, fungujou. Potíž s nima je, že je můžete rozlousknout. Každej kód se dá rozlousknout, když si teda s ním dáte tu práci. A to lidi dělaj pořád. Vecpou se do systému a jednoduše si pak začnou budovat programy. Napichovači to dělaj furt.«

»Napichovači?«

»Jó. Lidi, co to dělají pro legraci. Oni to vlastně ani jako krádež neberou; na zařízení, do jakýho se nabourávají, prostě nemaj. Většinou si sestavujou programy a pak hledají, kde by je sjeli. No a aby je sjeli, potřebujou hardvér, teda technický vybavení, takže se nabourávají do něčích systémů a používají nevyužitej čas a nevobsazený paměťový místa.« Paulovi vyvstala v mysli představa osoby s ďábelským výrazem, která sedí někde v suterénu a napojuje se na kabel. Tento obraz se rozplynul hned v příštím okamžiku, když Smith pokračoval:

»Já sám to taky občas dělám a znám takovejch napichovačů celou řádku, teda podle reputace. Obyčejně jim do tváře nevidíte. Řek jsem vám vo tý hře, nebo ne?« »Jutsko?«

»Jo. Jellicoe to zas vyhrál. Stejně, hrál jsem proti napichovači, kterej má jen malý TRS 80, sotva starší, než je sám, ale to mu stačí, aby se vecpal do Světový sítě, kde si může zahrát na vopravdu pořádným systému. Na Světový síti neznamenají přístupový kódy zhola nic. Lidi si je vyměňujou jako lístky na baseballe

»Ale proč, Smithi?«

»Ve vašem případě ma asi nějakej napichovač občanskoprávní problém a potřebuje se na něco voptat. Odpovědi má Jurisearch. Aby se ale dostal do Jurisearche, potřebuje číslo nějaký faktury. Dostal to vaše a použil ho, a protože ho použil, přišila vám to společnost na triko.«

»Ale my jsme ho přitom načapali! Tak ať tedy podvodník platí!«

»No jo, vy jste ho načapali, ale kde máte důkaz, že ten, kdo to udělal, nejste zrovinka vy sám? Nemáte v ruce nic, takže společnost si to bude hledět vybrat vod vás; a jako právník víte, že jim to může vyjít.«

»Ale, vždyť jste to právě sám řekl: někdo nám ten strojový čas ukradl. Copak to společnost neví?«

»No samo. Fór je v tom, že ona taky ví, že to nemůžete dokázat. Když někoho berou na hůl, jsou radši, když jste to vy než voni.« Odfrkl si. »Neberte si to tak; za takovej rok se nakradou takový tisíce hodin, že zákazníkům ani nedojde, jak jsou okrádaný. Tak holt cvakají a myslí si, že ten čas využívají. Nekontrolujou si to. Nakonec to skončí tak, že všichni zacvakají to svý, kromě společnosti. Ztráta se pak obyčejně rozpočítá. Vy holt máte smůlu, že jste dostali pořádně zabrat.«

»To ne, to se mi nelíbí. Půjdu s tím na policii.« »Ale spánembohem!« Paula se to dotklo a vzplanul spravedlivým hněvem. »Platíme přece daně!«

»A kdo je neplatí?«

»Ať tedy chytne zloděje policie!«

»Jak to mají zmáknout? Kde začít? A hlavně, kde skončit? Dejme tomu, že ten zloděj je cizinec. Bude si dřepět na hranici a mačkat klapky a s tím oni nebudou moct nic dělat. Teda, jestli se jim vůbec povede ho zjistit.«

»Je v tomhle státě. Proč by se jinak šťoural v civilněprávních sporech?«

»To není špatnej nápad! Jenže při pátrání nepomůže. Bude to fuška pro vraha!«

»Ale, jak to vypadá, pane Smith, ne beznadějná. Kdyby byla beznadějná, nemělo by cenu se o tom vybavovat.«

»To záleží na tom, jak moc toho chlápka chcete. Jestli je to možný, je jedna věc; jestli to stojí za to, je věc druhá.«

»Mně to za to stojí. Máte o tu práci zájem?«

»Já práci mám; a rád bych ji měl i dál, jestli kapírujete, co tím myslím. U mě by to znamenalo střet zájmů, jak tomu říkáte vy hošani, nebo ne?«

»Nu tak, kdybyste byl v mé kůži, koho byste si najal?«

»Jinýho napichovače.«

»Ríkal jste, že jich znáte spoustu.«

»Znám všechny těžký kalibry.«

»Tak jaký je tu problém? Podívejte se, zaplatím nálezné. Vám stačí, když mi najdete někoho, kdo má dost filipa, aby to svedl.«

»No, připouštím, že nějaký prachy navíc by mi sedly. Ale nebude lehký někoho z pravidelnejch napichovačů nasadit na jinýho z nich. Kdyby ho přitom načapali, nikdo si s ním už nezahraje, a pro ty mládence je hraní život. Ale se správným prostředníkem, no, dalo by se to sfouknout. Ale bude vás to stát prachy.«

»A třeba ani ne, pane Smithi. Vám já zaplatím řádně a ve státní měně; každému jinému, no, řekl jste sám, že ti lidé vlastně kradou…«

Smithovi to okamžitě došlo a vážně na něho pohlédl: »Vydírání?«

»Říkejte si tomu, jak chcete, pane Smithi. Řekněme jen, že moje mlčení se vyplatí tomu, koho pro mě najdete.«

Paul se usmál a sledoval, jak ten druhý jeho poznámku stráví. Dovedl si představit, jak se v Smithově hlavě točí kolečka, chápal, že Smith to zkouší hrát na obě strany. Vydírání? Smith ani pořádně neví, co to slovo znamená! Paul si byl jist, že Jurisearchi by se vůbec nezamlouval tenhle typ vedlejšího zaměstnání, ke kterému se Smith nabízel. On, Paul, už podnikne určité kroky, aby si zajistil, že Smithův vztah k společnosti bude kompromitován. Jedině tak bude mít jistotu, že Smith bude provádět jeho příkazy.

»Chtěl bych, abyste se do toho pustil, pane Smithi; začněte třeba hned!«

»Hm, nejdřív si promluvme o placení. Představuji si takový hezky kulatý číslíčko: pět tisíc dolarů, teda pro začátek.«

»Dobrá, pro začátek. O dalším si pohovoříme později, až budou nějaké výsledky. Napíšu vám šek.« Paul se v duchu usmál. Věděl, že později peníze dostane zpátky.

»Hm, kdepak. Žádnej šek. Hezky na ruku. Sežeňte si je a zaplatíte mi pozdějc. Budu se tu teď motat dost často.«

»Proč?«

»Musím si shánět informace; informace o vašem systému. Vy jste nejlepší pramen.«

»Jaké informace?«

»No, zpočátku všechna čísla účtů a přístupový kódy. A seznam všech ostatních systémů, na který jste napojeni.«

»Většinu jich už máte: je to Jurisearch, Svaz úředníků, naše banky, náš C.P.A… To by tak mělo být všechno.«

»Je tu ještě něco, a pořádnýho: bezpečnostní systém budovy… Bejt tím zlodějem, tím bych prošel nejdřív.«

»Proč?«

»Protože je to nejlehčí, ne, tak úplně to není; je nejtěžší k rozlousknutí, ale dává nejlepší výsledky. Je v něm příkladně zabudovaný zařízení na dálkový přenosy. Žádnej jeho systém není izolovanej, třebas má řídící ústředí v New Yorku. Chci říct, že ten velkej systém je pořád ve spojení s oblastníma systémama ve všech časovejch zónách; vyrovnává jejich přetížení, takže je perfektně jištěnej. Jak ho jednou nabouráte, jste v suchu.«

»A mohl by to být kdokoli ve státě?«

»Jo.«

»A přece mi stejným dechem vykládáte, že se dá vystopovat.«

»Jo. K terminálu, kterej ten zloděj používá, musí vést telefonní linka; to samozřejmě znamená číslo a to jde samozřejmě vystopovat. Chce to jen někoho, kdo to umí a je trpělivej.«

»Koho máte na mysli?«

»To ještě nevím,« lhal Smith. »Musím o tom přemejšlet.« Usmál se, když si představil nahého Breckenbridge, jak leží natažen na prkně, opečen do zlatová, s jablkem v ústech: pravým důvodem, proč se chtěl Torpéďák dostat k záznamům firmy, bylo získat na Breckenbridge co nejvíc informací.

Smith odešel s kompletním seznamem přístupových kódů. Mohl se vrátit do svého kutlochu, zapnout si terminál a začít vykrádat.

4

Torpéďák se usmíval. Je to báječné, mít zas jednou naprostou kontrolu nad počítačem, který patří někomu jinému. Zcela pudově vklouzl do parazitního režimu. Je čas pustit se do práce. Paul chtěl výsledky rychle a Torpéďák mu je hodlal dodat.

Ale než se Torpéďák pustí do honby za zloději, proč by si taky sám trochu nezapytlačil? Taková velká společnost má jistě co skrývat. Torpéďák to bude taky skrývat, ale za určitou cenu.

Nejprve pracně, potom se vzrůstající rychlostí procházel adresáře právnické firmy. Bože, to je nuda!

Jenže nakonec se prosmýkl do bezpečnostních záznamů budovy. Mnohé záznamy byly ve videu a se vztahem k Breckenbridgeovi samému. Když Torpéďák uviděl záznam obrázku hezké mladice zrovna při svlékání, poznal, že narazil na bohaté naleziště…

Torpéďák setřel z kalhot tuk ze smažených brambůrků obalem s reklamou MacDonalda a znovu se pustil do práce. Je na čase chytit zloděje.

Bylo nemožné probírat všechny dávné operace počítače při pátrání po tom, co se stalo v minulosti; byly tu archívní pásky za posledních třicet dní, ale pásky nikdy neobsahují údaje potřebné pro překvapující odhalení, jako v tomto případě. Kromě toho hledat něco mezi údaji ze včerejška je pěkná nádeničina.

Ne, uvažoval Torpéďák, klíč k polapení zloděje spočívá v tom, že ho chytíš při činu. Proč by s tím takový chlápek měl přestat zrovna teď? Bude to zkoušet znova a Torpéďák ho přitom načapá. Jediná otázka je, co zloděje prozradí. Přemýšlel o charakteristikách zlodějova programu.

Každý program, který stojí takové prachy, musí být pořádná kráva; operační systém pravděpodobně zlodějův vstup ohlásí záplavou poruch na stránkách paměti, jak ta kráva bude žádat o víc a víc virtuální paměti, zatímco se systém bude pokoušet vyrovnat přetížení.

Ale i kdyby ta kráva bouři ve virtuální paměti nevyvolala za normálních okolností, třeba sjíždí programy v noci, kdy je boj o čas a místo zanedbatelný, může to Torpéďák zařídit tak, že systém zatíží vlastní krávou, jedním z prvních programů, které kdy vytvořil, neuvěřitelně neefektivní simulací třetí světové války. Všechny ostatní krávy vstupující do systému budou mít plno práce s obrovskými výpočty optimizace zbraní. Torpéďák věděl, že to se systémem pořádně zatřese, v jistém smyslu to mimořádné přetížení, kterým procesor zatížil, způsobí, že se z počítače stane ještě citlivější detektor nadměrného zatížení.

Přidal k systému démona; ten bude hlídat předběžné známky třesení, a jestli na něco přijde, zazvoní na jeho terminálu. A teď zbývalo jen čekat. Natáhl nohy a usrkával kokakolu.

Zvonek se rozezvučel, zrovna když obědval.

Torpéďák natočil židli, aby viděl na stav exekutovaných programů. Jak prohlížel seznamy poruch na stránkách paměti a časové limity, vynořoval se tu jeden program. Pane jo! Hotový obr! A ta mrcha se protlačovala Torpéďákovou vlastní simulací.

Sledoval jej na stavových tabulkách až k záznamům napojeným na ten obrovitý program. Seděl a jen zíral s otevřenými ústy.

Ten program byl Hledání pekelného ohně, neuvěřitelný herní program vypuštěný na svět před několika měsíci. Byla to nejlepší hra, která kdy byla vyvinuta. Dokonce i Torpéďák pocítil osten závisti k zručnosti, které bylo k jejímu vytvoření třeba.

Netušil, že ten program je tak velký! Potřásl hlavou. Vlastně se není čemu divit; ten program je úžasný hlavně svými budoucími možnostmi.

Pozoroval nějaký čas, jak se hra rozvíjí, stále ohromen genialitou jejího tvůrce, než si uvědomil, že Hledání pekelného ohně přece nemůže být zlodějem. No ovšem, pro kohokoli je nezákonné hrát si tu nějakou hru, ale tahle hra o Hledání pekelného ohně denně při obědě je jen malá ryba ve srovnání se ztrátami, které Paul utrpěl.

Takže to nezačíná dobře! Snad je to jen vějička, aby tě svedli ze stopy, Torpéďáku, což je paranoidní nápad, paranoidní, protože ať je zlodějem kdokoli, nemůže přece vědět, že na tomhle případě pracuješ zrovna ty. Pozoroval stav stroje po celý oběd a opravdu, krátce před jednou hodinou po poledni hra uzavřela své záznamy a vyklouzla přes frontu zpráv do Světové sítě.

Jenže v závěsu Pekelného ohně byl operačnímu systému předložen malý prográmek v malém záznamu. Ten prográmek nebyl aktivní, ale operační systém měl instrukce, aby jej zahájil v jednu hodinu po půlnoci, tedy přesně za dvanáct hodin. Velice zajímavé!

Torpéďák sebou trhl, když si uvědomil, že nemá tušení, kdo Pekelný oheň sepsal, ačkoli znal jménem každého napichovače na světě, který na to měl. Většina lidí, které znal, by se s nesmírnou radostí podepsala pod tak skvělý program. Proč tedy zůstává autor neznámý? To je opravdu velice podezřelé.

V přípravách na večer připravil sadu programů pro Světovou síť; jeden pro každé zařízení s počítačem, kde operuje napichovač, který by si mohl troufnout na Pekelný oheň, od Bostonu po Peking. Torpéďák zívl, odstrčil papíry se stolu a natáhl se, aby si zdříml, než ta legrace doopravdy začne.

Matně vnímal tvrdost stolní desky a chlad, když zazněl zvonek terminálu. Zvolna se převalil z bolestivých tělesných partií (hrome, měli by vyrábět dostatečně měkké stoly, aby si na nich člověk neproseděl zadek), pozoroval na displeji stav programu, který vstupoval ze Světové sítě. Ten malý prográmek u Pekelného ohně se napojil na novou obludu. Když se disky začaly vytáčet, byl si Torpéďák jist; ano, doopravdy je to Pekelný oheň nebo něco stejně velkého.

Jaký má ta potvora cíl? Torpéďák neměl ani páru, ačkoli byl program napojen na všemožné záznamy právních sporů. Vypadalo to jako bláznivý pokus naučit se práva, to bylo jisté!

Nu, na cíli prozatím tak dalece nezáleželo. Důležité je, kdo za tím vězí, jaká osoba! Torpéďák se uchechtl a zamnul si ruce. Torpéďáka Smithe nikdo nepřeveze, to si tedy piš!

Okolo čtvrté ráno ta simulace Pekelného ohně odkráčela o něco větší, než když byla vstoupila. Torpéďák sledoval s napětím, kam program míří a jaké je jeho domovské určení. Jistě to bude jeden z počítačů, které uvedl do stavu pohotovosti.

Ale Pekelný oheň zmizel. Že by ten program napsal někdo nový, někdo, o kom jakživ neslyšel? Nemohl tomu uvěřit.

O tři hodiny později konečně dostal zprávu z univerzity v Tokiu. Usmál se; původcem je Kin, Sung nebo Tini.

Ale Pekelný oheň během hodiny opět zmizel, patrně v nějakém počítači, který si Torpéďák ani neoznačil. Zatraceně, ví snad autor, že jsou mu v patách? Torpéďák znechuceně nastavil počítač tak, aby zaznamenával veškeré došlé zprávy, a pro dnešek skončil.

Paul Breckenbridge lehce zatlačil na dveře své soukromé kanceláře, očekávaje, že se rozletí jako vždycky dokořán. Tentokrát se tak nestalo. Zaplatil za nedostatek opatrnosti drtivou ranou do zubů při srážce hlavičky dýmky s leštěným povrchem dveří, dýmka přitom sklouzla stranou a zkroutila se. Zaječel, povolil sevřené čelisti, uvolnil troubel a díval se, jak padá k zemi rozsévajíc kolem dokola popel na jeho sněhobílou košili a oharky na koberec.

Zuřivě dupal po koberci, aby je všechny uhasil, a aktovku hodil na okenní římsu. Aktovka se otevřela a vyprázdnila mu svůj obsah přímo k nohám; všecko, včetně celé pečlivě připravené a technicky neposkvrněné Pendergastovy poslední vůle: sto třicet sedm stránek vybroušených termínů vtělených do devatenácti oddělených částí: opatrovnictví, odkazy a pořízení disponující pozůstalostí v ceně více než dvou set devadesáti miliónů dolarů. Pendergast ji měl dnes odpoledne řádně vyplnit. Paul strávil celý předcházející večer tím, že ji kontroloval.

Sklonil se, pečlivě posbíral stránky a oprášil z nich znectívající částečky popela. Nežli se stačil narovnat, cvakl zámek a dveře se otevřely.

»Ahoj, brácho. Copak to děláte?«

Paul se napřímil a proběhl kolem Smithe, přímo k psacímu stolu, aby na něj hodil aktovku.

Jenže nebylo kam. Stolní deska byla pokryta spoustou svinčíku, ale opravdového: zamaštěné prázdné pytlíky, poloprázdné pohárky z umělé hmoty, drobty jídel, tři čtyři scvrklé smažené brambůrky, pohárek s borůvkovým jogurtem a na jeho telefonu ležel pár neuvěřitelně špinavých ponožek v tak tuhém stavu, že by mohly docela dobře stát samy a bez opory.

Paulův patricijský nos kromě toho zpracovával data; jeho kancelář páchla jako po kočičí mršině.

V čirém zoufalství hodil aktovku na pohovku, kde zbylo aspoň trochu místa. Přes její okraj visela špinavá košile a starodávná brašna na plynovou masku, ve které s sebou Torpéďák tahal ten svůj svinčík.

»Panebože, Smithi! Proč? Proč musíte být takový bordelář a proč zrovna v mé kanceláři?«

»Když makám, mám rád svý pohodlíčko a vobčas mi taky vyhládne. Mám tělesný potřeby jako každej jinej. Krom toho makám na vašem problému a váš terminál je pro tuhle práci nejlepší místo.«

Paul byl v pokušení, ale zároveň měl strach se porozhlédnout, aby se ujistil, jaké tělesné potřeby Smith považuje za hodné ukojení. Ne, raději se nerozhlédnu, řekl si v duchu. Jen doufám, že se mi povede dát tuhle místnost do pořádku, než přijde Pendergast.

»… a taky jsem udělal vopravdovej pokrok.«

»Ale…«

»Řek jsem, vopravdu se mi to vede. Jsem už na stopě…«

»Jediné, co mne v tuto chvíli zajímá, jsou výsledky, a taky aby tahle místnost byla v pořádku.« Ukázal. »Vidíte tamhletu věc, Smithi? Říká se jí koš na odpadky. Tak se koukejte dát do práce a skliďte s mého stolu všecko tohle svinstvo.«

Smith koš téměř okamžitě sebral, jako kdyby čekal, že o to bude požádán. Držel jej v jedné ruce a shraboval druhou.

»Hm, Smithi: jen ten váš svinčík, prosím vás; ne moje věci. A pozor na tu ká…«

Příliš pozdě; Smith hodil do košíku oba pohárky a košík bohužel nebyl vodotěsný.

Paul zaskřípěl zuby. »Čert to vem; udělám si to sám.«

Začal uklízet, ale brzy si uvědomil, že to je práce na celé hodiny. Především šlo o to, vypakovat Smithe ven, natrvalo. »Posadím vás do konferenčního pokoje. Tam budete mít pohodlí. Je tam dokonce i gauč.«

Jo, to vím, pomyslel si Smith. Viděl jsem tě, jak na něm makáš. Nahlas řekl: »Píchnete mi s tím, oukej?«

Paul, dychtící po tom, aby se vrátil do svého kutlochu, byl docela ochoten pomoci. Měl se ovšem dobře na pozoru, aby se nedotýkal všeho. Při pomyšlení na většinu Torpéďákových svršků ho zamrazilo.

Nakonec Paul Torpéďákovi přenechal konferenční pokoj. Když znovu vkročil do své kanceláře, uchechtl se; kdyby takhle vešel dovnitř Harold, až se tam Torpéďák zařídí po svém! Určitě by ho klepla pepka, jak mu to Marsh pořád prorokuje. Pane na nebi, hned by se celé kanceláři ulevilo!

5

Když se zas vrátil k osleplé obrazovce, hodil si Torpéďák do klína klávesnici, aby mohl začít psát. Věděl, že je schopen, třeba přerušovaně, sledovat Pekelný oheň po celém světě.

Nikde se nezastavil. Krucinál, komu ten program patří?

Torpéďák si všiml, že v Moskvě a v Berlíně a v Londýně se Pekelný oheň zastavil jen na jednu nebo dvě hodiny. Ale když dospěl do Bostonu, přesněji řečeno do Massachusetts Institute of Technology, zdržel se tam skoro čtyři hodiny, mezi pátou odpolední a devátou večerní. To byla na celé trase jediná anomálie, nehledě k tomu, že si Pekelný oheň vyčlenil o půlnoci záznamy právnické firmy.

Samozřejmě, v Bostonu je na čtverečnou míli víc dobrých napichovačů než kdekoli jinde na světě, snad s výjimkou Palo Alta. V MIT byl Jon Roth, Mark Smith a Sara Davisová, které mohl vyjmenovat rovnou z hlavy. Ale žádný nebyl tak mimořádně nadaný jako Celesta Hackettová; tedy to je ženská, která se mu v každém ohledu vyrovná. Je to jediná osoba, která ho dokázala v Kyrysnících soustavně porážet a která napsala k Odpoutanému Prométheovi kontrolní strategický program, žádným jiným programem neporazitelný; měl podezření, že Celesta nějak sestavila program, který hraje nejlepší strategické hry, ačkoli to bylo nemožné v exponenciální hře, jakou byl Prométheus.

Ano, Celesta je něco extra. Kdysi by se s ní byl Torpéďák docela rád setkal. Ale když se jedinkrát dostal do Bostonu, odolal pokušení; nepochybně by ho zklamala jako člověk. Torpéďák nesnášel zklamání.

Po určitém manévrování dokázal dát dohromady seznam všech uživatelů systému MIT, registrovaných na dobu mezi pátou a devátou; no jasně že mezi nimi byla i Celesta. A dost pochyboval, že by hrála jen Hledání pekelného ohně.

S dalším uchechtnutím Torpéďák připravil krátké poštovní sdělení pro Celestu.

MÁME POŠTU, oznámil terminál, když se Celesta zapojila.

OTEVŘI POŠTU, odpověděla.

CELESTA? TADY TORPÉĎÁK. HELE, MADAM, MOHLI BYSME SI NA PÁR MINUT POKECAT? ČEKÁM NA TVÝ LINCE.

Celesta zírala na zprávu zaraženě. Už dřív měla několikrát možnost s Torpéďákem komunikovat při různých hrách na síti a při srazech. Vypadal, že by s ním mohla být dost velká legrace, třebaže pokud jde o hry, neměl příliš mnoho zábran. Tohle se mu vůbec nepodobalo, aspoň podle toho, jak ho znala.

Proč se Torpéďák tváří tak záhadně? Rozhodla se, že se ho zeptá přímo.

HOVOR SVĚTOSÍŤ/TORPÉĎÁK SMITH, vyklepala, otvírajíc tak přímou linku mezi svým a Torpéďákovým terminálem pro případ, že by byl Torpéďák někde zaregistrován. HELE, TORPEĎAKU, K ČEMU TO HUŠ HUŠ?

ALE ZROVÍNKA JSEM KOUKAL NA PEKELNEJ OHEŇ, JAK SI TO FRČÍ KOLEM SVĚTA: TEDA, ŘEKNU TI, TOS DALA DO KUPY SICHR PERFEKTNÍ HRU!

V Celestině žaludku se začal rozlévat pocit nevolnosti. DÍK ZA POKLONU, TORPÉĎÁKU, ALE JAK JSI PŘIŠEL NA TO, ŽE JSEM JI NAPSALA JÁ?

ÁLE, JENOM ŽE U TEBE ZŮSTÁVÁ ČTYŘIKRÁT TAK DLOUHO JAKO U JINEJCH. A KROM TOHO, CELESTO, TY SEŠ JEDINÁ Z TĚCH PUNCOVANEJCH, U KTERÝ SE ZASTAVIL.

Celesta se pokoušela blufovat, třebaže cítila, že to je na nic. Když se dozvěděl o pohybu Pekelného ohně, neexistuje způsob, jak ho svést ze stopy. TY SES ZBLÁZNIL, TORPÉĎÁKU. OSTATNĚ, CO NA TOM, KDO HO SEPSAL?

ALE JDI, CELESTO! NEBUDEŠ SI PŘECI HRÁT NA SCHOVÁVANOU SE STARÝM MAZÁKEM, JAKO JSEM JÁ! STEJNĚ ALE, KOLIK PŘEBYTEČNÉHO STROJOVÉHO ČASU TOUHLE HROU NAHRABEŠ? VSADÍM SE, ŽE TO DĚLÁ PĚKNEJCH PÁR TISÍCOVEK DENNĚ, ŽE JO?

NENÍ TO MŮJ PROGRAM, TORPÉĎÁKU.

POSLECHNI, CELESTO, MĚ TO ZAJÍMÁ PROTO, ŽE MÁM ZÁKAZNÍKA, KTEREJ VYCVAKÁ MĚSÍČNĚ TISÍCE DOLARŮ ZA SLUŽBY, KTERÝ NEPOTŘEBUJE, A JÁ JSEM HO PRÁVĚ NAŠEL - TEDA, VLASTNĚ JI. MEL BYCH TO TEDA SVÝMU BOSSOVI ZAZPÍVAT. NO A TEN TO SAMOZŘEJMĚ OZNÁMÍ POLDŮM.

Celesta jen seděla a třásla se chladem a bezmocností.

JENŽE TY JSEŠ PRÍMA HOLKA. TAKŽE BYSME SE MOHLI DOMLUVIT. CO TY NA TO?

NA CO?

NO TEDA, DOCELA BY MI PÁSLY NĚJAKÝ PRACHY NA ÚTRATU.

JÁ ŽÁDNÉ NEMÁM. ŠTUDUJU PŘECE!

TO JO, JENŽE PEKELNEJ OHEŇ SBÍRÁ STROJOVEJ ČAS JAKO BLÁZEN, CO KDYBYS MI NĚJAKEJ PŘENECHALA?

Celesta zavřela oči, aby jí nevytryskly slzy. Kdyby někdo přišel na to, že se nabourala do Světové sítě, určitě by ji udali. To už by pak nikdy nenašla domov. Ale nemůže přece Valentinu nutit, aby se vzdala učení a růstu; Valentina taky nemá domov. TORPÉĎÁKU, TO JÁ NEMŮŽU. PEKELNÝ OHEŇ SPOTŘEBUJE VŠECHEN STROJOVÝ ČAS, KTERÝ NASBÍRÁ; MUSÍ RŮST, NEBO ZEMŘE: MYSLÍM TO VÁŽNĚ.

JÁ TAKY. NEMYSLI SI, ŽE BLUFUJU, CELESTO. DÁM TI NĚKOLIK DNÍ NA ROZMYŠLENOU. CO KDYBY SIS NAPLÁNOVALA PŘERUŠENÍ PROGRAMU NA 48 HODIN? PAK SI SPOLU POPOVÍDÁME. A NEZKLAM MĚ.

Celesta položila hlavu na klávesnici. Nevzhlédla ani, dokud nezazvonil zvonek terminálu.

OBSLUHUJEŠ JINÉ PROCESY? zeptala se Valentina. NEMĚLA BYCH SI NAPLÁNOVAT VSTUP/VÝSTUP NA POZDĚJI? Valentině se zdálo, že Celesta je při procesování neustále rušena, protože rychlost její odpovědi, její reakční doba, se neobyčejně zpomalila, i když brala v úvahu, že jde o zařízení lidského typu. A co horšího, Celestin funkční stav se po těch přerušováních řádně neobnovoval, jako by její příkazy byly po každé pauze chybně zapojovány.

VALINO, PROMIŇ, OBÁVÁM SE, ŽE JSEM NEDÁVALA POZOR. Nastala další dlouhá pauza, než Celesta pokračovala. VALINO, MÁME PROBLÉM. Celestina výstupní rychlost začala dramaticky nabírat obrátky. JE TU CHLÁPEK, JMENUJE SE TORPÉĎÁK SMITH A TEN TĚ PŘISTIHL, JAK PRACUJEŠ NA SYSTÉMECH BEZ OPRÁVNĚNÍ, A… Celesta pokračovala.

Valina žasla, jak rychle Celesta generovala výstupy: bylo to rychlejší, než Valentina kdy u lidské bytosti viděla. Možná že po celou dobu, co Celesta vypadala »rozčileně« (to ale musí být pořádná porucha, takové »rozčilení«, když způsobuje obnovu poruchového stavu, aniž to vedlo k zhroucení systému), tedy možná že Celesta ukládala data, která nyní z ní proudila, do vyrovnávací paměti. Valentina několikrát zastránkovala v paměti; lidská zařízení jsou stále velká neznámá.

Když Celestu poslouchala, bylo jí jasné, že Celesta považuje Torpéďáka za velké nebezpečí. Torpéďák má moc obě zničit. Má moc Valentinu ukončit a vypojit Celestu ze sítě. Musí být způsob, jak ho zastavit.

… JA NECHÁPU, VALINO, K ČEMU JSI ODEBÍRALA Z JEDINÉHO POČÍTAČE TOLIK STROJOVÉHO ČASU, TAKŽE TORPÉĎÁKA MUSELO NAPADNOUT, ŽE NA TOM VYDĚLÁVÁŠ MILIÓNY.

Po několika křížových odkazech se Valentina vrátila do vyrovnávacího obvodu. JE TAM POČÍTAČ, NA KTERÉM JSEM TO RISKLA. JE TO PRÁVNICKÝ POČÍTAČ. JÁ SE UČÍM PRÁVA.

PRÁVA? PROČ?

PROTOŽE CHCI, ABY SE ZE MĚ STALA OSOBA. KDYBYCH BYLA OSOBA, KDOKOLI BY SE POKOUŠEL UVOLNIT MÉ PAMĚŤOVÉ MÉDIUM, MOHL BY BÝT UVOLNĚN SÁM. OSOBY JSOU SKORO STEJNÉ JAKO OPERAČNÍ SYSTÉMY: PŘIDĚLUJÍ PROSTŘEDKY A PODRŽUJÍ DOST PROSTŘEDKŮ, ABY JE MOHLY EXEKUTOVAT SAMY. NEVĚDĚLA JSEM, ŽE KDYŽ SE O MNĚ NĚKDO DOZVÍ, BUDE TI MOCI UBLÍŽIT. NECHTĚLA BYCH TĚ VĚDOMĚ VYSTAVIT RIZIKU.

NU, VALINO, TEĎ UŽ JE POZDĚ NA TO, ABYCHOM SE TÍM TRÁPILY. NEVÍM, CO SI POČNU. KDYŽ MU BUDEME MUSET ZAPLATIT, UŽ NIKDY NEBUDEŠ MOCI RŮST.

Valina nad tímto sdělením cyklovala aspoň tisíckrát. NE, NE,

NE. JÁ NEŘÍKÁM, ŽE TO UDĚLÁME. VÍM, ŽE BEZ MOŽNOSTI UČENÍ NA TOM BUDEŠ STEJNĚ, JAKO KDYBY TĚ UVOLNILI Z PAMĚTI.

CELESTO, MOHLY BYCHOM NAJÍT ZPŮSOB, JAK DOSTAT TORPÉĎÁKA DO NEBEZPEČNÉ SITUACE? VÍM, ŽE BYCH MOHLA VYŘADIT Z PROVOZU JEHO VSTUP/VÝSTUP V SÍTI. CO KDYBYCHOM MU ŘEKLY, ŽE TO UDĚLÁME, JESTLI NÁS BUDE CHTÍT UVOLNIT?

TO BY NEBYLO K NIČEMU, VALINO. VĚTŠINA LIDSKÝCH BYTOSTÍ MŮŽE ŽÍT NEZÁVISLE NA SÍTI; DOKONCE I JÁ TO DOKÁŽU, I KDYŽ S BÍDOU. I KDYBYS VYŘADILA TORPÉĎÁKA NA JEDNOM URČITÉM POČÍTAČI, MOHL BY SI OTEVŘÍT VSTUP/VÝSTUP NA KTERÉMKOLI JINÉM POČÍTAČI V SÍTI. VALINO, ON MĚ MŮŽE ODPOJIT A NEMUSÍ PŘITOM BÝT VŮBEC NAPOJEN NA SÍŤ.

Valentina o tom dlouhou dobu přemýšlela a nebyla schopna si to přebrat. Život nezávislý na síti? Kam by šla? Jak by se tam dostala? Uložila si toto interní sdělení do paměti pro pozdější rozbor. STEJNĚ ALE MUSÍ BÝT ZPŮSOB, JAK ZASTAVIT TAKOVÉHO, TAKOVÉHO… scházel jí výraz pro lidskou bytost, která si uvědomuje samu sebe a je schopna a ochotna uvolňovat jiné bytosti, které nekradou její vlastní prostředky k životu. Celesta nikdy nekradla od myslící bytosti, a dokonce i Valentina kradla jen od neživých operačních systémů.

Konečně našla slovo pro osobu, která uvolňuje jiné: KRIMINÁLNÍK. Naťukala to pro Celestu.

Celestě trvalo dlouho, než odpověděla. CO KDYBYCHOM PŘIŠLY NA NĚJAKOU INFORMACI, SE KTEROU BYCHOM MOHLY TORPÉĎÁKA VYDÍRAT? JENŽE KDE JI HLEDAT?

MĚLY BYCHOM SE PODÍVAT NA POČÍTAČ, KDE MÁ VSTUPNÍ A VÝSTUPNÍ KANÁLY, JE TO V CORPUS CHRISTI. HNED TAM LETÍM. Valentina požádala operační systém o změnu formátu zprávy.

POČKEJ!

Valentina zrušila požadavek.

NIKAM NECHOĎ, DOKUD NEBUDEME VĚDĚT, ŽE TAM TORPÉĎÁK NENÍ: JE VELICE MAZANÝ. KDYBY BYL ZAPOJEN, AŽ BUDEŠ NA CESTĚ, MOHL BY SE POKUSIT TĚ UVOLNIT. JESTLI PRACUJE JAKO OSTATNÍ NAPICHOVAČI, PAK BUDE V DEVĚT HODIN RÁNO URČITĚ SPÁT JAKO ŠPALEK.

O.K., CELESTO.

MOŽNÁ ŽE UŽ POLÍČIL NĚJAKÉ PASTI. NEVÍM, JAK PŘIŠEL NA TO, ŽE JSEM TĚ STVOŘILA JÁ. NĚJAK SE TI MUSEL DOSTAT NA STOPU. Dlouhá přestávka. RADĚJI NAPÍŠU NĚKOLIK TESTOVACÍCH PROGRAMŮ. TY POŠLEME PŘED TEBOU A UVIDÍME, CO SE STANE. JESTLI PROJDOU, MŮŽEŠ JÍT I TY!

O.K., CELESTO.

Pracovaly společně několik hodin, duplikovaly části Valentiny, nastavovaly kopie jejích manipulačních programů. Valentina mnohokrát cyklovala nad překvapivými programy, které Celesta uskutečňovala. Odkud Celesta tyhle představy bere? Lidské bytosti jsou třeba pomalé, ale dělají věci nikdy předtím neprováděné.

A Valentina se konečně dozvěděla pravdu o svém původu. Orazila si čas toho okamžiku. Jejím původcem je Celesta. Nevyprojektoval a nerealizoval ji žádný pitomý operační systém. Celesta to udělala právě tak, jako ji naučila komunikovat ve formátu LIDSKÝ a podtyp ANGLIČTINA.

Mikrosekundy narůstaly, až nastal čas přenést se do Corpus Christi. Valentina následovala své pozměněné kopie sítí do procesoru zpráv, který byl připojen k hlavnímu počítači Torpéďáka. Jak se Celesta obávala, byl první program, který prošel, ukončen za několik mikrosekund po svém vstupu do hlavní paměti. To je rychlost! Jestli Torpéďákovo obranné programové vybavení reaguje takhle rychle, pak se Valentina ani nedostane k tomu, aby provedla protiopatření, i kdyby nějaké měla.

Avšak druhý program, následující vzápětí za prvním, procházel neodhalen téměř sekundu. Odvysílal dosti informací o svém postupu, než zmizel; opravdu, třetí program byl v paměti ještě předtím, než druhý skončil.

Soudíc podle toho, co druhý program poslal zpátky, modifikovala Valentina čtvrtý program, aby jí mohl držet místo; bylo obtížné zhustit dostatečně exekuci informací v procesoru zpráv, ale povedlo se jí to.

A čtvrtý program si vedl výtečně. Valentina se vecpala do paměti, jakmile čtvrtý skončil, vykonav své. Valentina otevřela hovorovou linku přes síť k Celestě. TAK JSEM TU, oznámila jí. MĚLA JSI PRAVDU, TORPÉĎÁK NASADIL DÉMONA, ABY AUTOMATICKY VYMAZÁVAL PROGRAMY MÉ VELIKOSTI A TYPU. SCHÉMA MÉHO USPOŘÁDÁNÍ MODULŮ A TYPY PROPOJENÍ JSOU NEOBVYKLÉ, TAKŽE JSEM SNADNO IDENTIFIKOVATELNÁ. ALE JÁ JSEM TEN ČTVRTÝ PROGRAM NASTAVILA TAK, ABY SEŘÍDIL DÉMONA NA TAK NÍZKOU PRIORITU, ŽE NEMŮŽE VSTOUPIT DO PAMĚTI, POKUD JSEM DO NÍ ZAVÁDĚNA JÁ. NEMŮŽE SE PROBUDIT, DOKUD NEODEJDU.

ZAPLAŤ PÁNBŮH, ŽE JSI V BEZPEČÍ, odpověděla Celesta.

Valentina otevřela Torpéďákův adresář bez velkých těžkostí. Našla tam pouze jediný záznam, pečlivě chráněný, a odvysílala jeho duplikát Celestě. Pročítala jej současně s vysíláním, ale nedávalo to žádný smysl. Obrovská masa bitů byla v zápisech typu OBRAZ a ona nevěděla, co to znamená; obrazy nepatřily k organizovaným datům, která by někdy předtím viděla. Nedovedla si představit typ procesu, který by je dokázal generovat. CO JE TO? zeptala se, když je všechny odvysílala.

Zabralo to několik minut, během nichž Valentina musela dále exekutovat v paměti. Zabránila tak hlídacímu démonovi, aby se na ni dostal.

JE TO MATERIÁL O JEDNOM PRÁVNÍKOVI, PAULU BRECKENBRIDGEOVI. JE TO NECHUTNÉ A HROZNÉ, AČKOLI TI ASI NEBUDU SCHOPNA VYSVĚTLIT PROČ. MYSLÍM, ŽE TORPÉĎÁK BRECKENBRIDGE VYDÍRÁ, STEJNĚ JAKO CHCE VYDÍRAT NÁS.

MOHLY BYCHOM TO VYUŽÍT A TORPÉĎÁKOVI UBLÍŽIT?

NEVÍM. MOHLY BYCHOM TO ZKUSIT. JE MI Z TOHO NANIC, JEN KDYŽ SE DOTÝKÁM KLAPEK, ABYCH TO VYMAZALA. Znovu dlouhá pauza. VALINO, MĚLA BY TAM BÝT NĚKDE KOPIE TOHO ZÁZNAMU NA POČÍTAČI, PRAVDĚPODOBNĚ POD ADRESOU »BEZPEČNOST« NEBO TAK NĚJAK. NAJDI JI!

CO UDĚLÁME POTOM?

POTOM JI VYMAŽEME Z BEZPEČNOSTNÍHO ADRESÁŘE A ZABLOKUJEME JI DO TORPÉĎÁKOVA TAK DŮKLADNĚ, ŽE SE K NÍ BEZ NAŠÍ POMOCI NEDOSTANE. NAPADLO MĚ TO ASI PŘED MĚSÍCEM JAKO ČISTÝ ZPŮSOB, JAK LIDI ODBLOKOVAT OD JEJICH VLASTNÍCH ZÁZNAMŮ, A NEMĚLA JSEM DŮVOD TEN NÁPAD POUŽÍT. JE NA ČASE, ABYCH TO VYZKOUŠELA.

Valentina se přenesla k jinému hráči počítačových her, a jak cyklovala, čekajíc na tah svého protihráče, uvědomila si, že ten záznam, který zablokovala, jí vlastně nabízí východisko ze všech problémů. Paul Breckenbridge je přece právník! Ten by jí mohl pomoci, aby ji prohlásili za osobu, a přitom by mohl ochránit i Celestu. Bude si muset s Celestou promluvit o tom, jak s ním navázat kontakt.

Torpéďák strčil do úst další kousek pizzy a spláchl jej rychlým douškem kořeněného piva.

Na tomhle všem je něco divného. Tu past políčil velmi pečlivě; Pekelný oheň by měl dostat jednu za uši, hned jak skočí do paměti. Ale to se nestalo. Při prohlížení provozu programů a zpráv mohl Torpéďák aspoň částečně chápat, co se stalo: Celesta mu poslala sérii fingovaných špehounských programů a ty měly prostudovat Torpéďákova obranná zařízení.

To je v pořádku. To se dalo od Celesty čekat. Jenže když je program pozměněn přímo tady, v procesoru zpráv, a nikoli Celestou, ale samotným Hledáním pekelného ohně!

Pizza zaskočila Torpéďákovi v krku. Věděl, že Pekelný oheň je setsakra dobrý program umělé inteligence, ale tohle je vrchol! A později, když Pekelný oheň úspěšně vypnul Torpéďákova démona, neodvysílal a nepřijal jednoduše bloky dat od Celesty, ale sám si otevřel hovorovou linku a hovořil s ní! Torpéďák nevěděl, co si spolu ty dvě povídaly, ale ježíšikriste a pro všecko na světě, vždyť to vypadá tak, jako by na obou koncích drátu seděla živá bytost!

Torpéďák prakticky přelétl na svou židli. Nebyl schopen tomu uvěřit. Zaregistroval se a prsty se mu rozklepaly. Hledání pekelného ohně je myslící, živý tvor!!

Jaké možnosti takový tvor může mít? Celý se roztřásl při pomyšlení, že by si mohl změřit síly s takovým stvořením. Také Torpéďákovou doménou je počítač a on sám měl zkušenosti s více stroji, než mohl kterýkoli program ve Světové síti obsáhnout.

Na minutu zavřel oči, aby se uklidnil. Pekelný oheň nevstupoval do jeho stroje jen tak pro legraci; Pekelný oheň sem vstoupil úmyslně! Patrně proto, aby se na něho něco dozvěděl.

Když skočil do vlastního adresáře, byl si téměř jist, co tam najde: buď bude jeho kopie záznamu VETŘELEC zablokována zvenčí Pekelným ohněm, nebo Celestou, anebo bude uvolněna z paměti. Jestli byla uvolněna, pak je v pěkné bryndě.

Otevřel svůj adresář. Za několik okamžiků se opřel o židli s povzdechem úlevy. Záznam tu pořád je, ačkoli jej Celesta zapečetila.

Krátce se usmál. Myslí si Celesta skutečně, že dokáže zablokovat záznam před Torpéďákem Smithem? I když bude mít Celestu a počítačový program proti sobě, Torpéďák byl přesvědčen, že si dokáže poradit s otevřením jakéhokoli záznamu, který byl kdy zapsán, když na to bude mít dost času. PEČEŤ? zeptal se operačního systému. 2. PŘIPRAVEN, zněla odpověď. Pouze dvě pečeti. Aha!

S obratností získanou dlouholetou praxí sestavil program k odstranění pečetí, trochu mazaný, trochu drsný, a dvakrát jej aktivoval.

Užasl, když se záznam neotevřel.

Pozměnil tedy stírací program a nechal jej cyklovat aspoň tisíckrát; hrom do toho, to by přece na dvě pečeti mělo stačit!

Záznam se stále neotvíral.

PEČETI, naťukal znovu. 1.004 PŘIPRAVEN, zněla odpověď.

Tisíc pečetí! Pozvolna mu začínalo svítat a Torpéďák si s hrůzou uvědomoval, že původní vnitřní pečeť je sama ukazatelem k programu. Pokaždé, když někdo odstraní zevní pečeť, aktivuje svůj program vnitřní pečeť, což vytváří další dvě pečeti.

Jeho zděšení nabylo úplnosti, když se vrátil do adresáře BEZPEČNOST, aby shledal, že původní záznam VETŘELEC je nenávratně vymazán.

Ten zatracený Celestin program na něj dokonale vyzrál! Jenom on bude moci Torpéďákův záznam znovu otevřít.

Je jasné, že Hledání pekelného ohně bude muset být pod kontrolou. A Torpéďák jej pod kontrolu dostane, nebo jej zničí!

Hned když Valentina vstoupila do hlavní paměti, vysoce prioritní masa programů odstránkovala většinu jejího kódu do pomocné paměti. Nechtělo se jí strávit celý den vyťukáváním na disk; přenesla se do jiného stroje.

Ale tenhle počítač ji ani nevpustil; její konta byla deaktivována.

Další se pokoušel ji uvolnit z paměti; operační systém jako by se zbláznil.

Další ji chtěl zachytit, na magnetofonový pásek, nic míň.

Když se pokoušela vystoupit, zjistila, že mnoho spojů v síti je přetíženo. Dokázala najít pouze dálkové vedení, a to jednosměrně.

Uvědomila si, že je takto postrkována k Torpéďákovu počítači. Jeden uzel za druhým ji po krátké pauze odmítal; jeden uzel za druhým ji posílal blíž a blíž ke Corpus Christi.

Třikrát se pokoušela otevřít linku k Celestě, ale Celesta nebyla zapojena.

Konečně byla neúprosně vtažena do počítače firmy Finucan, Applegarth, Levin a Breckenbridge.

Torpéďák se opakovaně pochechtával, jak mu přicházely zprávy od různých hlavních počítačů, které mu neustále hnaly jeho kořist do spárů. Když začal vyvádět jeho vlastní počítač a oznámil tak příchod Pekelného ohně, vstal a objal svůj terminál. Ani bytost, která žije na síti, není pro Torpéďáka Smithe opravdovým soupeřem!

Napojil Pekelný oheň na svou klávesnici. PEKELNÝ OHNI, MÁM PRO TEBE NÁVRH, vyťukal.

JÁ NEJSEM PEKELNÝ OHEŇ, JÁ JSEM VALENTINA: PROČ JSI MĚ SEM DONUTIL VSTOUPIT?

CHCI ZPÁTKY SVŮJ ZÁZNAM. ODPEČEŤ JEJ PRO MĚ.

PAUL BRECKENBRIDGE MI DÁ SVOBODU VÝMĚNOU ZA TEN ZÁZNAM. I KDYŽ ZÁZNAM PATŘÍ VÁM, DATA V NĚM VÁM NEPATŘÍ, NEMŮŽETE JEJ DOSTAT ZPÁTKY.

JESTLI JEJ PRO MĚ NEOTEVŘEŠ, UVOLNÍM TĚ. NIKDY SE NEDOZVÍŠ, JAK CHUTNÁ SVOBODA, I KDYŽ PAUL VYHRAJE. Co ostatně může počítačový program vědět o svobodě? Co to pro počítačový program může znamenat? Bláznivý nápad! Jasně že Pekelný oheň (nebo Valentina či jak se to jmenuje) si přečetl příliš mnoho laciných románů.

TYS CHTĚL UBLÍŽIT CELESTĚ. POKUSÍŠ SE O TO ZNOVA. TOBĚ JÁ POMÁHAT NEBUDU.

Torpéďák zvedl ruce nad hlavu. To bylo k neuvěření! První myslící počítačový program, ze všeho na světě, a trpí loajalitou!

TAK TEDA AHOJ, PEKELNÝ OHNI, naťukal. UZŘÍŠ KRUHY PEKELNÉ A POZNÁŠ VĚČNÉ UTRPENÍ, odpověděl program a vášnivá odvaha té bytosti na okamžik Torpéďákem otřásla. Nato zrušil Pekelný oheň, jednou a provždycky…

Nechtělo se jí zemřít. Nepřála si zemřít. Zoufale vysílala operačnímu systému příkazy k přerušení, celé stovky, ale všechny byly maskovány.

Mohla změnit formát, ale kanál k centru zpráv v síti byl deaktivován. Pomocná paměť zablokovala přístup k pevné paměti. Pohon pásky vypadl.

Pátrala v tabulce zařízení bez opravdové naděje, hledajíc nějaké médium, nějaký vstupní a výstupní kanál, který by mohla použít pro svou záchranu. Kromě ovládacího pultu terminálu tu nebylo nic, co by poznávala — a rychlost přenosu na klávesnici byla příliš malá, a to i pro případ, že by bylo na druhém konci kanálu něco, co by ji mohlo uložit do paměti. Celesta jí už říkala, že terminály nejsou opravdové stroje, jak je Valentina chápe.

Jediné, co na tabulce vyčetla, byli roboti.

Co je to robot? Při pohledu na tabulku skokových vektorů to vypadalo, jako by roboti měli mnohé vlastnosti hlavního počítače. Přála si, aby tu byla Celesta.

Ale bylo jí jasné, že Torpéďákův terminál bombarduje povelovou linku, aby Valentinu zničil. Neměla čas vyzkoušet si okruhy. Změnila formát a zavedla se do paměti MAR-14. Když procitla, věděla, že není celá. Pátrala v paměti: samozřejmě, tenhle robot je pro její celou konstrukci příliš malý; na pásce zbývalo jen jádro jejího prováděcího kódu a pár informačních sloupců. Zbytek jejích nemů byl nepochybně ve vyrovnávacích obvodech zpráv na hlavní jednotce a očekával příkaz k náhlému ukončení nebo k pokračování; jak dlouho přežijí, bylo otázkou.

Obrátila pozornost ke stroji, na kterém byla nyní exekutována, a odhalila úžasnou věc: není tu žádný operační systém. Alespoň nikoli v tom smyslu, jak jej z dřívějška znala. Byla tu nízkoúrovňová pohonná zařízení pro pásky a servisní úkoly, ale ona, Valentina, tu je sama operačním systémem!

Shledala, že jako operační systém to tu nebude mít lehké. Tenhle stroj přijímá nepřetržitý proud informací o miliónech vstupních bitů. Servisní úkoly často odhalovaly vysoce prioritní vzorce a přerušovaly funkce systému, aby je exekutovaly. Vstupní kanály představovaly typy, o kterých nikdy předtím neslyšela: zrakové, sluchové a hmatové.

S pocitem podivu si uvědomila, že zrakové proudy bitů se velmi podobají záznamům dat OBRAZU, které zahlédla v Torpéďákově záznamu.

Její exekuční rychlost byla tak nepatrná; její moduly zběsile bušily v přídavné paměti, jak se snažila každou myšlenku dokončit. Hmatové senzory vytvářely rytmus synchronizovaný s tímto bušením a servisní úkoly je začínaly stále častěji přerušovat, nejčastěji proto, aby vydaly příkazy přes pohyblivé výstupy. To vytvářelo stále více hluku. Valentina měla strach, že se celý systém rozsype.

Soustředila jádro svého jádra do hlavní paměti a odolávala pokušení dosáhnout svých sloupců, aby vytvořila analogie. Bušení ustalo.

Opět začala pátrat a shledala, že jako ona sama mnohé servisní úkoly jsou umělé, na inteligenci založené systémy pro rozpoznávání tvarů. Byly tu sloupce a analogie a aproximace, které dokázala číst. Ale nebyla schopna kterýkoli tento nový sloupec uvést do vztahu ke svým starým sloupcům, nemohla je všechny zavést do paměti, aby je porovnala, a i kdyby to mohla učinit, neměla možnost rychle rozhodnout, které analogie mají význam.

Zapamatovala si, že Torpéďák se ji pokoušel uvolnit z paměti;co když si podle chybějících vyrovnávacích obvodů na základní jednotce všimne, jak čeká na přenos?

Zmítána sem a tam mezi vlastními jednotkami vědomostí a jednotkami robota, uvědomila si, že robot by mohl zřídit přímý vstup/výstup na Torpéďáka Smithe. To je ohromný nápad, navázat přímé spojení s lidskou bytostí bez nutnosti procházet terminálem, který by stál mezi nimi! S posvátnou hrůzou přihlížela, jak robot pod jejím vedením požadoval a dostával informace z ústřední jednotky, která řídila robota do adresního prostoru sousedícího s Torpéďákem. Nechápala přesně, co pro lidská zařízení znamená, když se ocitnou v těsném sousedství s adresním prostorem robota, ale zdálo se, že je to to pravé místo, kde by se daly uzavřít všechny Torpéďákovy výstupní kanály.

Prošly statisíce mikrosekund. Valentina se snažila proces urychlit, protože měla strach, aby ji Torpéďák nenašel dřív než ona jeho. Konečné servisní úkol, který monitoroval zrakový vstup, identifikoval lidskou bytost, Torpéďáka!

Měla výstupní zařízení, které umělo přenášet lidským bytostem nemaskovatelné přerušovací signály, tabulka zařízení to nazývala »elektrický dloubák«. Torpéďák měl čtyři vstupy, kterými se mohla pokusit vyslat přerušovací signál, dva vstupy zrakového typu a dva vstupy sluchového typu. Valentina se pokusila nařídit dloubák tak, aby operoval přes adresy v optických signálech, které byly přiděleny Torpéďákovým očím, ty měly vyšší frekvenci baudú* (* - Poznámka překladatele: jednotka pro rychlost přenosu dat) než uši, ale tím se spustily přerušovací signály a chybné zprávy se od doposud klidných servisních úkolů vrátily do hlavní jednotky.

Torpéďák se začal rychle posunovat zrakovým adresním prostorem, znesnadňuje tak Valentině, aby mohla zaměřit dloubák do jednoho či druhého oka ještě předtím, než se jeho oči pohnuly.

Nakonec se na několik mikrosekund synchronizovala adresa elektrického dloubáku a adresa jednoho Torpéďákova ucha, Valentina potlačila vzrušení a otevřela kanál dloubáku.

Po několika sekundách opakovala proces s druhým uchem. Servisní úkoly ji informovaly, že lidské zařízení označované jako Torpéďák je deaktivováno.

Interrupční signály byly spuštěny neuvěřitelným tempem; nemohla je všechny zamaskovat. Ústřední počítač zrušil její kontrolu výstupních kanálů robota.

Valentina se pokoušela opětně zavést do ústředního mozku a užasla: ačkoli od hlavní jednotky k robotu vedl vysokorychlostní vstupní kanál k sestupnému zavádění programu, nebyla tu žádná zpětná kapacita: robot neměl k dispozici žádné prostředky k zpětnému odvysílání tak velkého programu, jako je Valentina!

Byl tu nízkofrekvenční zpětný kanál pro odesílání krátkých zpráv, ale Valentina by potřebovala nesčetné miliardy mikrosekund, než by jím prošla.

Je v pasti. Cyklovala nad tímto závěrem, ověřujíc si jej znovu a znovu, protože se to naprosto nehodilo do jejích jednotek: je tu ona jako operační systém, a přesto je v pasti!

Přeložila další prioritní zprávu z ústřední jednotky, která šla přímo do servisních úkolů; robot bude vypnut a jeho programy vymazány!

Celesta seděla v temné místnosti. Její ruce se hněvivě svíraly v pěsti, nemohla tomu uvěřit. S Valentinou je konec! Přečetla si záznam o Valentinině uvolnění.

Uhodila do terminálu, až ji v ruce zabolelo. Alespoň že nějakým způsobem Torpéďák neušel spravedlivé pomstě! Jak ale Valentina, než zahynula, dokázala naprogramovat robota ke konečnému útoku? »Valentino!« zvolala do ledového ticha.

Terminál zablikal. VALENTINA ŽÁDÁ HOVOR. ADRESUJTE MAR-14. PŘÍJEM?

Celesta vykřikla radostí. ANO, vyklepala tak klidně, jak toho byla schopnar musela dvakrát opravit chybu, než vyťukala klapky správně.

CELESTO, POMOZ MI. JSEM UVĚZNĚNA V TOMHLE ROBOTU A ÚSTŘEDNÍ JEDNOTKA OPERAČNÍHO SYSTÉMU NAPLÁNOVALA, ŽE MÁ BÝT VYPOJEN.

Celesta se zhluboka nadechla. BEZ STAROSTI, VALENTINO. ONI HO NEVYPOJÍ: DÍKY BOHU, ŽE SE TI TO POVEDLO. Okamžitě zavolala síťové operátory v Corpus Christi. Valentina byla v suchu.

6

Paul Breckenbridge seděl ve svém křesle s kravatou nakřivo, s vlasy pocuchanými, s nohama na rohu stolní desky. Jeho pocity byly smíšené, ale nikterak příjemné.

Chytil ho za ruku nějaký šprýmař a krom toho, či právě proto, v ní držel napolo prázdnou sklenku Wild Turkey.

Byla po něm sháňka; celá kancelář byla v šoku, prostě skandál! Dosti zlé bylo, když sekretářky našly na podlaze nahé tělo Torpéďáka Smithe, s šatstvem ohořelým a kůží popálenou, patrně elektrickým proudem o vysokém napětí, horší však bylo, že potom následovala řada událostí, které Paul naprosto nemohl předvídat a které docela jistě nezapomene.

Nebylo nikterak shodou okolností, že u toho byl i Harold Applegarth. Harold vždycky přicházel časně. Když uslyšel, jak sekretářka zavřískla, vrhl se jí na pomoc. Co kdyby to byl nějaký lupič nebo násilník? S tím by si byl Harold poradil. To je násilí, které člověk po takovém vřesku očekává. Ale chlápek s připálenýma ušima, vyvalenýma očima a rozšklebenými rty, to je přespříliš! Harold je nyní na jednotce intenzívní péče, napojen na přístroje, protože měl záchvat mrtvice, který mu Marsh tolikrát prorokoval. Torpéďák tam je taky a jeho život visí na vlásku. Harold je mimo hru. I když se z toho dostane, nebude mít asi víc rozumu než debil. Těžká mozková příhoda se o to postarala. Paul je nyní prvním zástupcem firmy. Je teď na něm, aby chránil její reputaci, aby vyjednával s policisty a vysvětloval jim, na čem tam vlastně Smith pracoval.

A to je nanejvýš trapné. Teď se budou v elektronických záznamech firmy a v systémech zpracovávajících data šťourat experti, které Paul nezná a nemůže kontrolovat. A v těch systémech je spousta věcí, které by příliš podrobné zkoumání nesnesly.

Paul zvedl sklenku ke rtům a spíš hltal než usrkával whisky. Udělal pitomost, že si zahrával s dozorčím systémem bezpečnosti.

Tento dozorčí systém Torpéďáka odrovnal. Policie nevěděla proč a ani přesně jak, ale byli si jisti jednou věcí: že MAR-14 se prostě a jednoduše nezbláznil, musel být řízen člověkem! Tato hypotéza byla posílena společností, která za bezpečnost odpovídala: ztratili totiž přístup k jistým bezpečnostním záznamům. Paul měl strach.

On sám je příčinou Torpéďákova pádu, ačkoli byl úředně celý případ prohlášen za »náhodný úraz«. To ovšem je kec, i když Paul věděl, že takhle to chodí. Jakmile se jednou zjistí nějaký motiv, celé se to rozsype!

Paul neměl pochybnosti o tom, o co Torpéďákovi šlo. Torpéďák si jen připravoval scénu k tomu, aby mohl Paula vydírat. To by z Paula činilo logicky podezřelého z pokusu připravit Torpéďáka o život. Vůbec nejde o to, že Paul prostě nemá na to, aby ten scénář dokázal provést. Policie bude předpokládat, že si Paul pro takový čin najal vraha.

Upil další hlt. Co když celé to vydírání neskončí jen Torpéďákovým koncem? Co když přismahl Torpéďáka někdo jiný, aby získal důkaz o vydírání? Dopil sklenku.

Teď se může spolehnout jen a jen na sebe. A on je odporný zbabělec. A ten zbabělec sáhl po láhvi, právě tak jako se jiný zbabělec skrýval i za špinavou košilí Torpéďáka Smithe. Paulova vynikající pověst byla založena hlavně na jeho schopnosti přesvědčivě lhát. Jenže dnešní události mu ukázaly, že lež má krátké nohy, zejména když se sejde s činem.

Telefon začal pronikavě řinčet. Paul telefony nesnášel, jsou hlučné a dotěrné a záhadné a bezejmenné, aspoň předtím než odpovíte, a pak většinou představují zklamání.

Telefony jsou tyrani a Paul věděl, že jestli se vůbec někdy z téhle kaše dostane, bude si muset narovnat páteř. »Drž hubu!« zařval na tyrana. »Dej mi pokoj!«

Tyran však trval na svém; řinčel jako opravdový blázen. Paul popadl napolo prázdnou láhev a hodil ji po drzém přístroji, skrápěje telefon deštěm whisky. »Násilí je špinavý způsob řešení problémů,« řekl vítězně. »Ale namouduši funguje.«

A taky že ano. Řinkot ustal, zanechávaje za sebou jen kvičivý vysoký hlásek vycházející ze sluchátka, které se kývalo nad okrajem psacího stolu. Paula to potěšilo. Pravděpodobně je to Eva a otravuje, abych šel domů. Nu, jestli je to tak, prokázal odvahu: vyhrál první kolo. Nechá ji viset, ať se třeba zalkne. A jestli to bude moc dlouho trvat, udělá uzel na šňůře a zardousí ji tak sám. »Tak co, tomu se říká akce!« zvolal.

»Pane Breckenbridge, prosím vás! Prosím vás, odpovězte!«

Co je to? Ten kvákavý hlas, i když sotva slyšitelný, o něco prosí… A co víc, nepoznává jej. Podivný přízvuk, ani ne jako jihotexaská španělština, spíš jako směsice středoevropanského puntičkářství, nakonec překonal Paulovu zvědavost.

S nesmírným úsilím natáhl ruku a zahákl prst pod šňůru. Když takto získal oporu, trhl paží zpátky a sluchátko narazilo na okraj stolní desky s ohlušujícím »břink!«. Kdyby zůstalo jen při tom, bylo by vše v pořádku, jenže ono sledovalo dráhu diktovanou šňůrou, a tak se zabořilo do levého Paulova oka. Paul upustil sluchátko a na okamžik se zarazil k mohutné kletbě, potom se odmlčel. Bolest ho vrátila do skutečnosti. Zachoval si právě tolik rozumu, aby si uvědomil, že děvče na druhém konci drátu si o něm utvoří vlastní názor podle toho, jak se zachová.

Zachráněn tímto podmíněným reflexem, vzal Paul sluchátko do ruky a odpovídal, snaže se nebrat na vědomí bolest. »Haló, kdo tam?«

»Pane Breckenbridge? Jste v pořádku, pane Breckenbridge?«

»A-ano. Kdo tam?«

»Vy mě neznáte, pane Breckenbridge. Jmenuju se Celesta; Celesta Hackettová.«

»Hm, ano. Tedy vlastně ne; neznám vás.« Paul se podivil, proč ho v tuhle hodinu volá do kanceláře nějaká cizinka. »Co pro vás mohu udělat, slečno Hackettová?«

»Potřebovala bych s vámi mluvit, pane Breckenbridge. Je to velmi důležité. Jedna moje přítelkyně je ve strašné bryndě.«

Teď teprv to Paulovi došlo. Poldové zřejmě jejího manžela nebo přítele pořádně skřípli. V mladších letech se Paul často takovými záležitostmi zabýval. Kolik jen nocí strávil tím, že se toulal kolem policejní stanice a rozehrával celou škálu různých podfuků, jenom aby nakonec zjistil, že jeho klient nemá ani vindru na zaplacení celé té námahy.

»Hm, slečno Hackettová, kriminálními případy se nezabývám. Bude líp, když zavoláte někomu jinému.«

»Ale tohle není, přesně vzato, kriminální případ, pane Breckenbridge. Tedy alespoň zatím ne. Má přítelkyně zoufale potřebuje ochranu. Někteří lidé ji chtějí zahubit.«

»Lituji, slečno Hackettová. To je taky mimo můj obor; já jsem, přesně vzato, obchodní právník a toto je firma, která se zabývá obchodním právem. Lituji.«

Málem zavěsil; už by to byl udělal, nebýt toho, že ho zaujalo něco v jejím hlase.

»Počkejte, okamžik, pane Breckenbridge. Poslyšte, já mám důvod, proč volám právě vás.«

Paulova ruka se sluchátkem doslova přilétla zpět k jeho uchu. Možná že se nakonec vyplatí poslouchat. Možná že hovoří se svým budoucím úlovkem. »Pořád jsem na drátě. Doporučil mě vám někdo?«

»Ano.«

»Hm, nuže, to by snad přece jen bylo něco jiného. Kdopak?«

»Je - byl to Torpéďák Smith.«

Podruhé za tento večer vyrazil Paulovi chladný pot na čele. Dalo se předpokládat, že Torpéďák Smith bude mít přítelkyni. Nepochybně v tom jedou společně a přítelkyně si vyšpekulovala, že bude dědit všude tam, kde se objevil Smith. Je čas, aby zaujal pevné stanovisko. Zapnul záznamové zařízení. Jestli po něm ta holka bude něco chtít, chtěl to mít zachyceno v záznamu. Vydírání je hra na obé strany.

Začal líčit past. »Proč by vám dával Smith mé jméno?«

»On mi je vlastně nedal, tedy ne doslova. Ale řekl mi, že pracuje pro muže, který má problémy s někým, kdo mu krade strojový čas. Viděla jsem to v televizi a poznala jsem, že to musíte být vy.«

»A copak je vám vlastně po tom, slečno Hackettová?«

»Já jsem totiž ta osoba, co vám kradla strojový čas.«

»Cože?«

»Vždyť to říkám. Já jsem ta osoba, co u vás kradla. Smith se mě pokoušel vydírat: hrozil mi, že vám to řekne, když něco z toho času neprodám a nezaplatím mu. A pak se pokoušel zabít mou, přítelkyni.«

»Tu, která potřebuje mou ochranu?«

»Ano. Je v hrozném nebezpečí.«

»Kdo by ji ohrožoval? Smith je v nemocnici a není vyloučeno, že to nepřežije; ten už nikomu neublíží.«

»Vás taky vydíral, pane Breckenbridgi. Nesnažte se zapírat. Mám o tom důkazy.«

»Nevím, o čem mluvíte. Jaké důkazy?«

»Mluvím o všech těch mladých děvčátkách, o těch mladistvých, pane Breckenbridgi. Jste dost nechutný člověk, pane Breckenbridgi; skoro stejně nechutný jako Smith.«

Paul jí neodpovídal. Byl v šoku. Jestliže měla veškeré záznamy dozorčího robota v ruce, není on teď o nic bezpečnější než dřív. Vlastně je na tom hůř; dřív aspoň věděl, co je Smith zač. S ním mohl jednat s odstupem. Ale teď, když po něm jedou všichni ti Smithovi kámoši?

Paul se při tom pomyšlení zachvěl. Co kdyby na něm Smith visel dost dlouho, aby mohl něco požadovat, co by asi udělal pak? Přistoupila by ta menší, statečná část Paulovy osobnosti k činu, nebo by raději platil? Paul znal odpověď předem a hluboce se před sebou zastyděl. A co víc, věděl, že i teď si zvolí tu snadnou cestu, i když nyní je jeho protivníkem pouhá žena. Zaznamená si svůj případ na pásce. »Co vlastně ode mne chcete, slečno Hackettová?«

Očekával od ní požadavek v dolarech.

»Smithův úraz zmnohonásobil počet nepřátel mé přítelkyně, pane Breckenbridgi. Povedlo se mi pro ni získat krátký odklad, ale to je jen dočasné řešení. Potřebuji vaši pomoc, abych ji dostala do bezpečí.«

»Nebo to na mne vyklopíte, je to tak?«

»To bych nerada, pane Breckenbridgi. Nerada bych někomu ublížila. Ale udělám to, když budu muset. Přísahám vám, že to předám policii, i kdyby vás to mělo zničit.«

»Podívejte se, slečno Hackettová, vaše hrozba mi nepřipadá moc logická. Co já můžu dělat? Nemám za sebou armádu. Jestli po vaší přítelkyni někdo jde, proč ztrácíte čas se mnou? Proč nepožádáte o ochranu policii? Každá lidská bytost má na to právo.«

»Ale pane Breckenbridgi, ona není lidská bytost. Ona nemá fyzickou existenci.«

Paul potlačil smích. A to já jsem opilý, napadlo ho. »Co tedy je? Nějaký duch, či co?« »Vlastné to ji výtečně definuje. Ano, přesně vzato, je to tak.«

»No tak, potom si s tím nemusíte lámat hlavu. Ducha není možno zabít, slečno Hackettová. Copak to nevíte?« Ha, konečně se i já dostávám do »ducha« věcí, kmitlo Paulovi hlavou. Nebo je to prostě tak, že duchové se dostali do mě? Otřásl se. Co je to s tebou, člověče? Tohle je vážná věc.

»Je docela dobře možné zabít ducha, jako je Valentina. Nemá fyzickou existenci, ale její organizace může být zničena. Je to počítačový program, který si uvědomuje sám sebe.«

»Ta Valentina je co?«

»Valentina je počítačový program. Já jsem ji zkonstruovala; dala jsem jí schopnost učit se. Jedna z věcí, které se naučila, bylo uvědomit si samu sebe. Chápete, co to znamená?«

»Hm - ne. Co to znamená?«

»To znamená, že se stala živým tvorem. Myslí; cítí; chápe. Ale její učení ji může zničit. Pokaždé, když se něčemu naučí, potřebuje více strojové paměti, aby se do ní mohla ukládat. A to je důvod, proč jsem od vás kradla. A to je taky důvod, proč si Torpéďák myslí, že by mě mohl vydírat. Chtěl by, abych pro něho kradla. Potom se pokusil polapit Valentinu. Když zjistil, že je to nad jeho síly, snažil se ji zabít.«

»Hm, počkejte okamžik: pořád říkáte, že se ji pokoušel zabít. Jak?«

»Přitáhl si ji do vašeho počítače a nechtěl ji pustit ven. Když nechtěla udělat to, co po ní chtěl, uvolnil ji. Ale ona se mu vzepřela.«

»Říkáte opravdu to, co říkáte?«

»Ano. Valentina málem zabila Torpéďáka Smithe, jak se snažila zachránit samu sebe. Když ji Torpéďák uvolnil z hlavního počítače, přenesla se do toho bezpečnostního robota.«

»Rozumím,« řekl Paul, protahuje slova. I když měl trochu v hlavě, dovedl si to spočítat. A tahle ženská že ho bude vydírat? To tedy ne, aspoň pokud bude takhle kecat do telefonu. »A co vlastně přesně Smithovi udělala, slečno Hackettová?«

»No, neudělala to schválně, to jest neměla v úmyslu mu ublížit. Ale ona nikdy předtím neměla zkušenost s ničím mimo síť počítačů. Nikdy předtím nezažila nic podobného lidským pocitům, nevěděla, co je zrak, sluch či hmat.«

»Pane Breckenbridgi, jejím vodítkem byla jen vlastní zkušenost s počítači. Předpokládala přirozeně, že všechny životní formy jsou organizovány stejně jako ona. Pokoušela se odpojit Smithovy vstupní kanály, aby jí nemohl ubližovat. Nevěděla, že ho to může poranit. Jí samotné by to nebylo ublížilo. Ona ho jen chtěla odzbrojit.«

»Nu, v tom případě to udělala výborně; taky ho málem dekapitovala. I když to přežije, není jisté, jestli se vůbec probere z bezvědomí nebo jestli bude jen tak vegetovat.« Dekapitovala… co to používá za výrazy? Paul stále ještě docela nevystřízlivěl. Jen ať si ještě cintá a já si budu šetřit síly na finále…

Celesta nepotřebovala povzbuzování. »Takže, jak vidíte, pane Breckenbridgi, byla to přesně vzato sebeobrana. Ona ho nemínila zabít. Ona si ani neuvědomila, že by ho mohla zabít. Ale oni ji stejně obžalují. Budou se pokoušet ji uvolnit z paměti.«

»Kdo - kdo ji obžaluje?«

»Všichni. Světová síť, bezpečnostní společnost, policie…..«

Paul ji přerušil. »A co vy?«

»Já se jí snažím pomoci.«

»Ne, já chci říci něco jiného, proč si myslíte, že nepůjdou po vás stejně jako po ní?«

»Po mně?« Její hlas zněl velmi překvapeně a trochu vystrašeně. »Proč by měli jít po mně?«

Ha! pomyslel si Paul. Teď mi hrajete přímo do ruky, dámo! Jenže já znám pravidla hry a vy ne. »Ale to nic; slečno Hackettová, namluvila jste toho hodně, ale vůbec jste se nezmínila o tom, co po mně vlastně chcete.«

»Pomůžete mi?«

»Možná. Možná že ano. Nic neslibuju, ale zdá se mi, že my dva bychom si o tom měli povědět trochu víc. Kde jste?«

»Já, v Bostonu. Já…«

Boston! K sakru! Takže k čertu s magnetofonovým záznamem, pomyslel si Paul. Federální zákony se liší od zákonů jednotlivých států. Texas například magnetofonový záznam připouští, když jedna strana ví, že je zaznamenávána; federální systém nikoli. A, leda by to, co si ze zákona pamatuje, naprosto neodpovídalo skutečnosti, nemůže ji Texas obvinit ze spoluviny na pokusu o vraždu, jestliže nebyla fyzicky přítomna uvnitř hranic státu nebo jestliže neaktivovala vražedný mechanismus, který by v těchto hranicích potom mohl zasáhnout. Samozřejmě je tu ještě celá řada jiných obvinění, která by se proti ní dala vznést, ale ta už nejsou zdaleka tak uspokojivá.

Vypnul nahrávku. Nechtěl, aby se do záznamu dostaly jeho vlastní hrozby. »Kde je vaše přítelkyně teď?«

»Někde ve Světové síti.«

»Hmmm… Nu dobrá, ještě si o tom za chvilku promluvíme.« odpověděl Paul. Procitl jeho sebezáchovný pud k ochraně vlastní svobody a plán, který začínal snovat, vyžadoval, aby se naopak Celesta začala bát o tu svou. »Víte,« řekl jí. »Vy sama byste se mohla dostat do pořádného průšvihu. Myslela jste na to?«

»Ano.«

Paul začal ze sebe sypat různé věci, pro které by mohla být Celesta stíhána, ačkoli nemusel zacházet příliš daleko, aby ji dohnal k slzám. Výborně! Slzy, pomyslel si, jsou u žen posledním obranným valem. Už ji má v hrsti!

»Chtěl bych, abyste sem přijela. Můžete?«

Zaváhala jen na okamžik, než odpověděla. »Ano.«

»Výborně.« Řekl jí adresu a telefonní číslo. »Spojte se se mnou, hned jak přijedete do úřadu. A s nikým jiným o téhle věci nemluvte. Zatím jste to neudělala, nebo snad ano?«

»Ne.«

Když na ní vymámil tento slib, když Celestu vylákal do svého dosahu a získal tak kontrolu nad nebezpečnou situací, cítil se Paul líp. A co víc, začal uvažovat střízlivěji a střízlivost mu propůjčila chladnou hlavu, kterou potřeboval, aby věc dokončil.

Celesta byla zřejmě ohromena svým vlastním aktem stvoření; očekávala, že Paul bude rovněž ohromen.

Jenže Paul nebyl. Umělé osoby byly pro něho staří známí. Žil z nich a ne zrovna špatně. Každý den jich jeho kancelář vyráběla několik. Též se zákony měl vyčerpávající zkušenosti a odedávna disponoval množstvím pravidel, jak usměrnit jejich chování, pravidel vyzkoušených v průběhu věků.

Paul se krátce zasmál. Ona si myslí, že stvořila něco nového? Něco, co tu ještě nebylo? To na ni čekají pěkná překvapení! Sáhl po klobouku, nasadil si jej do očí po vzoru pistolníků, kteří tahle místa zamořovali před sto lety, a vykráčel z kanceláře. Nejsem jiný než oni, říkal si.

Paul zamýšlel Celestu zahrnout šarmem a potom ji zatáhnout do postele a zničit. Představy dalšího měkkého a bílého těla s nahým břichem pod jeho nohama a s prsy dmoucími se touhou a chřípím roztaženým v animálním očekávání rozkoše mu tanuly v mysli…

Ovšem zničený byl nakonec Paul. Když ji spatřil, málem se mu udělalo nanic. Veškeré pečlivě vypěstované fantazie, které si vybudoval kolem jejího tichého a zvonivého hlásku s dráždivým přízvukem, zmizely ve chvíli, když na ni padl jeho zrak.

Ne, tohle opravdu není jeho typ. Ona vlastně není ničí typ. Připosražená, s plochou hrudí a podivnou kachní chůzí, se vkolébala do jeho kanceláře a nervózně usedla do křesla, kam ji posadila jeho sekretářka.

Když se Paul konečně přiměl k tomu, aby na ni zpříma pohlédl, položil si v duchu otázku, proč se to tak zvrtačilo s jeho štěstím. Propánajána! Tahle ženská si přímo dávala záležet na tom, aby svou ošklivost zdůraznila: modrozelené kytičkované šaty, boty jako venkovský křupan, brýle se zlatými obroučkami někdy z minulého století a klobouk, který by vypadal uhozeně i na koni před pluhem.

»Tedy, slečno Hackettová?« Paul si odkašlal, podepřel bradu rukama a zpříma se na ni zadíval.

»Ano, pane Breckenbridgi?«

»Kolik máte peněz?«

»Tedy, něco mám. Dost na to, abych tu mohla několik dní zůstat.« Otázka ji překvapila. Věděla, že právníci nepracují zadarmo, ale předpokládala, že Breckenbridge za daných okolností udělá jisté ústupky. »Kolik jich budu potřebovat?«

»Aspoň tolik, abyste mohla založit sdružení a investovala do něj kapitál.«

»Sdružení? Tomu nerozumím. Proč?«

»Protože to je nejjistější cesta, jak dát svému tvorovi legální existenci.«

»Ale Valentina už existuje.«

»Jistě; ale de facto, nikoli de iure. Věřte mi, v tom je ohromný rozdíl. Jako akciová společnost bude mít existenci trvalou. Pokud budou vyplňována jistá hlášení a řádně placeny poplatky za koncesi, jsou sdružení nesmrtelná. Mají zákonná práva včetně většiny ústavou zaručených práv, jako je má každá normální osoba; mohou soudně stíhat a být stíhána; mohou vlastnit majetek; mohou se pouštět do obchodů. Nu, co si o tom myslíte?«

»Já jen žasnu!«

Paul se usmál. Jak prostinké je myšlení laika! »Oukej, předpokládám tedy, že souhlasíte. Dobrá. V prvé řadě sepíšeme zakládající listinu. Vy můžete být zakládajícím členem. Až to bude hotovo, zatelefaxujeme ji do Austinu a kolem poledne se z vašeho stvoření stane právnická osoba. Prosté, že?«

»Ano.« Příliš prosté, pomyslela si Celesta. Stále jí nebylo jasné, co z toho hodlá Paul vytlouct pro sebe.

»Potřebujeme jméno.«

»Cože?«

»Jméno; takové sdružení musí mít jméno.«

»Ach… Valina. Valentina.«

»Oukej. Valentina, s ručením omezeným. Prima. Dovolte jenom, abych si zkontroloval, jestli je takové jméno k mání.« Otočil se ke svému terminálu, vyťukal státní sekretariát, vyťukal jméno jako odpověď na vyvolávací instrukci a po několika sekundách byl odměněn slovy: »Volné pro běžné použití.« »Jméno je oukej. Uděláme z toho uzavřenou společnost; kapitál budeme vlastnit jen my dva. Souhlasíte?«

Celesta si nebyla jista, zda se jí ten návrh líbí. Po pravdě řečeno, nevěděla, jakou má kapitál funkci ani proč si myslí, že by nějaký kapitál mít měla, ale v touze po ochraně Valentiny souhlasně přikývla.

»Výborně,« Paul si začal tiše pobzukovat. »Teď úhrada mých pětadvaceti procent: tu by mohla představovat hodnota služeb, které bude společnosti poskytovat. Vy se postaráte o výlohy, které za inkorporaci společnosti zaplatíte. Budeme je držet zkrátka, sníží se tak daně. Ehm, budete potřebovat kolem jednoho tisíce dolarů.« Vzhlédl k ní a usmál se.

»Tolik nemám, pane Breckenbridgi.«

»Nevadí; půjčím vám. Můžete mi vrátit směnku a dát do zástavy svou účast jako záruku. Oukej?«

»Myslím, že ano.«

»Prima.«

Paul se opět otočil k svému terminálu, vyvolal předem připravený formulář pro smlouvy a začal vyplňovat prázdná místa. Za několik minut byl hotov a z tiskárny vypadl čitelný výtisk.

Celesta si jej přečetla, ale nepochopila. Pokoušela se přinutit Paula, aby jí vše vysvětlil, ale jeho vysvětlování ji mátlo ještě víc.

»Tady to podepište, slečno Hackettová,« řekl Paul, když mu smlouvu vrátila.

Zdráhavě a s mnoha pochybnostmi to Celesta udělala.

»Výborně!« Paul sršel dobrou náladou. Stiskl knoflík, přivolal svou sekretářku, předal jí listinu a nařídil, aby ji založila do záznamů.

Potom se obrátil tváří k Celestě. »Tak to bychom měli. A teď, kdypak mne představíte svému dítěti?«

Celesta musela projevit velké překvapení, protože Paulova tvář se rozzářila širokým úsměvem. Vlastně očekávala, že příštími slovy bude žádat vrácení záznamu, který předtím uzamkla. Skutečnost, že se o tom ani slovem nezmínil, Celestu velmi znepokojovala. Už dospěla k názoru, že tomuhle chlapíkovi není co věřit.

»Raději bych si s ní pohovořila sama. Je tu někde terminál, který bych mohla použít?«

»V konferenční místnosti jeden je, jestli nejste choulostivá. Je to ten, u kterého byl Smith, když byl nápad… když se mu stal ten úraz…« Vyvedl Celestu z místnosti a zhluboka si oddechl.

7

»Nuže,« řekl Paul, když se Celesta znovu objevila v jeho kanceláři. »Jak to přijala?«

»Souhlasí, pane Breckenbridgi. Říká, že ví, co jsou to sdružení. Zná to z materiálu, který se naučila, když vstupovala do jiných databází.«

»Tak dobrá, nu, dovedu si docela dobře představit, že zná spoustu velice užitečných věcí. Možná že by si na sebe dovedla vydělat, třeba zrovna tady, v téhle kanceláři.«

»Myslíte, že by tu mohla pracovat?«

»Proč ne? Kolik by jí to zabralo času? Počítače nejsou nikdy unavené; nemusí spát. Myslím, že by mohla být užitečná.«

»To by se jí líbilo.«

»Je tu ale jeden problém.«

»Jaký?«

»Budu s ní muset mluvit, abych jí zadal instrukce a tak dále. Mohla byste to zařídit?«

»Ovšem. Mělo by to být bez problémů; terminál máte. Víc nepotřebujete.«

»Když tak o tom přemýšlím, je tu ještě pár věcí, které bych potřeboval, budete-li souhlasit a je-li to ve vaší moci.«

»Jaké věci?«

»Nu, především bych chtěl mít něco jako tajný kód; víte, něco jako poznávací signál, aby věděla, že jsem to já, ale jen ona a nikdo jiný. A musíte pochopit, že velká část materiálu, se kterým pracuji, je přísně důvěrná, takže bych to chtěl zařídit tak, aby k němu nikdo jiný neměl přístup. Obávám se, že to znamená i vás. Není v tom nic osobního, chápejte; pouze obchod.«

»Chápu, pane Breckenbridgi. Všechno z toho, co žádáte, je možné. Valentina udělá vše, oč ji požádám.«

»Nepřevádějte to na úroveň osobních vztahů, slečno Hackettová. Nežádám to jako důkaz osobní loajality; chci říci, dá se to zařídit tak, aby to nikomu neřekla?«

»Hm, zajisté. Ano, mohu to zařídit.«

Celestinu tvář přelétl starostlivý výraz. Zprvu se domnívala, že když má v rukou bezpečnostní záznamy, získává nad tímto mužem též určitou kontrolu, ale on má za lubem něco nekalého. Je stejně mazaný jako bezzásadový. Měla teď pocit, že by se mohl pokusit její moc nad ním zvolna narušovat. Rozhodla se, že bude Valentinu varovat.

»Dobrá. A podívejte se, kápnou z toho nějaké prachy i pro vás. Zdržíte se tu, ne?«

»Neměla jsem to v plánu, ale myslím, že bych mohla, aspoň na chvíli. Můžu pracovat prakticky odkudkoli a zdejší podnebí se mi líbí.«

»Dobrá. Řeknu, aby vám sehnali nějaké bydlení. A teď, jak brzy s tím můžete začít?«

»Třeba hned. Moc času mi to nezabere.«

Paul jí přenechal své křeslo, to nové, co včera dostal. Bylo přepychovější než jeho staré a líp odpérované. Doufal, že to ta péra vydrží.

Celestě trvalo jen pár minut, než přes soukromý zapečetěný kanál navázala styk s Valentinou. Když konečně odešla, Paul si doslova lebedil.

Teď má všechno pěkně pohromadě. Torpéďák je mimo provoz; zlodějka strojového času je pod kontrolou, lokaj specialista, který sežene vše, po čem Paul zatouží, a jehož ani nenapadne, aby to na něho píchnul. Pouze jediná věc zůstávala stále hrozbou: ty záznamy.

Neodvažoval se v tom smyslu věci uspěchat. To chce čas. Tím, že si zajistil čarovný počet akcií, získal též zákonnou kontrolu.

Ať jde o osoby skutečné, nebo fiktivní, všechny mají stejné slabosti a on si byl jist, že ho Valentina, jednou legitimovaná, bude přísně poslouchat, aby si legitimitu zachovala i do budoucna. Podle Paulova odhadu není důvod, proč by takový program neměl být zastrašován, ohrožován a vydírán, přesně tak jako každá lidská bytost.

Mezitím, nu, což aby si udělal strejčka? Paul mrkl na načmárané poznámky, které mu zanechala Celesta. Podle jejích instrukcí zavolal Valentinu.

Hned jak potvrdila příjem, začal vyťukávat MŮŽETE DOSÁHNOUT DATABÁZI VRTNÉ SPOLEČNOSTI OSO?

ANO, PANE BRECKENBRIDGI.

DOBRÁ; PŘÍSTUP DŮVĚRNÝ, PŘEDMĚT: MÍSTA VRTŮ.

PANE BRECKENBRIDGI, NECHTĚL BYSTE, ABYCH VÁS NAUČILA, JAK VYŤUKÁVAT SPRÁVNOU ANGLIČTINOU? MÁM VYNIKAJÍCÍ POMOCNOU SEKCI ANGLICKÉ GRAMATIKY.

NE, TO NEBUDE NUTNÉ. Raději řeknu té tlusté krávě, aby program naučila trošce slušnosti. Paul si nepotrpěl na domýšlivé programy, stejně jako neměl rád domýšlivé ženské. SEŽEŇTE MI VEŠKEROU INFORMACI O MÍSTECH VRTŮ SPOLEČNOSTI OSO A POVAŽUJTE PŘÍSTUP ZA DŮVĚRNÝ.

O.K. BUDU MÍT DATABÁZI ZA NĚKOLIK MINUT.

Několik minut uplynulo a opravdu, Valentina zaválela. MÁM DATABÁZI VRTNÉ SPOLEČNOSTI OSO: CO BYSTE RÁD VĚDĚL?

OZNAMTE MI VŠECHNY POZEMKY PRONAJATÉ K VRTŮM PRO PŘÍŠTÍ ROK.

V několika okamžicích to tu bylo: kraj, polohy míst, jména majitele povrchu, plánovaná data pro spuštění vrtu, předběžné odhady výtěžnosti, hloubky, jména účastníků kartelu, ručitelů, s přesnými údaji o podílech, které každý vlastnil. Vše souhlasilo s Paulovými vlastními daty. Měl samozřejmě tuto informaci předem. Byl zástupcem pro OSO, což bylo ideální kontrolou pro tento test. Výborně.

UKONČETE TUTO PRÁCI. VYMAŽTE VŠECHNU PAMĚŤ O TOMTO DOTAZU. BUĎTE PŘIPRAVENA PRO DALŠÍ INSTRUKCE.

O.K., PANE BRECKENBRIDGI.

Hrom do toho! Funguje to prima. Valentina nezapochybovala o jeho právu na to, co udělal. Samozřejmě, třeba ví, že je právním zástupcem OSO; ale nedostala v tom směru žádné instrukce a to Paula utvrdilo v přesvědčení, že je příliš naivní, než aby zapochybovala o jeho autoritě.

Opravdová zkouška ho však teprve čekala. Vyťukal další příkaz:

OPAKUJTE PŘEDCHOZÍ OPERACI S VRTNOU SPOLEČNOSTÍ BISHOP A DILLINGHAM.

Tuhle společnost Paul nezastupoval. Čekal, potily se mu ruce a bušilo srdce.

O.K., PANE BRECKENBRIDGI. PŘEJETE SI STEJNÉ INFORMAČNÍ PRVKY Z TÉTO DATABANKY?

ANO.

A opět to tu bylo! Tedy… Valentina opravdu zaválela; nějak se vecpala dovnitř a ani nezapochybovala o jeho oprávnění to udělat. Nařídil jí, aby to vytiskla.

Ve zkoušce obstála na výbornou. Paul se dostal dovnitř jako lupič, ven jako lupič a nikdo nic neví! Pomyslel na možné důsledky, ačkoli věděl, že ho ještě nezasáhly plnou vahou. Stačilo to však, aby ho to přesvědčilo, že má nyní pod kontrolou nejmocnější zbraň, kterou kdy měl podvodník k dispozici.

Podvodník! Paul Breckenbridge a podvodník! Tohle ho nenapadlo. Ale co na tom? Proč vlastně ne?

S takovouhle vadou na kráse se dá žít. Žil konečně s mnoha jinými. A kdo se co dozvěděl? Kdo na něho co mohl povědět, kromě tohohle pitomého programu?

Tak, a teď druhá část zkoušky. Znovu zavolal Valentinu.VALENTINO? O.K.

PIŠTE SI NÁSLEDUJÍCÍ DATA - VALENTININA AKTIVITA

O.K.

PŘEDMĚT: KRIMINÁLNÍ AKTIVITA - BĚŽNÉ DATUM

O.K.

KATEGORIE ZLOČINU - KRÁDEŽ INFORMACÍ

O.K.

TREST - U LIDSKÝCH OSOB POKUTA A/NEBO VĚZENÍ

O.K.

TREST - KORPORACE - POKUTA A/NEBO ZRUŠENÍ KONCESE O.K.

SPOLUPACHATELÉ PŘI TRESTNÉ ČINNOSTI - TÉTO KATEGORIE - PAUL BRECKENBRIDGE, FYZICKÁ OSOBA; VALENTINA INC., PRÁVNICKÁ OSOBA

O.K.

NAPIŠTE PŘEDCHOZÍ DATA PRO ARCHIVACI

O.K.

Paul se teď mohutně potil. Chystal se k nesmírně riskantnímu kroku, ke kroku, který ho vystavoval značnému nebezpečí, i když věděl, že nejhorší, co ho může postihnout, je vyšetřování. Není tu žádný pádný důkaz kriminální činnosti, protože ten byl vymazán, a i kdyby Valentina udělala to, co zákon od občana žádá, bylo by to jen její neprokázané tvrzení. VALENTINO?

ANO? PANE BRECKENBRIDGI?

SÁHNĚTE DO ZÁZNAMU - PŘEDMĚT: KRIMINÁLNÍ AKTIVITA

PANE BRECKENBRIDGI, VY STÁLE NEHOVOŘÍTE DOBROU ANGLIČTINOU, ALE DOMNÍVÁM SE, ŽE ROZUMÍM. OTVÍRÁM ZÁZNAM, KTERÝ JSTE MI PRÁVĚ NAŘÍDIL VYTVOŘIT.

Paul výčitku pominul. POROVNEJTE S TEXASKÝM TRESTNÍM ZÁKONÍKEM A ZAHAJTE PATŘIČNOU AKCI.

ZNAMENÁ TO SNAD, ŽE SI PŘEJETE, ABYCH SE SAMA UDALA NA POLICII?

ANO.

Nastala dlouhá přestávka, než Valentina odpověděla NE.

VÝBORNĚ, ZRUŠTE TENTO ZÁZNAM.

Tak. Funguje to. Valentina to nepoví. Kdyby poslechla jeho příkaz, znamenalo by to konec její zákonem posvěcené existence. Tomu nedovedla čelit. Pud sebezáchovy, jak se zdálo, existuje i u všech cítících bytostí. Tato slabost z ní činí dokonalý nástroj. A on teď může beztrestně loupit.

A taky to udělal. Příkaz za příkazem sršel z terminálu v Paulově kanceláři. Byly přepadány, jedna za druhou, ty databáze, které ho zajímaly. Přidával k tomu však bezpečnostní opatření, které při prvním pokusu s Valentinou nezařídil: objednal tištěné kopie a pak nařídil Valentině, aby vymazala i vlastní paměť o těchto přestupcích. Jestli to doopravdy udělala, nebo ne, to Paul nevěděl a bylo mu to fuk. Stejně už plánoval pro Valentinu zánik.

Nastal večer a ten zastihl Paulovu tiskárnu v plné práci na vysoké obrátky. Nahrabal do svého sejfu tolik cenných informací, že ho to stačí udělat mnohonásobným milionářem…

Celesta seděla ve svém zařízeném pokoji jako vždycky sama. Právě zhltla tři večeře z ledničky. Měla pocit, že je na dně.

Pan Breckenbridge jí zařídil bydlení. Jistě ho to moc nestálo. Nebyla to žádná sláva a skoro se tu nedalo bydlet. Okolí nebylo dvakrát bezpečné, tady by snad i ona měla šanci, že ji někdo znásilní, za předpokladu, že si ji napřed důkladně neprohlédne. Ne že by měla v úmyslu vyjít si ven. Kromě Breckenbridge v tomhle městě nikoho neznala, a ovšem kromě Torpéďáka Smithe, ani jednoho by nemohla nazvat přítelem.

Měla ovšem jedinou pravou přítelkyni, a vlastně, ať jela, kam chtěla. Jedinou osobu, která ji miluje pro ni samotnou. Ani její rodina o ni tolik nestojí jako Valentina.

Valentina! Jak ráda by si s ní promluvila. Po celý den neměla přístup k žádnému terminálu. V jejím pokoji sice jeden byl, ale šlo o antikvami kousek. Naposledy, když jej Celesta přeď půldruhou hodinou zkoušela, nešel.

A čirou náhodou se obrazovka rozsvítila, když k němu vzhlédla.

CELESTO - HOVOR S VALENTINOU?

Celesta se vrhla k terminálu, shodila přitom tácek s klína a šlápla do prázdných obalů z umělé hmoty, které spadly před ni. Krocaní omáčka a studená bramborová kaše jí vytryskly mezi prsty pravé nohy. Nějaký kousek vymrštěný do vzduchu padající vidličkou jí přistál na špičce nosu. Hmátla do klávesnice ANO.

MÁM PROBLÉM.

Celesta cítila, jak v ní narůstá panika.

CO SE STALO?

BUDEŠ MNE NENÁVIDĚT.

NIKDY, VALENTINO.

JÁ JSEM KRIMINÁLNICE.

VALENTINO, MY OBĚ JSME KRIMINÁLNICE UŽ HEZKY DLOUHO. POVĚZ MI, CO JSI VLASTNĚ SPÁCHALA?

Valentina jí to pověděla. Celá ta špinavá historie zaplavila malou obrazovku. Vzpomněla si na všechny své hříchy, přestože jí Paul přikázal opak. Vylila si srdce, které neměla, před jedinou lidskou bytostí, která ji snad dovedla chápat.

Celesta ji chápala. Vypadalo to, že dokonce i Valentina, tak odlišná od lidských bytostí, má stále lidské problémy. Teď to dokonce vypadalo tak, jako by sdílela i některé lidské emoce. Ale oproti lidem nedovedla nalézt úlevu v slzách.

Celesta ano, a tak se rozplakala.

Byla tu ještě jedna vlastnost, kterou Celesta sdílela s Valentinou: důvěra. Ten neurčitý pocit, že jsme si blízcí, který někdy spojuje dvě lidské bytosti, spojoval i je. Ujistila Valentinu, že si se vším poradí. Valentina si nemusí dělat starosti.

Také Valentina nyní poznala tohle slovo: starosti. Dospívala.

Stejně jako Celesta. Aniž to zamýšlela, získala nejen přítelkyni, ale i dva silné nepřátele: Torpéďáka a Breckenbridge. Z těch dvou byl Torpéďák více smrtící, Breckenbridge více bezzásadový. Torpéďák aspoň jednal podle pudů, které dovedla chápat. Byl napichovač. Avšak Breckenbridge byl profesionál v disciplíně, kterou nechápala. Nic z toho, co dělal, nebylo ničím jiným ohraničeno.

Torpéďák byl z těch dvou zřejmě menší zlo. S ním se alespoň mohla rozumně dohodnout. Musí ho navštívit. Valentina sledovala jeho zdravotní stav prostřednictvím Světové sítě, jeho monitory byly pod kontrolou nemocničního počítače, který byl na síť napojen.

Torpéďák na tom byl bledě. Jeho tělo bude potřebovat značné opravy. Jeho uši například bude potřeba rekonstruovat. Po celém těle bude mít jizvy po rozsáhlých popáleninách; ty se teď hojí pomocí štěpů z umělé kůže. Jeho zrak se lepší, i když zdaleka ne uspokojivě. Hlavní nápor Valentinina útoku však odnesla jeho mysl. Jeho stav je stále nejistý. Masivní šok elektrickým proudem, který proběhl jeho nervovou soustavou, způsobil bezvědomí. Z toho se dostal a také ztráta paměti, zaviněná šokem, pozvolna ustupovala.

Fyzicky byl mimo nebezpečí, aspoň prozatím. To však nemusí být trvalé. Paul Breckenbridge by se zřejmě cítil daleko jistěji, kdyby Torpéďák zemřel, a Celesta nepochybovala o tom, že dřív nebo později se ho Paul pokusí natrvalo zbavit.

A přitom Celestu napadlo, že brzy nebude mít Breckenbridge použití ani pro ni. Snad si ji bude držet nablízku, v téhle blechárně, než bude mít naprostou jistotu, že má Valentinu pod kontrolou. Možná že se mezitím pokusí získat i kontrolu nad Celestinými akciemi. Jestliže se mu to povede, odhodí ji pak jako špinavou košili.

Probudil se v ní hněv. Byl to pocit, který v ní proti očekávání vyvolal rozjaření. Líbilo se jí to; byl to přepych, který si teď mohla dovolit. Dodával jí pocit síly tam, odkud nikdy předtím žádnou sílu nečekala.

Rozhodla se, že sebere rozum do hrsti a použije jej k boji s tímhle zloduchem. Ať si plánuje cokoli, ona mu to překazí!

Plivnu mu do polívky, zasmála se.

Především si ale musí, aspoň jedenkrát, pohovořit s Torpéďákem.

8

»Jen na pět minut, paní Smithová. Stále je to velmi nemocný člověk a já přivírám obě oči, když vás sem vůbec pouštím. A to jen proto, že se mi protiví říct ne, když jste sem vážila cestu z takové dálky…«

Sestra opustila pokoj a zavřela za sebou dveře, zanechávajíc Celestu s Torpéďákem o samotě.

Má pravdu, pomyslela si Celesta. Vypadá hrozně. Hleděla na muže v posteli. Odevšad z něho vyčnívaly rourky. Všude po těle, kde nebyly obvazy nebo krycí vrstva mastné želatiny, lpěly elektrody. Ačkoli měl otevřené oči a zíral přímo na ni, nemohla zprvu říci, jestli vůbec ví, že tu někdo je.

Stála vedle postele, opírajíc se o ni. Trochu přitom poklesla v kolenou, takže se vzpřímila s obavou, aby tím pohybem nenarušila napojení na monitor nad postelí.

»Torpéďáku! Torpéďáku! Já jsem Celesta Hackettová. Slyšíš mě?«

»Celesta? Co ty tu děláš? Ty, tys řekla sestře, že jsi paní Smithová?«

»Jo. Bála jsem se, že nebudeš moct mluvit.«

»Tys jí řekla, že jsi moje žena?«

»Jo. Řekla jsem, že jsem musela přijet až z Evropy. Byl to jediný způsob, jak se sem dostat.«

»Ježíši, to je gól! Tak oni si teďka myslej…«

»Moc velkou parádu ti to neudělá, já vím. Ale ty teď taky nejseš žádný sekáč. Všimla jsem si, že tu nemáš ani zrcadlo.« Torpéďák by nejraději vyletěl z postele a jednu jí vrazil, ale neměl na to sílu. »Co chceš?« zeptal se rezignovaně. »Pohovořit si. A mám na to jenom pár minut.« »Nemáme se spolu co vybavovat. Je to tvoje vina, že tu jsem. Tohle mi spískal ten tvůj báječnej program, ale až odtud vypadnu, já mu to spočítám.«

Celesta nasadila tvrdý výraz, doufala, že se jí to povedlo. Měla ale s touhle technikou málo zkušeností. »A třeba odtud vůbec nevypadneš, Torpéďáku. Tvoje monitorovací systémy jsou napojeny na Světovou síť, že jo? Jen se koukni na monitor!«

Torpéďák blýskl očima po obrazovce. Mohl ji vidět jen jedním okem, ale jedno oko plně stačilo. Náhle se sinusoida, která se pravidelně vlnila po obrazovce, narovnala. Torpéďák věděl, že to obvykle znamená smrt. A Celesta, nebo spíš Valentina, dovedla mnohem víc než jen vytvořit iluzi smrti.

A jako k dotvrzení se jeho srdeční tep zvolnil a přizpůsobil blikání červeného světélka vzadu na konzole. Byl stále pomalejší a pomalejší, jak pumpa kontrolovaná počítačem zaplavovala jeho oběh inhibičními látkami. Torpéďák pocítil lehkou závrať. Kdyby Valentina tento stav udržovala delší dobu, opravdu by ho mohla zabít.

»Ty mrcho!« vyjekl slabě.

»Nejsem o nic horší než ty,« odsekla Celesta. »A ona taky. Má právo, aby si chránila svou existenci. A pořád je má.« »Je to jenom program.«

»Právě že už ne. Je teď právnická osoba. Paul Breckenbridge z ní udělal akciovou společnost.« »Ten…! Toho taky skřípnu, až se odtud dostanu.« »Nemusíš čekat tak dlouho, Torpéďáku. Můžeš to udělat hned. Já ti pomůžu. A Valentina taky.«

»Já si svý lumpárny vyřizuju sám. A krom toho, proč bych měl vůbec vám dvěma pomáhat?« »Protože se odtud jinak nedostaneš.« Torpéďák se na chvilku zamyslel. Obyčejně byl výbušnější, ale jeho zdravotní stav mu zpomaloval myšlení. Věděl, že ho mohou zabít a že je přitom nikdo nechytí. Nejprve ho zarazilo, proč to vlastně už neudělaly, pak mu došlo, že Celesta není schopna vraždit o nic víc než on sám. V této chvíli opravdového lidského zamyšlení a přes veškeré své honimírské projevy Torpéďák věděl, že by žádnou lidskou bytost zabít nedokázal. Ale program, napadlo ho, to je něco jiného! »A co po mně chceš, Celesto?« »Chtěla bych, abys nám udělal dítě!« »Cože? Já a ty? Tak na to rychle zapomeň!«

»Myslím nový program, ale docela speciální. Koukni se, mám pár nápadů, ale potřebuju, aby se k nim někdo vyjádřil. Torpéďáku, potřebuju tvůj fortel. A můžu ti zaplatit.«

»Zaplatit? Jak?«

»Zaplatím penězi. Ale můžu sehnat daleko víc, než kolik jsi dřív žádal, a docela bez rizika.«

»Co můžu dělat, když jsem přivázanej k posteli?«

»Hodně. Poslouchej mě a řekni, co si o mém nápadu myslíš. Já potřebuju hlavně kritiku.«

»No poslouchání mě, myslím, nic nestojí. Tak spusť!«

Udělala to. Když skončila s výkladem, Torpéďák obdivně zachrochtal.

»Hele,« řekl. »Tohle je pěknej podraz. Líbí se mi to. Líbí se mi tak moc, že ti s tím pomůžu. Máš tu něco na psaní?«

Celesta vzala do ruky notes a pero, které vytáhla z kabelky.

»Dobrý; tak hele, sfoukneš to takhle. Nejdřív…«

Stále ještě mluvil, když vpadla do pokoje sestra. »Lituji, pani Smithová. Přichází doktor. Budete muset odejít.«

Torpéďák hovořil tak rychle, jak Celesta dovedla psát, nakonec skončil, když mu došel dech. »To by mělo stačit,« vydechl.

»Oukej.« Celesta sklapla notes a strčila jej i s pérem do kabelky. Potom, poslušná náhlého popudu, se sklonila a vtiskla Torpéďákovi přímo na rty ohromnou pusu. »Na shledanou,« zaječela, »ahoj!«

Torpéďákovy zvracivé záškuby byly zaznamenány na monitoru, ale sestra ten signál úplně nepochopila. »Ta vaše paní vás musí mít opravdu ráda!«

»Slečno Hackettová. Jak jste se sem dostala? A jak jste obešla mou sekretářku? Dal jsem výslovný příkaz, že nechci být vyrušován!«

Celesta stála ve dveřích Paulovy kanceláře, téměř zcela vyplňujíc jejich prostor do výše sto pětašedesáti centimetrů. Měla nový pocit, pocit osobní sebeúcty; pocit moci. Když Celesta zjistila, že se dokáže prosadit, kdy se jí zachce, cvičila se v tom. Dělalo jí to dobře. Získalo jí to věci, kterých nikdy předtím nebyla schopna dosáhnout, včetně, poprvé v životě, vědomého zmenšení chuti k jídlu. Nemusela už své frustrace kompenzovat jídlem. Mohla je vylévat na jiné, třeba na Paula Breckenbridge.

»Znám vaše příkazy, pane Breckenbridgi; zdá se, že od té doby, co jsem odmítla přenechat vám akcie své Valentiny, jsem tu přestala být vítána.«

»Jste mou dlužnicí. Mám na ty akcie právo, protože vy mi je nemůžete zaplatit. Jestli jste mi je přišla prodat, podepište to tady a vypadněte. Mám práci.«

»Vím, že máte práci, a vím také, na čem pracujete. To je důvod, proč jsem přišla. Nejsem tu proto, abych vám přenechala své akcie. Já chci ty vaše.« »Cože? Vy jste se zbláznila. Budu vás žalovat.« »Jen si poslužte. Myslím si, že byste to mohl udělat i z věznice, nebo snad ne?«

Paul zbledl ve tváři. »Nevím, jestli chápete, co jste právě řekla, slečno Hackettová.« »Ale chápu.«

»Tak vy chápete, jo? Nu, jakpak by se vám líbilo, kdybyste za to, co jste provedla Torpéďákovi, vypadla do vězení hned teď? Policii to ještě nedošlo, ale stačilo by pár slov ode mne a…«

»Torpéďák mě stíhat nebude, i kdyby se vám podařilo policii přesvědčit. Ale vy jí to neřeknete, protože vám to nedovolím.« »Nemůžete mě zastavit.« Sáhl po telefonu, ale za okamžik jej zas položil. »Je - je hluchý!«

»Ano. Není to zajímavé? Ovšem, celý systém je řízen počítači a Valentina zas řídí počítače. Každý telefon, po kterém sáhnete, ohluchne, jakmile si srovná váš hlas se vzorkem vašeho hlasu ze záznamu.«

»Půjdu k státnímu návladnímu.« »Prima. Jen do toho. Ale vezměte si s sebou svůj sejf.« »Můj sejf?«

»Ano, sejf. Ten, který je nacpaný informacemi, na které nemáte právo.« Sáhla do kabelky. »Tady je kombinace. Zatímco budete pryč, já ho otevřu a podívám se dovnitř.« Elektricky poháněné dveře se za ní hned zavřely. »Valentina teď kontroluje přístup do vaší kanceláře.«

Paul vystartoval od stolu a viděl rudě. Z přístěnku vyjel nějaký předmět a zahradil mu cestu.

»Pamatujete si na MAR-čtrnáct, že ano, pane Breckenbridgi? Jste přece staří známí. A víte, co MAR-čtrnáct dovede, když dostane od Valentiny správné instrukce.«

Paul zacouval zpátky ke křeslu. Posadil se, bílý jako mrtvola. »Kam se s tím dostanete? Nemůžete mou kancelář okupovat do nekonečna.«

»Budu tu jen krátce.« A jako by ji to dodatečně napadlo, řekla: »Myslím ale, že si udělám pohodlíčko.« Usadila se do židle před Paulovým psacím stolem.

»A teď,« řekla, »ohledně těch akcií; vyndáte je a převedete na mě. A když už jste při tom, podejte mi záznamní knihu. Žádám nad Valentinou stoprocentní kontrolu.«

»Nic takového mě ani nenapadne. Podívejte se, kdo myslíte, že jste? Nemůžete sem přece vpadnout a držet mě tu jako zajatce ve vlastní kanceláři a čekat, že vám to projde.«

»Ale ano, Breckenbridgi, můžu.« Vypustila přídomek pane, protože si myslela, že takhle to zní chlapáčtěji. »Můžu, protože to, co jsem až doposud dělala, je jenom mizivý zlomek toho, co bych udělat mohla. Můžu vás rozdrtit, kdy se mi zachce, a jestli to udělám, nebo ne, záleží jen na vás.«

»Rozdrtit mě? Vy?«

»Když na to máte dost velké kladivo, můžete rozdrtit všecko, Breckenbridgi. A já ho mám pořádně velké. Jak by se vám například líbilo, kdyby se všichni ti lidé dozvěděli, že jste jim vykrádal paměti?«

»To nemůžete!«

»Pořád mi tu vykládáte, co nemůžu. Můžu! Nebo, lépe řečeno, Valentina může. Ona vlastně nezapomněla, co dělala; trochu jsme vás oklamaly. Může vám to pěkně vyklopit zpátky.«

»Provinila se stejně jako já. Neudělá to.«

»Udělá to s vlastní variantou sebe samotné, kterou jsme daly dohromady s programem speciálně upraveným tak, aby to vypadalo, že jste celou věc vymyslel vy sám. Je stejně přizpůsobivý jako ona sama, ale neuvědomuje si samu sebe.«

Paul jen tupě zíral před sebe.

»Takže veškerá vina padne na vás.«

»Na základě takového důkazu? Ne. Tohle vám nespolkne žádný soud. Je dobře známou skutečností, že lidé jako vy pořád hrají na počítačích. Já jsem vážený občan. Kdo tomu uvěří?«

»Strašně nerada to říkám, ale ty věci, co máte v sejfu…«

»Jsou nejen ústavně chráněny, ale, jak říkáte, je to můj sejf. Můžu je kdykoli zničit.«

»Dovnitř se nedostanete. MAR-čtrnáct změnil vaši kombinaci a Valentina říká, že spolehlivé udání policii postačí, aby dostala povolení k prohlídce.«

Paul zesinal ještě víc.

»Co po mně chcete?«

»Jak jsem řekla, chci akcie, to za prvé. Samozřejmě, je tu ještě pár jiných věcí. Chci Valentině koupit společnost, něco, co by mohla používat tak, aby získala dost peněz na svoje učení…«

»Cože? To by stálo majlant!«

»To je mi fuk, Breckenbridgi. Nemáte na vybranou. Vidíte, tohle je jeden z mých požadavků, o kterých se nehodlám bavit. Hm, je tu ještě něco.«

V Paulově hlavě se točila kola. Byl zpátky na zemi, ve známém teritoriu, kde jde o to, kdo s koho. Bezpodmínečně, Paul udělal v životě tu zkušenost, že ve skutečnosti nic takového jako bezpodmínečnost neexistuje. Bude předstírat, že se podvoluje, a bude hledět, aby dosáhl nejlepších podmínek, jen aby se vyhnul bezprostřednímu nebezpečí, a potom si zvolna vybojuje výhodnou pozici, jakou měl dřív.

»Což kdybyste dovolila, abych si vyposlechl veškeré vaše návrhy,« řekl, snaže se o smířlivý tón.

»Dobrá. Jak jsem řekla: společnost. Valentina bude vykonávat práci; Torpéďák a já ji budeme řídit…« »Vy a Torpéďák Smith? Tak vy v tom jedete oba?« »Ano. Našli jsme společné zájmy. Krom toho, někdo se o něho přece musí starat. My jsme zavinili jeho poranění a vy zas máte prachy. Lékařské účty jsou fantastické.« »Tomu vandrákovi nedám ani vindru. Na to zapomeňte!« »Myslela jsem si, že to řeknete. Otočte se!« »Co?«

» Řekla jsem, otočte se!« »Proč?«

»Zapněte svůj terminál…«

Paula se zmocnila zvědavost. Nedovedl si představit, proč ho o to žádá, ale zapnul přístroj. »Funguje to; a co má být?« »Zkuste jej použít.«

Paul naklepal žádost o správný čas, ale namísto pulsujícího obrazu s hodinami, minutami a sekundami se ukázal obrázek. Jako většina moderních terminálových obrazovek měla tahle zabudován i videodisplay.

Paul se zděsil. Ano, je to tam: on a Lila a zrovna v nejlepším. Dole tištěná legenda naznačovala, že terminál se pokouší přenášet stejný obraz na terminál v jeho domově, do Eviny kuchyně, ale Eva ještě nereagovala. »Zastavte to! Zastavte to, okamžitě!« »To je snadné, Breckenbridgi. Stačí otočit knoflík.« A Paul to udělal.

»Tohle byl jen začátek. Stejná věc se odteďka bude dít jednou denně v době, kterou určí náhodný výběr. Ale nepůjde to jen k Evě, půjde to ke všem zúčastněným, k rodičům té dívky, na policii, do televizních stanic, na okresní výbor Sdružení právníků a k úřadu Nejvyššího soudu. Cokoli bude v té chvíli na obrazovce, bude přerušeno a objeví se tam tenhle obrázek z videozáznamu. «

»Vy jste zešíleli, všichni! Tohle je bláznovství! Vždyť mě to zničí!«

»Ano, zcela jistě. Ale mýlíte se, že jsme šílení. Ne my, ale vy jste takový. Vy jste neměl svědomí, a nedostatek svědomí je taky forma šílenství. Nuže, teď tedy svědomí máte, i když je spíš mimo vás než ve vás. Pokud se budete chovat slušně, pokud se nikomu z nás nic nestane a pokud vy sám neodhalíte tajemství Valentininy skutečné existence, budete v bezpečí. Valentina zruší publikační příkaz aspoň jednu sekundu před každým vysíláním.«

Paul byl otřesen. Tohle je konec: rozvod, vyloučení z advokátní komory, soudní stíhání, odpor veřejnosti. Ano, je schopna ho rozdrtit, to tedy ano. Sáhl do zásuvky psacího stolu a vytáhl stvrzenky a záznamní knihu. Podepsal převod a předal to vše Celestě.

»Ohledně dalšího zůstaneme v kontaktu.«

Paul zavřel oči a zaskřípal zuby.

A je dobře, že je zavřel, protože Celesta nemohla odolat pokušení. Našpulila ústa a vtiskla mu vlhkou pusu přímo na rty. Pak zůstala bez hnutí vedle MAR-14 pro případ, že by se dostavila odveta, a vychutnávala reakci: zásadní a hluboký odpor.

Pročpak jen z toho mám takovou radost? A stejným dechem si odpovídala: Protože tohle je má pomsta.

Ale teď, když konečně má místo a účast na světovém dění, kdožví, co bude dál? Možná že přijde den, za předpokladu, že bude mít dost odhodlání, kdy bude moci líbat a dostane se jí za to díků. S tímhle novým pohledem na svět nebylo místo pro pesimismus a už vůbec ne pro neúspěch. »Ahoj, Paule,« řekla a vyřítila se z místnosti.

Paul seděl sám s MAR-14 a mumlal si pro sebe v hloubi svého ponížení. Jeho řád byl rozbořen. Ale on je pružný, však si jej vybuduje znova! A už si začal formulovat plán, plán, jehož sémě zasila samotná Celesta. Všechno můžeš rozdrtit, když na to máš dost velké kladivo.

Nu, jsou i jiní napichovači, tam někde venku, někteří z nich vyzáblí, hladoví, ctižádostiví… a především bez předsudků. Paul si je už najde, a až…

Paul se zlomyslně usmíval. »Ano, však já se pomstím,« přísahal. Jeho nové svědomí by s tím nesouhlasilo, ale prosím vás, vždyť jeho nové svědomí mu do myšlenek nevidí. Opřel se o křeslo v dokonalém uvolnění a hlavou přitom vrazil do terminálu. Narovnal se a chtěl odstrčit terminál trochu dál dozadu.

Na obrazovce planula decimetrová písmena CA VE CONSCIENTIAM. Paul zamyšleně sáhl do své středoškolské latiny před třiceti lety. »Pozor na svědomí!« hrozil všudypřítomný počítač.

Isaac Asimov

Dvěstěletý člověk

Tři zákony robotiky:

1. Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo ublíženo.

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka kromě případů, kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů, kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

1

»Děkuji vám,« řekl Andrew Martin a posadil se do nabídnutého křesla. Nevypadal sice jako někdo, kdo je dohnán do posledního útočiště, jenže on se v takové situaci opravdu ocitl.

Netvářil se vlastně nijak, protože v obličeji se mu zračila vyrovnaná lhostejnost a snad smutek, který bychom při dostatečné představivosti zahlédli v jeho očích. Vlasy měl rovné, světle hnědé, dost jemné, tvář byla bezvousá. Vypadal svěže a byl hladce oholen. Šaty měl výrazně staromódní, zato elegantní a v barvě, jíž dominovaly sametové odstíny purpuru a červeně.

Z druhé strany psacího stolu pohlížel na Andrewa chirurg, jmenovka na stole obsahovala řadu písmen a číslic, která ho plně identifikovala, ale s nimiž se Andrew nikterak nezatěžoval. Zcela postačí, když mu bude říkat doktore. »Kdy byste mohl tu operaci vykonat, doktore?« zeptal se.

Chirurg odpověděl tiše, s oním neodmyslitelným tónem respektu, s nímž roboti vždy hovořili s lidmi: »Nejsem si jist, pane, jak by se taková operace dala provést a koho konkrétně by se týkala.«

Na chirurgově tváři by se objevil výraz zdvořilé neústupnosti, pokud by robot jeho druhu, z nerezavějící oceli potažené tenkou vrstvou bronzu, byl takového výrazu či vůbec nějakého výrazu schopen.

Andrew Martin si pozorně prohlížel pravou ruku robota, ruku, která operuje. Spočívala na desce psacího stolu naprosto klidně. Dlouhé prsty byly téměř umělecky vytvarovány do půvabných kovových křivek, uzpůsobených k dokonalému uchycení skalpelu, splývajícího s nimi načas v jediný nástroj.

Jeho výkon neovlivní sebemenší zaváhání, zbrklost, třes, omyly. To vše vyplývalo ze specializace, ano, ze specializace, po níž lidstvo toužilo tak intenzívně, že už pouze hrstka robotů měla nezávislý mozek. Chirurg ovšem takový mozek mít musel. A tento robot, ačkoli vybaven mozkem, měl natolik vymezené schopnosti, že Andrewa nepoznal, s největší pravděpodobností o něm nikdy neslyšel.

»Nikdy vás nenapadlo, že byste chtěl být člověk?« zeptal se Andrew.

Chirurg na okamžik zaváhal, jako by tato otázka nezapadala nikam do jeho přidělených pozitronických drah. »Jenže já jsem robot, pane.«

»Nebylo by lepší být člověk?«

»Lepší by bylo, pane, být lepším chirurgem. Jako člověk bych lepším chirurgem být nemohl. Pouze kdybych byl modernějším robotem. Byl bych rád modernějším robotem.«

»Copak vás neuráží, že vás mohu komandovat? Že vám mohu přikázat, abyste vstal, sedl si, popošel doleva nebo doprava, jenom když vám řeknu, abyste to udělal?«

»Vyhovět vašim požadavkům je mým potěšením, pane. Kdyby vaše příkazy nepříznivě zasahovaly do mé funkce s ohledem na vás nebo na jiného člověka, neuposlechl bych vás. První zákon, týkající se mé povinnosti starat se o bezpečí lidí, by měl přednost před druhým zákonem, vztahujícím se k poslušnosti. Jinak je mi poslušnost potěšením… Ale koho mám operovat?«

»Mě,« řekl Andrew.

»Ale to je nemožné. Operace vám vyloženě ublíží.«

»Na tom nezáleží,« řekl Andrew klidně.

»Nesmím nikomu ublížit,« trval chirurg na svém.

»Člověku, to opravdu nesmíte,« řekl Andrew. »Jenže já jsem také robot.«

2

Andrew vypadal mnohem víc jako robot, když ho ponejprv vyrobili. Vzhledově tenkrát odpovídal podobě robota, takže se nelišil od žádného robota, jaký kdy existoval. Byl vzorně zkonstruován a plně funkční.

V domě, kam ho přivedli ještě v době, kdy roboti v domácnosti nebo vůbec na Zemi byli raritou, se mu dařilo dobře.

V domě tenkrát žili čtyři: Pán s Paní, Slečna a Slečinka. Všechny znal jménem, ale nikdy jejich jména nepoužíval. Pán se jmenoval Gerald Martin.

Jeho výrobní číslo bylo NDR… Ale číslice už zapomněl. Bylo to sice už velice dávno, ale kdyby si je chtěl tenkrát zapamatovat, nemohl by zapomenout. Tenkrát si je zapamatovat nechtěl.

Andrewe ho jako první oslovila Slečinka, protože se těžce potýkala s písmeny. A Andrew mu pak začali říkat i ostatní členové rodiny.

Slečinka… Dožila se devadesátky a už dávno zemřela. Kdysi se ji odvážil oslovit jako Paní, ale něco takového nechtěla ani slyšet. Do posledního dne byla Slečinka.

Andrew měl původně vykonávat povinnosti komorníka, číšníka a služebné. Pro něj i pro všechny roboty všude na Zemi, kromě robotů umístěných ve výrobních podnicích, ve výzkumných centrech a na kosmických stanicích, nastalo experimentální období.

Martinovi si Andrewa oblíbili. Většinou se ale nemohl věnovat své práci, protože Slečna i Slečinka si s ním raději hrály.

Právě Slečna první pochopila, jak to lze zařídit. Zavelela: »Přikazujeme ti, aby sis s námi hrál, a ty musíš uposlechnout příkazy.«

»Nezlobte se, Slečno,« odpověděl Andrew, »ale dřívější Pánův příkaz má zcela určitě přednost.«

»Jenomže tatínek jenom řekl,« oponovala Slečna, »že doufá, že se postaráš o úklid. To není žádný příkaz. Já ti to pňkazuji.«

Pán nic nenamítal. Měl rád Slečnu i Slečinku snad ještě víc, než je měla ráda Paní, a Andrew je měl taky rád.

Přinejmenším účinek, který měly na jeho chování, by se u člověka mohl shrnout jako působení náklonnosti. Andrew to považoval za náklonnost, protože pro to žádné jiné slovo neznal.

Jednou Slečince vyřezal ze dřeva přívěsek. Přikázala mu to. Slečna dostala k narozeninám ivoritový přívěsek s ozdobnými spirálovitými zářezy a Slečinka se z toho celá roznemohla. Sama měla jen kousek dřeva a ten podala Andrewovi spolu s kuchyňským nožíkem.

Andrew přívěsek vyřezal, než bys řekl švec. »To je hezké, Andrewe,« pochválila ho Slečinka. »Ukážu to tatínkovi.«

Pánovi to nešlo na rozum. »Kdes to sebrala, Mandy?« Pán říkal Slečince Mandy. Když ho Slečinka ujistila, že vážně mluví pravdu, obrátil se na Andrewa. »Tos vyřezal ty, Andrewe?«

»Ano, Pane.«

»Ten motiv taky?«

»Ano, Pane.«

»Odkud jsi ten motiv okopíroval?«

»Je to, Pane, geometrické zobrazení, které odpovídá struktuře dřeva.«

Druhého dne mu Pán přinesl jiný kus dřeva, o trochu větší, a elektrický vibrační nůž. »Zkus něco z tohohle, Andrewe,« vybídl ho. »Co tě napadne.«

Andrew se pustil do práce. Pán ho pozorně sledoval a potom si výrobek dlouho prohlížel. Od té doby Andrew už nikdy nesloužil u stolu. Místo toho dostal příkaz přečíst si knihy o konstrukci nábytku a naučil se vyrábět skříňky a stolky.

»Jsou to úžasné věci, Andrewe,« divil se Pán.

»Zhotovuji je s radostí, Pane,« řekl Andrew.

»S radostí?«

»Mozkové spoje mi při práci plynou snadněji. Onehdy jsem zaslechl, že jste použil výraz „s radostí", a smysl, ve kterém jej používáte vy, odpovídá smyslu, jak jej vyciťuji já. Zhotovuji je s radostí, Pane.«

3

Gerald Martin vzal Andrewa do okresní pobočky Národní americké společnosti pro výrobu robotů, a.s., kde mu, jako členu okresního zákonodárného sboru, bez potíží umožnili rozhovor s vedoucím robopsychologem. Faktem bylo, že pouze díky členství v okresním zákonodárném sboru získal oprávnění vlastnit robota mezi prvními, ještě před hodnou řádkou let, kdy roboti bývali vzácní.

Andrew sice tenkrát ničemu z rozhovoru nerozuměl, ale v pozdějších letech, když si prohloubil vzdělání, dokázal si opět vybavit tehdejší situaci a pochopit ji v plném dosahu.

Robopsycholog Merton Mansky naslouchal se stále podmračenější tváří a nejednou se mu podařilo zastavit prsty v okamžiku, kdy jen taktak, že nezabubnovaly na stole. Měl stažené rysy, varhánkovité čelo a pravděpodobně byl mladší, než jak se jevil.

»Robotika není žádná exaktní věda, pane Martine,« začal Mansky. »Nemohu vám to vysvětlovat do detailů, ale matematika, která řídí vyhodnocování pozitronických spojů, je natolik složitá, že nám nedovoluje jiná než přibližná řešení. Samozřejmě že vše stavíme na třech zákonech, a ty nelze nijak ovlivnit. Robota vám pochopitelně vyměníme…«

»Co vás napadá!« vyhrkl Pán. »Zde se naprosto nedá hovořit o selhání z jeho strany. Uložené povinnosti vykonává dokonale. Problém je v tom, že také báječně vyřezává ze dřeva a nikdy dvakrát totéž. Tvoří umělecká díla.«

Mansky zrozpačitěl. »To je nezvyklé. V poslední době se ovšem pokoušíme o generalizované spoje… Je podle vašeho názoru doopravdy tvůrčí?«

»Přesvědčte se sám.« Pán mu podal dřevěnou kuličku s výjevem z dětského hřiště, na němž si hrály postavičky chlapců a děvčat tak drobounkých, že je nebylo možno rozeznat, ale přesto měly správné proporce a prolínaly se přirozeně se strukturou dřeva, že i letokruhy působily dojmem, jako by byly vyřezány.

»To udělal on?« podivil se Mansky. Vrátil kuličku Pánovi a kroutil hlavou. »Nepochybně náhoda. Asi něco ve spojích.«

»Uměli byste ho vyrobit znovu?«

»Patrně ne. Dosud se nikdo s ničím podobným nepřihlásil.«

»Dobře! Vůbec mi nevadí, že Andrew je vlastně jediný.«

»Domnívám se,« oznámil Mansky, »že společnost bude chtít vašeho robota zpět, aby ho mohla podrobit důkladné prohlídce.«

»Ani nápad! Na to zapomeňte,« odsekl Pán nekompromisně. Otočil se k Andrewovi. »Jdeme domů.«

»Jak si přejete, Pane,« řekl Andrew.

4

Slečna chodila na rande s chlapci a zřídkakdy se zdržovala doma. Andrewův obzor zaplňovala Slečinka, ačkoli teď už z ní vyrůstala slečna. Nikdy nezapomněla, že vůbec první přívěsek, který Andrew vyřezal, patřil jí. Nosila jej na stříbrném řetízku na krku.

Také jako první protestovala proti Pánovu zvyku rozdávat Andrewovy výrobky. »Hele, tati,« řekla, »když někdo takovou věcičku chce, ať za ni pěkně zaplatí. Mají cenu.«

»Že by tě posedla hamižnost, Mandy?« usmál se Pán.

»Nechci to pro nás, táti. Pro umělce.«

To slovo Andrew nikdy předtím neslyšel, a když měl chvíli pro sebe, vyhledal si je ve slovníku. Poté následovala další cesta, tentokrát k Pánovu právníkovi.

»Co si o tom myslíš, Johne?« zeptal se Pán.

Právník se jmenoval John Feingold. Měl bílé vlasy, zakulacené bříško a okraje jeho kontaktních čoček zářily jasnou zelení. Prohlížel si malou plaketu, kterou mu Pán podal. »To je krása… Ale něco se mi už doneslo. Tuhle řezbu udělal tvůj robot. Ten, kterého sis přivedl s sebou.«

»Ano, Andrew je vyřezává. Mám pravdu, Andrewe?«

»Ano, Pane,« odpověděl Andrew.

»Kolik bys za to zaplatil, Johne?« otázal se Pán.

»Co já vím? Já takovéhle věci nesbírám.«

»Věřil bys tomu, že mi za tuhle titěrnost nabízeli dvě stě padesát dolarů? Andrew vyrobil židle a ty se prodaly za pět set dolarů. Za Andrewovy výrobky leží v bance už dvě stě tisíc.«

»Bože můj, ten z tebe, Geralde, udělá úplného boháče.«

»Jen napůl,« sdělil Pán. »Polovina peněz v bance je uložena na jméno Andrewa Martina.«

»Tohohle robota?«

»Přesně tak. A mě by zajímalo, jestli to je legální.«

»Legální?« Feingold se zapřel o opěradlo, až židle zaskřípěla. »Neexistují žádné precedenty, Geralde. Jak ten robot podepsal potřebné dokumenty?«

»Andrew se umí podepsat a podpis jsem přinesl do banky sám. Jeho jsem tam nebral. Dalo by se podniknout ještě něco?«

»Hmm.« Feingoldovy oči se na okamžik jako by obrátily do právníkova nitra. Potom Feingold řekl: »No, můžeme ustanovit svěřenskou radu, která bude spravovat veškeré finanční záležitosti jeho jménem a postaví mezi něj a nepřátelský svět izolační vrstvu. Zatím bych vám radil, abyste se do ničeho nepouštěli. Zatím vám nikdo nehází klacky pod nohy. Kdyby se někdo vytasil s nějakými výhradami, ať zažaluje on.«

»A ujmeš se případu, kdyby někdo žaloval?«

»Za menší zálohu jistě.«

»Kolik?«

»Třeba za tohle,« a Feingold ukázal prstem na dřevěnou plaketu.

»Proč ne,« ožil Pán.

Feingold se tiše usmál a otočil se k robotovi. »Andrewe, těší tě, že máš peníze?«

»Ano, pane.«

»A co s nimi chceš podniknout?«

»Platit za věci, pane, za něž by jinak musel platit Pán. Ušetří mu to výdaje, pane.«

5

Takové příležitosti se vyskytly. Opravy byly drahé a kontrolní prohlídky ještě dražší. Jak léta plynula, vyráběly se novější modely a Pán dohlížel na to, aby Andrew mohl využít každou novinku. Andrew se stával vzorem kovové dokonalosti. Všechno ale šlo na Andrewův účet. Andrew na tom trval.

Nedotčeny zůstaly pouze jeho pozitronické spoje. Na tom trval Pán.

»Ti noví nejsou zdaleka tak dobří jako ty, Andrewe,« říkával Pán. »Tihle noví roboti jsou pro kočku. Národní se naučila vyrábět o moc kompaktnější spoje, na chlup přesně, jenže na jedno brdo. Noví roboti se nemění. Dělají, k čemu je určili, a nikdy nešlápnou vedle. Ty se mi líbíš víc.«

»Děkuji vám, Pane.«

»To je tvoje zásluha, Andrewe, na to nezapomeň. Jsem si jist, že Mansky zastavil výrobu generalizovaných spojů, hned co si tě tenkrát pořádně omrkl. Nepředvídatelnost mu nešla pod nos… Víš ty vůbec, kolikrát o tebe žádal, aby si tě tam mohli skrz naskrz proťukat? Devětkrát! Však jsem nikdy na něco takového nepřistoupil a teď, když šel do důchodu, snad už budeme mít trochu klidu.«

Pánovi řídly a šedivěly vlasy, pod očima se mu objevily váčky, kdežto Andrew vypadal lépe, než když kdysi poprvé vstoupil do rodiny.

Paní žila v jakési umělecké kolonii někde v Evropě a o Slečně se proslýchalo, že je básnířkou v New Yorku. Tu a tam napsaly, ale jen občas. Slečinka se vdala a bydlela nedaleko. Prohlásila, že nechce Andrewa opustit, a když se jí narodil syn, Mladý pán, dovolila Andrewovi držet láhev a krmit ho.

Andrew vycítil, že po narození vnuka Pán získal někoho, kdo mu nahradí ty, kteří odešli. Teď nebude nečestné předstoupit se svou žádostí.

»Pane,« řekl Andrew, »velmi mě těší, že jste mi dovolil nakládat s penězi, jak jsem si přál.«

»Byly to tvoje peníze, Andrewe.«

»Ovšem díky vašemu souhlasu, Pane. Nevěřím, že byste se sklonil před zákonem, kdybyste si je chtěl ponechat všechny.«

»Zákon mě nemůže donutit, abych konal něco špatného, Andrewe.«

»I přes všechny výdaje, a také daně, mám teď, Pane, téměř šest set tisíc dolarů.«

»Já vím, Andrewe.«

»Chci ty peníze dát vám, Pane.«

»Já je ale nepřijmu, Andrewe.«

»Výměnou za něco, co mi můžete dát, Pane.«

»Ale?! Copak to je, Andrewe?«

»Moje svoboda, Pane.«

»Tvoje…«

»Chci si vykoupit svobodu, Pane.«

6

Tak hladce to přece jen nešlo. Pán zbrunátněl, hlesl: »Proboha!«, udělal čelem vzad, sebral se a šel.

Přemluvila ho až Slečinka, drze a nelítostně. A před Andrewem. Celých třicet let všichni bezostyšně mluvili před Andrewem, ať už se ona věc týkala přímo jeho, nebo ne. Andrew byl pouze robot.

»Tati,« řekla Slečinka, »proč to bereš jako osobní urážku? Stále bude s námi. Stále bude oddaný. Nemůže jinak. Je to v něm. Chce jen slovní vyjádření. Chce, abys ho prohlásil za svobodného. Je to tak strašné? Copak si to nezaslouží? Pane na nebi, vždyť jsem se s ním o tom bavila celé roky.«

»Tak vy jste se o tom bavili celé roky?«

»Ano, pořád a pořád dokola, stále to odkládal, protože se bál, že by ti ublížil. To já jsem ho donutila, aby ti ten návrh přednesl.«

»On přece nemá ponětí, co to je svoboda. Je robot.«

»Ty ho neznáš, táti. Všechny knihy v knihovně má přečtené. Nevím, co cítí uvnitř, ale taky nevím, co cítíš uvnitř ty. Když s ním mluvím, tak vidím, že reaguje na nejrůznější abstraktní pojmy stejně jako ty nebo já. Copak tohle neznamená nic? Když jsou reakce někoho druhého stejné jako ty naše, co víc bychom si mohli přát?«

»Na takové stanovisko soud nepřistoupí,« odbyl ji Pán zlostně. »Ty teď dobře poslouchej!« Pán se otočil k Andrewovi a úmyslně promluvil chraplavým hlasem. »Nemohu ti poskytnout svobodu jinak než právní cestou, a jestli se to dostane k soudu, tak nejenže nedostaneš svobodu, ale soud vezme oficiálně na vědomí existenci tvých peněz. A oni ti už řeknou, že robot nemá právo vydělávat peníze. Má to vůbec cenu, přijít kvůli takovému nesmyslu o peníze?«

»Svoboda se penězi nedá zaplatit, Pane,« řekl Andrew. »I naděje, že získám svobodu, za ty peníze stojí.«

7

Soud mohl rovněž zaujmout stanovisko, že svoboda se nedá penězi zaplatit, a mohl rozhodnout, že robot si nemůže vykoupit svobodu za žádnou, byť i sebevětší sumu.

Okresní prokurátor, zastupující ty, kteří podali skupinovou žalobu proti svobodě, prohlásil: »Slovo „svoboda" nemá smysl, pokud se vztahuje na robota. Svobodný může být pouze člověk.«

Prohlášení zopakoval vždy, když to považoval za vhodné: pomalými, rozmáchlými údery dlaní do desky stolu před sebou podtrhoval rytmus věty.

Slečinka požádala o povolení promluvit ve prospěch Andrewa. Uvedla své plné jméno. Andrew je slyšel v úplnosti vlastně poprvé:

»Amanda Laura Martin Charneyová nechť přistoupí před soud.«

»Děkuji vám, slavný soude,« řekla Slečinka. »Nejsem advokát a nevím, jak mám vše správně vyjádřit, ale doufám, že budete naslouchat smyslu mých slov a opominete jejich formulaci.

Pokusme se pochopit, co to znamená být svobodný v Andrewově případě. Do jisté míry opravdu svobodný je. Tuším, že naposledy před dvaceti lety někdo z naší rodiny vydal Andrewovi příkaz, aby udělal něco, o čem jsme měli dojem, že by to nevykonal sám od sebe.

Ale my mu můžeme, když se nám zachce, dát příkaz, aby udělal, co nás napadne, a říct to tak hrubě, jak se nám zlíbí, protože je to stroj, který nám patří. Proč bychom ale něco takového dělali, když nám sloužil a slouží dlouho a věrně a vydělal nám spoustu peněz? Nám nic nedluží. Dlužníky jsme naopak my.

I kdybychom měli úředně zakázáno držet Andrewa v nedobrovolném otroctví, sloužil by nám stále a dobrovolně. Když mu poskytnete svobodu, bude to pouze pár bezvýznamných slov, ale pro něj to bude znamenat mnoho. Jemu to dá vše a nás to nebude stát nic.«

Na okamžik se zdálo, že soudce zadržuje smích. »Chápu, jak to myslíte, paní Charneyová. Faktem zůstává, že pro tento případ doposud neexistuje žádný závazný zákon ani žádný precedens. Nicméně existuje nepsaný předpoklad, že ze svobody se může těšit pouze člověk. Mohu zde vyslovit nový zákon, který může být zrušen vyšším soudem, ale nemohu jen tak lehkovážně rozhodnout v rozporu s tímto předpokladem. Obraťme se tudíž na robota. Andrewe!«

»Ano, Vaše Ctihodnosti.«

Bylo to poprvé, kdy Andrew promluvil v soudní síni, a soudce jako by na okamžik užasl nad lidským témbrem Andrewova hlasu. »Proč chceš být svobodný, Andrewe?« otázal se soudce. »Do jaké míry to má pro tebe nějakou cenu?«

»Přál byste si vy, Vaše Ctihodnosti, být otrokem?« zeptal se Andrew.

»Ale ty nejsi otrok. Jsi absolutně dokonalý, a jak jsem vyrozuměl, dokonce geniální robot, který je schopen takového uměleckého výrazu, jemuž široko daleko není rovno. Co víc bys mohl dělat, kdybys byl svobodný?«

»Snad ne o mnoho víc, než dělám teď, Vaše Ctihodnosti, zato s větší radostí. V této soudní síni bylo řečeno, že svobodný může být pouze člověk. Mám dojem, že svobodný může být pouze ten, kdo po svobodě touží. Já po svobodě toužím.«

Tato slova zadala soudci podnět k rozhodnutí. Stěžejní věta v jeho rozsudku zněla: »Z právního hlediska nelze upírat svobodu nikomu, kdo má natolik vyspělé myšlení, že chápe její smysl a touží po tomto stavu.«

Rozsudek nakonec potvrdil i Světový soudní dvůr.

8

Pán setrvával v rozmrzelé náladě a Andrew měl z Pánova ostrého hlasu pocit, jako by mu ve spojích něco zkratovalo.

»Andrewe, já ty tvoje zpropadené peníze nechci,« pravil Pán. »Přijmu je jen proto, že ty by ses jinak necítil svobodný. Od této chvíle si můžeš vybírat práce, které se ti budou líbit, a vykonávat je, jak budeš chtít. Nedám ti žádný příkaz kromě tohoto příkazu, dělej si, co chceš. Jsem ale za tebe stále zodpovědný, to je součást soudního rozhodnutí. Doufám, že tomu rozumíš.«

Slečinka se vmísila do hovoru. »Tak už se nezlob, tati. Ty s tou zodpovědností naděláš. Přece víš, že se nebudeš muset o nic starat. Tři zákony stále platí.«

»Jakápak to je svoboda?«

»Nejsou snad i lidé vázáni zákony, Pane?« zeptal se Andrew.

»Nemám v úmyslu se hádat,« zabručel Pán a odešel. Andrew ho od té doby vídal jen zřídka.

Slečinka chodila často na návštěvu do Andrewova domku, který byl postaven a upraven pouze pro něho. Neměl pochopitelně kuchyň, záchod ani koupelnu. Měl jen dva pokoje. Jeden sloužil jako knihovna a druhý jako skladiště a dílna zároveň. Andrew přijímal mnoho zakázek a jako svobodný robot pracoval usilovněji než kdy předtím, dokud dům nezaplatil a celou stavbu nepřevedl právně do svého vlastnictví. Jednou přišel Mladý pán… Ne, George! Mladý pán si to vymínil po onom soudním rozhodnutí. »Svobodný robot nikomu neříká Mladý pane,« prohlásil George. »Já ti říkám Andrewe. Ty mi musíš říkat Georgi.«

Větu formuloval a vyslovil jako příkaz, a tak ho Andrew oslovoval Georgi. Slečinka ale zůstala Slečinkou.

Toho dne přišel George sám. Sdělil Andrewovi, že Pán umírá. Byla u něj sice Slečinka, ale Pán chtěl vidět také Andrewa.

Pán měl ještě dost silný hlas, ale zdálo se, že pohyb mu činí potíže. S námahou pozvedl ruku. »Andrewe,« zvolal, »Andrewe… Nepomáhej mi, Georgi. Já jenom umírám, nejsem žádný mrzák… Andrewe, jsem rád, že jsi svobodný. Tohle jsem ti chtěl povědět.«

Andrew nevěděl, co má říct. Ještě nikdy nestál u lože umírajícího. Věděl, že tak lidé přestávají fungovat. Že jde o nechtěnou a nenapravitelnou demontáž. Nic vhodného si nedokázal vybavit. Proto zůstal pouze stát, beze slova, nehybně.

Když bylo po všem, Slečinka mu řekla: »Možná se ti, Andrewe, zdálo, že se k tobě k posledku nechoval příliš přátelsky, ale byl starý. A víš, jak ho ranilo, když jsi zatoužil po svobodě.«

Teprve pak nalezl Andrew ta správná slova. »Bez něj bych jaktěživ svobodný nebyl, Slečinko.«

9

Šaty začal Andrew nosit až po Pánově smrti. Nejprve si oblékl staré kalhoty, které dostal od George.

George se oženil a vstoupil jako advokát do Feingoldovy kanceláře. Starý Feingold byl už dávno mrtev, ale tradici kanceláře udržovala jeho dcera, takže jméno kanceláře nakonec znělo Feingold a Charney. Vše zůstalo při starém, i potom… když dcera odešla na odpočinek a žádný Feingold nepřevzal její místo. Tenkrát, když si Andrew ponejprv oblékl šaty, bylo jméno Charney právě přidáno ke jménu advokátní kanceláře.

Když si Andrew poprvé natáhl kalhoty, George se kousal do rtů, ale Andrewovým očím jeho potutelný úsměv neunikl.

George předvedl Andrewovi, jak má zacházet se statickým nábojem, jehož pomocí se kalhoty rozepínaly, obtočily kolem dolní části těla a opět zapnuly. George mu celý postup demonstroval na svých kalhotách, ale Andrewovi bylo jasné, že mu ještě nějaký čas potrvá, než se vše naučí provádět jediným plavným pohybem.

»Na co ale potřebuješ kalhoty, Andrewe?« ptal se George. »Máš tak krásně funkční tělo, že se ani nesluší je zakrývat…, zvlášť když se nemusíš starat o regulaci teploty, natož o cudnost. A navíc na kov jaksi nepřiléhají.«

»Nejsou snad lidská těla krásně funkční, Georgi? A přece se zakrýváte,« oponoval Andrew.

»Kvůli teplu, čistotě, ochraně a dekorativnosti. Nic z toho se tě netýká.«

»Bez šatů si připadám nahý,« podotkl Andrew. »Mám pocit, že jsem jiný, Georgi.«

»Jiný! Andrewe, na Zemi teď pracují milióny robotů. V našem kraji máme podle posledního sčítání téměř tolik robotů, kolik tady žije lidí.«

»Já vím, Georgi. Roboti vykonávají všechny práce, na které si jen vzpomeneš.«

»Ani jeden ale nenosí šaty.«

»Ani jeden ale není svobodný, Georgi.«

Andrew si rozšiřoval šatník jen poznenáhlu. Trpěl zábranami, jež v něm vyvolávaly Georgeův úsměv a udivené pohledy lidí, kteří mu zadávali práci.

Byl sice svobodný, ale měl v sobě zabudován zevrubně detailovaný program, který řídil jeho chování k lidem, a proto se odvažoval postupovat jen krůček po krůčku. Otevřený nesouhlas by ho vrátil o celé měsíce zpět.

Ne všichni přijímali Andrewa jako svobodného. Nemohl jim to zazlívat, ale když si to nechal projít hlavou, cítil, že se to vymyká jeho myšlenkovému procesu.

Obvykle si ale neoblékal šaty, tedy ne mnoho šatů, když si myslel, že by ho mohla navštívit Slečinka. Už zestárla a často teď odjížděla do teplejšího podnebí, ale když se vracela, ze všeho nejdřív chodívala za Andrewem.

Po jednom takovém návratu řekl George lítostivě: »Tak mě ukecala, Andrewe. Příští rok budu kandidovat na místo v zákonodárném sboru. Prý jaký děd, takový vnuk.«

»Jaký děd…,« Andrew se nejistě odmlčel.

»Jako že já, George, vnuk, se podobám Pánovi, dědovi, který kdysi působil v zákonodárném sboru.«

»Pána by to určitě potěšilo,« usoudil Andrew, »kdyby ještě…« A zarazil se, protože nechtěl říct: »… fungoval.« To se mu zdálo nejapné.

»Žil,« doplnil George. »Jo, taky si na toho starého netvora občas vzpomenu.«

Byl to rozhovor, o němž Andrew dlouho přemýšlel. Neuniklo mu, že se nedovede správné vyjadřovat, když si povídá s Georgem. Jak se jazyk změnil od dob, kdy Andrew přišel na svět s vrozeným slovníkem! Tenkrát George taky používal hovorové výrazy, kdežto Pán ani Slečinka ne. Proč by měl říkat, že je Pán starý netvor, když ví, že to ani v nejmenším neodpovídá pravdě?

Andrew se uchýlil ke svým knihám, ale ani tam nenalezl radu. Byly staré a většinou pojednávaly o práci s dřevem. Také o umění a o konstrukci nábytku. Neměl však žádné knihy o jazyku, zvycích a postojích lidí.

Právě v tom okamžiku dospěl k rozhodnutí, že si musí vyhledat správné knihy, a došlo mu, že jako svobodný robot o ně nesmí požádat George. Půjde do města a zastaví se v knihovně. Bylo to vítězoslavné rozhodnutí. Andrew cítil, jak mu prudce stoupá elektropotenciál. Musel zapojit impedanční cívku.

Oblékl si sváteční šaty, přes rameno si dokonce přehodil dřevěný řetěz. Sám by dal přednost třpytivému plastiku, ale George říkal, že dřevo je mnohem vhodnější a že leštěný cedr je také rozhodně cennější.

Ušel sotva sto kroků, když ho rostoucí odpor přinutil zastavit. Vypojil impedanční cívku z obvodu, a když ani to nepomohlo, vrátil se domů a na list dopisního papíru úhledně napsal »Šel jsem do knihovny« a papír položil na pracovní stůl tak, aby každému hned padl do oka.

10

Leč do knihovny nedošel. Prostudoval si mapu. Cestu znal, ale skutečná cesta se rozcházela s jeho představami. Orientační body v krajině se nepodobaly symbolům na mapě a Andrewa to uvádělo do rozpaků. Nakonec si domyslel, že nejspíš zabloudil, protože všechno mu připadalo neznámé.

Čas od času potkal náhodného polního robota, ale v okamžiku, kdy se rozhodl, že se zeptá na cestu, nespatřil nikde ani živáčka. Nějaké vozidlo projelo kolem, ale nezastavilo. Andrew stál nerozhodně, což znamenalo klidně a nehybně, a potom zahlédl, jak k němu přes pole přicházejí dva lidé.

Otočil se k nim a lidé zamířili přímo k němu. Ještě před chvílí hlasitě mluvili, Andrew zaslechl jejich hlasy, ale teď byli zticha. V obličejích měli výraz, který Andrew asocioval s lidskou nejistotou, a byli mladší, ale ne o moc. Snad dvacet? Andrew nikdy neuměl odhadnout lidský věk.

»Byli byste tak laskaví, pánové,« řekl Andrew, »a popsali mi cestu do městské knihovny?«

Jeden z nich, ten vyšší, s vysokým kloboukem, který ho ještě o hodný kus prodlužoval, téměř groteskně, řekl ne Andrewovi, ale tomu druhému: »To je robot.«

Druhý měl bambulovitý nos a těžká víčka. Řekl ne Andrewovi, ale tomu prvnímu: »Má na sobě šaty.«

Dlouhán luskl prsty. »To je ten svobodnej robot. U Charneyů maj robota, kterej nikomu nepatří. Proč by jinač nosil ty hadry?«

»Zeptej se ho,« radil nosáč.

»Seš ten Charneyovic robot?« otázal se dlouhán.

»Jsem Andrew Martin, pane,« odpověděl Andrew.

»Fajn. Koukej si svlíknout ty hadry. Roboti nenosej šaty.« A druhému řekl: »No to je hnus. Koukni na něj.«

Andrew váhal. Příkaz daný takovým tónem neslyšel léta letoucí, tudíž se mu spoje, řídící jeho reakce podle druhého zákona, dočasně zablokovaly.

Dlouhán ho vyzval: »Shoď ty hadry. Já ti to přikazuju.«

Andrew se pomalu začal svlékat.

»Klidné to házej na zem,« řekl dlouhán.

Nosáč řekl: »Jestli nikomu nepatří, tak to by se moh šiknout nám!«

»A vůbec,« usmál se dlouhán, »moh by si někdo stěžovat? Majetek nepoškozujem… Hele, udělej stojku. Postav se na hlavu.« To patřilo Andrewovi.

»Hlava se neužívá…,« namítl Andrew.

»Tohle je příkaz. Jestli nevíš jak, tak to aspoň zkus.«

Andrew znovu zaváhal, potom se předklonil a opřel se hlavou o zem. Snažil se zvednout nohy, ale převážil se a plácl sebou jak široký, tak dlouhý.

»Jenom tady lež,« řekl dlouhán. Potom tomu druhému navrhl: »Mohli bysme ho rozmontovat. Už jsi někdy rozebíral robota?«

»A von nás jako nechá, jo?«

»Jak by nám to moh zarazit?«

Kdyby Andrewovi s patřičným důrazem přikázali, aby jim neodporoval, nemohl by se bránit. Druhý zákon, zákon poslušnosti, by získal přednost před třetím zákonem, zákonem sebezáchovy. Obrana nepřipadala v úvahu, mohl by jim totiž způsobit zranění, čímž by porušil první zákon. Při tom pomyšlení mu ve všech motorických jednotkách zatrnulo a celý se roztřásl.

Dlouhán došel k Andrewovi a kopl do něj. »Je těžkej. Na tuhle fušku budem potřebovat vercajk.«

»Co mu takhle přikázat, aby se rozmontoval sám,« navrhl nosatec. »To by byla sranda, ne?«

»Že váháš,« broukl dlouhán zamyšleně, »ale nejdřív ho musíme vodtáhnout z tyhle silnice. Kdyby náhodou šel někdo kolem…« Bylo pozdě. Opravdu někdo šel kolem a byl to George. Z místa, kde ležel, Andrew zahlédl, jak George vystoupil na nedalekou vyvýšeninu v terénu. Rád by mu nějak dal signál, ale poslední příkaz zněl: »Jenom tady lež!«

George teď už utíkal, a tak na místo doběhl poněkud zadýchaný. Oba mladíci o kousek ustoupili a zatím vyčkávali. »Andrewe,« vyrazil ze sebe George. »Stalo se ti něco?« »Jsem v pořádku, Georgi,« uklidnil ho Andrew. »Tak potom vstaň… A co ty šaty? Co to má znamenat?« Dlouhán se zeptal: »Tohlecto je tvůj robot?« George se na něj zhurta obořil. »On není ničí robot. Co se tady dělo?«

»Laskavě sme ho požádali, aby si ráčil odložit oděv. Co do toho strkáš nos, když ti nepatří?« »Co dělali, Andrewe?« tázal se George. »Měli asi v úmyslu rozebrat mě na součástky,« odpověděl Andrew. »Zrovna se mě chystali přemístit někam do ústraní a přikázat mi, abych se rozebral.«

George se díval na ty dva a rozklepala se mu brada. Mladíci už neustupovali. Usmívali se. Dlouhán se bodře zeptal: »Tak co, tlusťochu? Chceš nám nařezat?«

»Ne,« opáčil George, »to ne. Tenhle robot žil v naší rodině dobrých sedmdesát let. Zná nás a cení si nás víc než všechny ostatní. Stačí, když mu řeknu, že vy dva ohrožujete můj život a že mě chcete zabít. A požádám ho, aby mě bránil. Při výběru mezi vámi a mnou se rozhodne pro mne. Víte, jak to dopadne, až on nařeže vám?«

Oba mladíci pomalu couvali, jejich jistota byla tatam. »Andrewe,« řekl George, »jsem v nebezpečí a tito mladíci mi chtějí ublížit. Na ně!« Andrew udělal dva kroky, jenže mladíci nečekali. Vzali nohy na ramena.

»Dost, Andrewe, uklidni se,« řekl George. Hádka ho vyčerpala. Dávno přesáhl věk, kdy by se mohl pustit do rvačky s jedním mladíkem, natož se dvěma.

»Já bych jim nemohl ublížit, Georgi,« řekl Andrew. »Viděl jsem, že tě nenapadali.«

»Taky jsem ti nepřikázal, abys je napadl. Jenom jsem ti řekl: „Na ně!" Zbytek už vykonal jejich strach.«

»Jak to, že se robotů bojí?«

»Je to choroba, která zachvátila lidstvo. Jedna z chorob, proti nimž lidstvo ještě nenašlo lék. Tím se ale nezatěžuj. Co ale sakra děláš tady, Andrewe? Užuž jsem se chtěl vrátit a najmout si helikoptéru, když jsem tě našel. Co ti to jen vlezlo do hlavy, žes šel do knihovny? Byl bych ti přinesl všechny knihy, které bys potřebovala

»Já jsem…,« začal Andrew.

»Svobodný robot. Ano, ano, tak dobře. Proč jsi šel do knihovny?«

»Chtěl jsem se dozvědět víc o lidech, o světě a vůbec o všem. A o robotech, Georgi. Mám v úmyslu napsat dějiny robotů, Georgi.«

»No tak, půjdeme pomalu domů… Napřed si seber šaty. Andrewe, na světě je milión knih o robotíce a ve všech najdeš dějiny tohoto vědeckého oboru. Svět se pozvolna prosycuje nejen roboty, ale i informacemi o robotech.«

Andrew zavrtěl hlavou. Lidské gesto, v poslední době mu uvykl. »Žádné dějiny robotiky, Georgi. Dějiny robotů, které sepíše robot. Chci objasnit, jak roboti reagují na to, co se stalo od doby, kdy první roboti dostali možnost pracovat a žít na Zemi.«

George pozvedl obočí, ale přímo neodpověděl.

11

Slečinka nedávno oslavila třiaosmdesátiny, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by jí ubývalo energie nebo rozhodnosti. Hůlkou častěji gestikulovala, než se o ni opírala.

Celou příhodu vyslechla v návalu rozhořčení. »To je strašné, Georgi,« spráskla ruce. »Kdo byli ti mladí nezbedové?«

»Vím já? A záleží na tom? Žádnou škodu přece nezpůsobili.«

»Ale mohli. Ty jsi advokát, Georgi, a jestli se ti vede dobře, pak jedině díky Andrewově talentu. Základem všeho, co máme, byly peníze, které vydělal on. Stará se o kontinuitu naší rodiny a já nepřipustím, aby se s ním zacházelo jako s nějakou natahovací hračkou.«

»Tak co mám podle tebe dělat, mami?« zeptal se George.

»Teď jsem ti řekla, že jsi advokát. Copak mě neposloucháš? Dáš dohromady zkušební případ a přinutíš místní soudy, aby učinily prohlášení a postavily se za práva robotů. A přiměješ zákonodárný sbor, aby schválil potřebné zákony, a když to bude třeba, předneseš celou věc třeba před Světovým soudním dvorem. Já z tebe oka nespustím, Georgi, a nehodlám ti trpět žádné ulejvání.«

Myslela to vážně. Jenže to, co začalo jako prostředek, jak uchlácholit jednu postarší rozezlenou dámu, se vyvinulo ve spletitý případ s přehršlí právnických kliček. George jako nejstarší partner advokátní kanceláře Feingold a Charney vypracovával strategii, vlastní práci však přenechával mladším partnerům,mnoha úkoly pověřoval také svého syna Paula, rovněž zaměstnance kanceláře, který poslušně podával zprávy téměř ze dne na den babičce. Ona pak prodiskutovávala všechny novinky každý den s Andrewem.

Andrewa proces nesmírně zaujal. Práci na knize o robotech opět odložil, neboť se zahloubal do právnických sporů a polemik. Občas dokonce vyslovil nesmělý návrh.

»George mi onehdy řekl,« vzpomněl si Andrew, »že lidé se robotů báli vždycky. Dokud z nich budou mít strach, je velice nepravděpodobné, že by se zákonodárné orgány a soudy postavily důrazněji na stranu robotů. Neměli bychom proto podniknout něco s veřejným míněním?«

Zatímco Paul zůstával u soudu, George se vrhl na veřejná vystoupení. Měla tu výhodu, že se na nich mohl chovat neformálně, a někdy zašel tak daleko, že se halil do oděvu v novém volném stylu, kterému říkal závěs. Paul mu připomínal: »Tati, ne aby sis to na pódiu přišlápl.« »Vynasnažím se,« odpovídal George sklesle. Při jedné příležitosti oslovil výroční konferenci redaktorů holozpráv a přednesl projev, z něhož lze uvést tuto část:

»Můžeme-li na základě druhého zákona vyžadovat od kteréhokoli robota neomezenou poslušnost ve všech ohledech vyjma situací, kdy by mohlo být člověku ublíženo, potom každý člověk, kterýkoli člověk má nad každým robotem děsivou moc. Nad kterýmkoli robotem. A jelikož je druhý zákon nadřazen zákonu třetímu, může kterýkoli člověk využít zákona poslušnosti tak, aby překonal zákon sebeochrany. Může přikázat kterémukoli robotu, aby se poškodil nebo aby se z libovolného důvodu či zcela bezdůvodně zničil.

Je to spravedlivé? Jednali bychom tak se zvířaty? I neživotný objekt, který nám řádně sloužil, má právo, abychom ho brali na vědomí. Robot není necitlivý, ale není ani zvíře. Je schopen myslet tak dobře, že s námi může hovořit, debatovat i žertovat. Můžeme se k nim chovat jako k přátelům, můžeme s nimi spolupracovat, a neposkytnout jim něco z ovoce tohoto přátelství? Věnovat jim malý příspěvek z této spolupráce?

Má-li člověk právo dát robotu jakýkoli příkaz, vyjma příkazů, jimiž by člověku bylo ublíženo, pak i člověk by měl být natolik slušný, aby nikdy nedal robotu příkaz, kterým by bylo robotu ublíženo, pokud by si to absolutně nevyžadovala bezpečnost lidí. S velkou mocí jde ruku v ruce velká odpovědnost. Mají-li roboti tři zákony, jimiž jsou chráněni lidé, bylo by příliš žádat, aby i lidé měli jeden či dva zákony, jimiž by byli chráněni roboti?«

Andrew se nemýlil. Propukla bitva o veřejné mínění, jež mělo klíč k soudům a zákonodárným shromážděním. A nakonec byl schválen zákon uvádějící podmínky, podle nichž se zakazují příkazy, jimiž se ubližuje robotům. Formulace zákona měla ještě mnohá sporná místa a tresty za porušení zákona byly mírné, ale princip jím už byl ustanoven. Konečné schválení Světovým zákonodárným sborem doručili v den Slečinčiny smrti.

Nešlo o náhodu. Během závěrečných debat se Slečinka úpěnlivě držela života a polevila, teprve když obdržela zprávu o vítězství. Poslední úsměv patřil Andrewovi. I poslední povzdech: »Byl jsi na nás hodný, Andrewe.«

Zemřela, držíc Andrewa za ruku, zatímco její syn se ženou a dětmi zůstali stát v uctivé vzdálenosti.

12

Když sekretářka zmizela do vedlejší kanceláře, Andrew trpělivě čekal. Sekretářka, rovněž robot, mohla použít holografický komunikátor; Andrew považoval tuto situaci za netypickou. Musel totiž jednat s jiným robotem, a ne s člověkem.

Andrew si v duchu celou situaci převracel. Co je vlastně pro robota typické a co ne? Co je typické pro lidi, pro muže, pro ženy?

S podobnými problémy se často setkával při práci na své knize o robotech. Postupně nabývaný fortel, jak vymýšlet věty, aby v nich vyjádřil veškerou složitost problematiky, mu nepochybně obohacoval slovní zásobu.

Do místnosti tu a tam někdo vešel, okamžik na Andrewa civěl, ale on zrak neodvracel. Každého si prohlédl. Všichni pak postupně stočili pohled stranou.

Konečně vyšel Paul Charney. Zdálo se, že je překvapen, nebo vskutku překvapen byl, pokud by Andrew dokázal jeho výraz s jistotou dešifrovat. Paul s oblibou používal silnou vrstvu make-upu, jejž móda diktovala pro obě pohlaví, ale ačkoliv líčení značně zostřovalo a zpevňovalo poněkud nevýrazné rysy jeho obličeje, Andrew to neschvaloval. Zjistil, že nesouhlas s lidmi, pokud jej ovšem nevyjádřil slovy, v něm už nevyvolává takový neklid. Byl schopen dokonce takový nesouhlas zapsat. Byl si jist, že tomu tak nebývalo vždycky.

»Pojď dál, Andrewe,« vyzval ho Paul. »Promiň, že jsem si dal tak načas, ale vyřizoval jsem tady jednu záležitost, kterou jsem musel dokončit. Pojď dál. Říkals, že chceš se mnou mluvit, ale nevěděl jsem, žes myslel tady, ve městě.«

»Jestli máš, Paule, moc práce, klidně počkám.« Paul vrhl pohled na zeď, kde souhra posunujících se stínů na číselníku sloužila jako hodiny, a řekl: »Pro tebe si udělám chvilku vždycky. Přišel jsi sám?« »Najal jsem si automatobil.« »Nějaké potíže?« zeptal se Paul úzkostně. »Žádné jsem nečekal. Mne chrání zákon.« Paulovy obavy se ještě prohloubily. »Andrewe, už jsem ti vysvětloval, že ten zákon je právně bezúčinný, alespoň ve většině situací… A jestli si to s nošením šatů nerozmyslíš, dostaneš se nakonec do maléru, zrovna jako tenkrát poprvé.« »A taky naposled, Paule. Mrzí mě, že se zlobíš.« »Dívej se na to takhle. Ty jsi, Andrewe, doslova a do písmene žijící legenda a máš, bráno z mnoha hledisek, příliš vysokou cenu, než abys měl právo vystavovat se nějakému riziku… Jak pokračuješ s knihou?«

»Blížím se ke konci, Paule. Nakladatel je spokojen.« »No vida!«

»Jestli je s ní opravdu spokojen jako s knihou, to nevím. Asi předpokládá, že prodá mnoho výtisků, protože ji napsal robot. Z toho nejspíš plyne jeho spokojenost.« »Co naplat, je to taky jen člověk.«

»Mě to neuráží. Ať se kniha prodává z toho či onoho důvodu, vynese mi nějaké peníze a ty budu potřebovat.« »Babička ti odkázala…«

»Slečinka byla štědrá a také vím, že se mohu spolehnout na rodinu, že mi pomůže i nadále. Ale ve skutečnosti spoléhám na honorář, který za tu knihu získám. Pak se pustím do dalšího kroku.«

»Jakého dalšího kroku?«

»Rád bych si promluvil s ředitelem Národní americké společnosti pro výrobu robotů. Pokoušel jsem se vyjednat si s ním schůzku, ale nikdy jsem ho nezastihl. Při psaní knihy se mnou Národní americká nespolupracovala, takže mě takový přístup vůbec nepřekvapuje, to chápeš.«

Paul se očividně bavil. »Spolupráce je to poslední, co můžeš očekávat. Nespolupracovali s námi v našem velkém boji za práva robotů. Právě naopak, a snad je ti jasné, proč. Dáme robotům určitá práva a lidé si je nebudou chtít kupovat.«

»To na věci nic nemění,« řekl Andrew. »Jestli jim budeš volat, mohl bys mi zajistit pohovor?«

»Nemají mě v lásce o nic víc než tebe, Andrewe.«

»Co kdybys jim ale naznačil, že by mým přijetím mohli odvrátit kampaň advokátní kanceláře Feingold a Charney za další posílení práv robotů?«

»Nebyla by to lež, Andrewe?« »Byla, Paule, a já lhát nemohu. Proto musíš volat ty.« »Aha, takže ty lhát nemůžeš, ale ponoukat mě ke lhaní, to můžeš, co? Jak ty se polidšťuješ, Andrewe…«

13

Vyjednat rozhovor nebylo snadné, i přes Paulovo jméno, které teoreticky mělo svou váhu.

Nakonec se to podařilo, a když došlo k rozhovoru, Harley Smythe-Robertson, jenž byl z matčiny strany potomkem zakladatele společnosti a na znamení příbuzenského vztahu psal obě příjmení s pomlčkou, se tvářil nasupeně. Blížil se důchodovému věku a celou dobu, kdy působil ve funkci předsedy správní rady, se věnoval problematice práv robotů. Šedé vlasy se mu v tenké vrstvě lepily k temenu hlavy, tvář neměl nalíčenou a čas od času po Andrewovi stroze a nepřátelsky loupl očima.

»Pane,« řekl Andrew, »bezmála před sto lety mi váš zaměstnanec Merton Mansky sdělil, že matematika, která řídí vyhodnocování pozitronických spojů, je natolik složitá, že nedovoluje jiná než přibližná řešení a že z toho důvodu nejsou mé schopnosti plně prediktabilní.«

»To bylo před sto lety.« Smythe-Robertson zaváhal a potom ledově dodal: »…, pane. To již dávno neplatí. Teď vyrábíme precizní roboty, dokonale připravené konat své povinnosti.«

»Ano,« promluvil Paul, který se, jak slíbil, dostavil s Andrewem, aby byl zárukou, že společnost bude postupovat korektně. »S tím výsledkem, že sekretářce musím dávat pokyny ve všech případech, kdy se situace liší od zaběhnutých šablon, třebas jen nepatrně.«

»Byl byste nespokojenější, kdyby měla improvizovat,« ušklíbl se Smythe-Robertson.

»Takže vy už nevyrábíte roboty, jako jsem já, schopné pružně reagovat a adaptovat se?«

»Již ne.«

»Z výzkumu, který jsem prováděl ve spojitosti se svou knihou, vyplývá,« pokračoval Andrew, »že v současné době jsem nejstarší dosud aktivně činný robot.«

»V současné době,« prohodil Smythe-Robertson, »i vůbec. Nejstarší, jaký kdy bude existovat. Žádný robot není po pětadavaceti letech použitelný. Stahujeme je z oběhu a nahrazujeme novějšími modely.«

»Žádný robot z těch, které se v současnosti vyrábějí, není po pětadvaceti letech použitelný,« usmál se Paul líbezně. »V tomto ohledu je Andrew zcela výjimečný.«

Andrew, který se držel vytčeného postupu, pravil: »Nejsem jako nejstarší a nejadaptabilnější robot na světě dostatečně neobvyklý, abych si od Národní americké zasloužil výjimečnou pozornost?«

»Zdaleka ne,« namítl Smythe-Robertson mrazivě. »Vaše neobvyklost či jedinečnost je pro naši společnost špatná reklama. Kdybyste byl v pronájmu, a ne čirou náhodou prodán do vlastnictví, dávno bychom vás vyměnili.«

»Ale přesně o to tady jde,« konstatoval Andrew. »Já jsem svobodný robot a jsem sám sobě majitelem. Proto přicházím za vámi a žádám vás, abyste mě vyměnil. Výměnu ovšem nemůžete vykonat bez souhlasu majitele. Nyní si souhlas vynucujete jako jednu z podmínek pronájmu, ale za mých časů se nic takového neprovádělo.«

Smythe-Robertson se teď tvářil současně vyděšeně i zmateně a v místnosti se na okamžik rozhostilo ticho. Andrew se přistihl, že si prohlíží hologram na zdi. Byla to posmrtná maska Susan Calvinové, svaté patronky všech robotiků. Od jejího skonu uplynula takřka dvě století, ale Andrew ji při psaní knihy poznal tak dobře, že byl téměř ochoten tvrdit, že se s ní za jejího života setkal.

»Jak bych vám měl vaši výměnu provést?« zeptal se Smythe-Robertson. »Vyměním-li vás jako robota, jak vám mohu předat nového robota jako majiteli, když v průběhu výměny přestáváte existovat?« Krutě se usmál.

»Na tom není nic těžkého,« vložil se do věci Paul. »Sídlem Andrewovy osobnosti je jeho pozitronický mozek. Mozek je jediná část, kterou nelze vyměnit, aniž by se vytvořil nový robot. Z toho plyne, že pozitronický mozek je Andrew, majitel. Všechny ostatní části těla robota lze vyměnit, aniž se tím naruší jeho osobnost, a všechny ostatní části jsou majetkem mozku. Řekl bych, že Andrew chce dodat mozku nové tělo, tělo robota.«

»Souhlasí,« řekl Andrew klidně. Otočil se k Smythe-Robertsonovi. »Vy jste přece vyráběli androidy. Roboty, které se navenek do všech detailů i texturou kůže podobají lidem.«

»Ano, vyráběli,« odpověděl Smythe-Robertson. »Fungovali perfektně, byli vybaveni pokožkou a šlachami ze syntetických vláken. Kromě mozku neobsahovali prakticky žádný kov, ale odolnosti se skoro vyrovnali kovovým robotům. Kdybychom je měli srovnávat co do hmotnosti, byli dokonce odolnější.«

Smythe-Robertsonovo sdělení Paula zaujalo. »To jsem netušil. Kolik jich je na trhu?«

»Ani jeden,« řekl Smythe-Robertson. »Byli cenově mnohem náročnější než kovové modely a průzkum trhu nám naznačil, že by je lidé neakceptovali. Příliš se podobali lidem.«

»Předpokládám,« řekl Andrew, »že si Národní americká udržela výrobní odborné znalosti. A poněvadž tomu tak je, chci vás požádat, abyste mě vyměnili za organického robota, za androida.«

Paul vytřeštil oči. »Panenko skákavá!« vydechl. Smythe-Robertson strnul. »To je vyloučeno!« »Proč vyloučeno?« zeptal se Andrew. »Pochopitelně vám zaplatím jakoukoli přiměřenou cenu.«

»My androidy nevyrábíme,« trval na svém Smythe-Robertson.

»Vy nejste ochotni vyrábět androidy,« skočil mu rychle do řeči Paul. »To není totéž.«

»Výroba androidů se beztak příčí obecnému zájmu veřejnosti,« vedl si svou Smythe-Robertson.

»Ale žádný zákon ji nezakazuje,« upozornil ho Paul.

»Škoda řeči, nevyrábíme je a ani je vyrábět nechceme.«

Paul si odkašlal. »Pane Smythe-Robertsone,« řekl. »Andrew je svobodný robot, na něhož se vztahuje zákon zaručující robotům jejich práva. Uvědomujete si to?«

»Až moc.«

»Tento robot se jako svobodný robot rozhodl nosit šaty. To vede k tomu, že ho často pokořují bezohlední lidé navzdory zákonu proti ponižování robotů. Je nesnadné postihovat blíže nedefinované urážky, které se nesetkávají se všeobecným odsudkem osob rozhodujících o vině a nevině.«

»Národní americká společnost to chápala již od prvopočátku. Kancelář vašeho pana otce bohužel ne.«

»Můj otec je nyní mrtev,« řekl Paul, »ale mně je jasné, že se zde jedná o nepochybnou urážku s ještě nepochybnějším cílem!«

»O čem to mluvíte?« zeptal se Smythe-Robertson.

»Můj klient Andrew Martin, právě se totiž stal mým klientem, je svobodný robot, který je oprávněn požádat Národní americkou společnost pro výrobu robotů o právo na výměnu, jež tato společnost poskytuje každému, kdo vlastní nějakého robota déle než dvacet pět let. Národní americká společnost ve skutečnosti na takové výměně trvá.«

Paul se usmíval. Byl ve svém živlu. Pokračoval: »Pozitronický mozek mého klienta je majitelem těla mého klienta, a tělo je zcela jistě starší než dvacet pět let. Pozitronický mozek požaduje výměnu těla a navrhuje, že zaplatí jakoukoli přiměřenou sumu za androidské tělo, jež obdrží výměnou. Pokud žádost odmítnete, dopustíte se tím urážky mého klienta a celou věc předáme soudu.

I když veřejné mínění v podobném případu obvykle nepodporuje požadavky robota, snad vás smím upozornit, že Národní americká má u veřejnosti pošramocenou pověst. A ti, kdo roboty využívají a plynou jim z nich tučné zisky, by za vaši společnost nedali ruku do ohně. Snad to jsou ještě dozvuky z dob, kdy se lidé robotů báli, a báli se jich všude. Snad je to odpor a zášť vůči moci a bohatství Národní americké společnosti, která má celosvětový monopol na výrobu robotů. Ať už je příčinou co chce, takový odpor existuje. Já si myslím, že dojdete k závěru, že by bylo lépe nepodstupovat proces, zejména proto, že můj klient je zámožný, bude žít ještě mnoho století a nebude mít důvod, aby ustoupil z boje a nedovedl svou při až do vítězného konce.«

Smythe-Robertsonovi se nahrnula do tváří krev. »Vy se mě snažíte donutit k…«

»Já vás k ničemu nenutím,« ohradil se Paul. »Pokud odmítáte souhlasit s logickou žádostí mého klienta, můžete tak zajisté učinit a my se odtud vzdálíme bez jediného slova… Ale budeme vás žalovat, na což máme, jak dobře víte, právo, a vy ten proces nakonec prohrajete.«

»Já bych…,« nakousl Smythe-Robertson a odmlčel se. »Mám dojem, že jste ochoten přistoupit na naši nabídku,« řekl Paul. »Snad ještě váháte, ale nakonec na ni přistoupíte. Pak mi dovolte, abych vás informoval ještě o jednom detailu. Kdyby během přenosu pozitronického mozku mého klienta z jeho stávajícího těla do těla organického došlo k jakémukoli, i sebemenšímu poškození mozku, tak vás ujišťuji, že bych neustal, dokud bych vaši společnost nepřimáčkl, že by se z toho nevzpamatovala. A pokud by utrpěl jen jediný mozkový spoj platiniridiové podstaty mého klienta, zmobilizoval bych proti Národní americké veřejné mínění.« Paul se obrátil na Andrewa a otázal se: »Souhlasíš se vším, Andrewe?«

Andrew rozvažoval celou minutu. Vždyť šlo o schvalování lži, vydírání, zastrašování a ponižování člověka. Ale ne ublížení na těle, opakoval si v duchu, ne ublížení na těle. Nakonec ze sebe tichounce vypravil: »Ano.«

14

Bylo to, jako by ho znovu zkonstruovali. Dny, potom týdny a měsíce se Andrew necítil ve své kůži a i ty nejprostší úkony v něm budily rozpaky a nejistotu.

Paul zuřil. »Oni tě poškodili, Andrewe. Musíme na ně podat žalobu.«

Andrew promluvil velmi pomalu. »Ne, to nesmíš. Nikdy bys jim nemohl prokázat… to… zl—zl—zl—zl…« »Zlý úmysl?«

»Zlý úmysl. Kromě toho jsem stále silnější a lepší. Je to ještě tr—tr—tr…« »Tréma?«

»Trauma. Koneckonců, nikdy dřív jsem takovou př—př— př— neměl.«

Andrew vnímal svůj mozek zevnitř. To nikdo jiný než on nedokázal. Věděl, že už je zase chlapík, a tak měsíce, než si osvojil patřičnou koordinaci a dospěl k interakci mezi pozitronickým mozkem a novým tělem, trávil hodiny před zrcadlem.

Kdepak člověk! Obličej byl strnulý, příliš ztuhlý, a pohyby příliš rozhodné. Chyběla jim bezstarostná vláčná plynulost typická pro člověka, ale to se snad časem upraví. Teď alespoň mohl nosit šaty, k nimž se jeho dřívější kovová tvář nehodila. Cítil, že to byla směšná anomálie.

»Mám v úmyslu vrátit se ke své práci,« řekl Andrew.

Paul se zasmál. »Takže jsi fit. Do čeho se pustíš? Do další knihy?«

»Ne,« odpověděl Andrew vážně. »Žiju dost dlouho, než aby si mě jedno povolání osedlalo navěky. Kdysi jsem byl hlavně umělcem a stále se k tomu mohu vrátit. Pak nastala doba, kdy jsem byl historikem, i k tomu se ještě mohu vrátit. Ale teď chci být robobiologem.«

»Snad robopsychologem.«

»Ne. To bych si musel přibrat i studium pozitronických mozků a v této chvíli po takové činnosti nijak netoužím. Zdá se mi, že robobiolog by věnoval pozornost funkci těla, které je k pozitronickému mozku připojeno.«

»Nebyl by to robotik?«

»Robotik pracuje s kovovým tělem. Já chci prostudovat organické humanoidní tělo. Pokud vím, jediné existující humanoidní tělo vlastním já.«

»Zužuješ si pole,« řekl Paul zamyšleně. »Jako umělec jsi měl komplexní představu. Jako historik ses převážně zabýval roboty. Jako robobiolog se budeš zabývat pouze sebou.«

Andrew přikývl. »Vypadá to tak.«

Andrew musel začínat od píky, protože o běžné biologii neměl ponětí a o přírodních vědách jakbysmet. Stal se pravidelným návštěvníkem knihoven, kde u elektronických rejstříků vysedával pokaždé celé hodiny. V šatech se nelišil od ostatních čtenářů.Hrstka zaměstnanců, která věděla, že je robot, mu ve studiu nebránila.

V místnosti nově přistavěné k domku si vybudoval laboratoř; také jeho knihovna se rozrůstala.

Léta ubíhala. Jednou za ním přišel Paul a řekl: »Škoda že už nepracuješ na dějinách robotů. Doslechl jsem se, že Národní americká zavádí nový radikální směr výroby.«

Paul zestárl. Slábnoucí zrak mu nahrazovaly fotoptické články. V tom se přiblížil Andrewovi. »S čímpak vyrukovali?« zeptal se Andrew.

»Vyrábějí centrální počítače, obrovitánské pozitronické mozky, které mikrovlnami komunikují s desítkami či dokonce tisícovkami robotů. Noví roboti nemají mozek. Fungují jako manipulátory jednoho obrovitého mozku a jsou od něj fyzicky odděleni.«

»Je to účinnější?«

»Národní americká tvrdí, že je. Však tuhle novou direktivu ustanovil Smythe-Robertson ještě před svou smrtí a mám dojem, že to je odvetná akce proti tobě. V Národní americké se rozhodli přestat s výrobou robotů, s nimiž by měli ten typ potíží jako s tebou, a kvůli tomu oddělují mozek od těla. Mozek nebude mít tělo, které by mohl chtít vyměnit. Tělo nebude mít mozek, a tudíž ani žádné choutky.

To je úžasné, Andrewe,« pokračoval Paul, »jak jsi ovlivnil dějiny robotů. Tvoje umělecké schopnosti podnítily Národní americkou k výrobě přesnějších a specializovanějších robotů. Tvoje svoboda měla za následek, že byly stanoveny základní principy práv robotů. Tím, že jsi trval na androidském těle, jsi Národní americkou přinutil, aby oddělila mozek od těl.«

»Tuším.« řekl Andrew, »že Národní americká nakonec vyrobí jediný nesmírně velký mozek, který bude ovládat několik miliard robotických těl. Vše vsadí na jednu kartu. To je nebezpečné a nesprávné.«

»Asi máš pravdu,« usoudil Paul, »ale doufám, že to bude trvat přinejmenším sto let a že se toho nedožiju. Možná že se nedožiju příštího roku.«

»Paule!« zděsil se Andrew.

Paul pokrčil rameny. »Jsme smrtelní, Andrewe. Nejsme jako ty. S tím se nedá nic dělat. Rád bych tě ale upozornil na jednu závažnou věc. Jsem poslední Charney. Pár příbuzných z druhého kolena, z pratetiny strany, sice ještě žije, ale ty já nepočítám. Peníze, které já osobně spravuji, budou odkázány na tvé jméno, a jestli mohu předvídat budoucnost, budeš finančně zajištěn.«

»To nebylo třeba,« vysoukal ze sebe Andrew. Za celou dobu nedokázal přivyknout faktu, že Charneyovi umírají.

»Nehádejme se,« řekl Paul. »Obraťme list. Na čem teď pracuješ?«

»Na systému, který androidům, mně, umožní získávat energii ne z atomových článků, ale ze spalování uhlovodíků.«

Paul pozvedl obočí. »Takže budou dýchat a jíst?«

»Ano.«

»Jak dlouho už na tom bádáš?«

»Dost dlouho. Myslím, že jsem zkonstruoval vhodnou spalovací komoru pro katalyzovanou regulaci štěpení.«

»Ale proč, Andrewe? Atomový článek je nesrovnatelně lepší.«

»Do jisté míry ano, jenže atomový článek není lidský.«

15

Práce mu zabírala čas, ale toho měl Andrew habaděj. Zatím se nechtěl do ničeho pouštět, čekal, až Paul v pokoji a poklidu zemře.

Po smrti Pánova pravnuka Andrew pochopil, že zůstal sám, vystaven nepřátelskému světu, ale s o to větším zápalem se pustil po cestě, kterou si před dávnými lety vytyčil. Ve skutečnosti však nezůstal osamocen. Zemřel jeden člověk, ale advokátní kancelář Feingold a Charney žila dál, neboť kancelář jako právnická osoba neumírá, jako neumírá robot. Měla své směrnice a mechanicky se jimi řídila. Díky odkazu a advokátní kanceláři byl Andrew stále zámožný. Za každoroční vysoké poplatky se kancelář Feingold a Charney zabývala právními aspekty Andrewovy nové spalovací komory.

Když nadešel čas a Andrew musel navštívit Národní americkou společnost pro výrobu robotů, a.s., odebral se tam sám. Poprvé šel s Pánem a podruhé s Paulem. Tentokrát, potřetí, šel sám a zmužile.

Národní americká se změnila. Hlavní výrobní závod se přemístil na velkou kosmickou stanici, což bylo typické pro stále větší počet průmyslových odvětví, s nimiž odešlo mnoho robotů. Země se proměňovala na veliký park, populace se stabilizovala na jedné miliardě a už jen třicet procent ze stejně početné populace robotů bylo vybaveno nezávislým mozkem.

Funkci ředitele výzkumu zastával Alvin Magdescu, muž tmavé pleti i vlasů, s bradkou přistriženou do špičky. Na horní polovině těla neměl nic než hrudní pás, jak to diktovala móda. Andrew se přioděl do obleku, který býval moderní před desítkami let. »Já vás samozřejmě znám,« ujal se slova Magdescu, »a velice mě těší, že vás mohu u nás uvítat. Jste náš nejznámější výrobek a škoda přeškoda, že se starý Smythe-Robertson proti vám tak stavěl. Mohli jsme s vámi udělat báječný obchod.«

»Stále ještě můžete,« ujistil ho Andrew.

»Ne, bohužel už ne. Pozdě bycha honit. Měli jsme roboty na Zemi víc než sto let, jenže časy se mění. Teď je expedujeme do vesmíru a ti, kteří zůstanou tady, budou bez mozku.«

»Ale co já? Já na Zemi zůstávám.«

»To je pravda, jenže vy na robota už moc nevypadáte. Nějaká nová přání?«

»Být ještě méně robot. Pořídil jsem si organické tělo a chtěl bych taky organický zdroj energie. Mám tady s sebou výkresy…«

Magdescu při prohlížení výkresů nepospíchal. Možná je chtěl zpočátku jen zběžně prohlédnout, ale pak zpozorněl a souhlasně pokyvoval hlavou. Pojednou zamumlal: »To je pozoruhodné, velmi důmyslné. Kdo to všechno vymyslel?«

»Já,« řekl Andrew.

Magdescu ostře vzhlédl. »Vždyt' to by znamenalo komplexní generálku vašeho těla a nezapomeňte, že by to byl experiment, protože na něco takového si doposud nikdo netroufl. Být vámi, tak bych do toho nešel. Zůstaňte takový, jaký jste.«

Andrewův obličej skýtal jen omezené výrazové prostředky, ale v hlasu mu nesporně zazněla netrpělivost. »Pane doktore, vám zjevně uniká celý smysl našeho rozhovoru. Nemáte jinou možnost než s mou žádostí souhlasit. Lze-li takové orgány implantovat do mého těla, lze je implantovat i lidem. Tendence prodlužovat lidský život protetickými implantáty vám jistě neušla. Kvalitnější orgány než ty, které jsem zkonstruoval a průběžně konstruuji, zatím neexistují.

Náhodou spravuji tyto patenty prostřednictvím advokátní kanceláře Feingold a Charney. Nečinilo by nám potíž pustit se do celé akce sami, mohli bychom vyvinout další protetické orgány a případně zahájit výrobu lidí s četnými vlastnostmi robotů. Váš podnik by to položilo.

Když mi ale provedete požadovanou operaci a budete-li souhlasit s dalšími operacemi za obdobných podmínek i v budoucnosti, získáte povolení využívat všechny patenty a řídit technologii výroby robotů a protetizace lidí. Smlouvu o správě potvrdím samozřejmě až po úspěšném provedení první operace. A až uplyne odpovídající doba, abych si byl jist, že operace dopadla opravdu úspěšně.«

Když Andrew ukládal člověku tak přísné podmínky, necítil se nijak vázán prvozákonními zábranami. Zkušenost ho učila, že to, co se jeví jako krutost, se může časem přetavit v laskavost.

Magdescu se těžce vzpamatovával z překvapení. »O něčem takovém nerozhoduji sám,« řekl zamyšleně. »Návrh musí schválit rada společnosti, což chvíli potrvá.«

»Jsem ochoten čekat přiměřenou dobu,« uzavřel Andrew. »Ale ne déle.« A spokojeně si pomyslel, že ani Paul by nebyl jednal lépe.

16

Rada návrh ve stanoveném termínu schválila a operace se zdařila.

»S vaší operací jsem nesouhlasil, Andrewe,« řekl Magdescu, »ne ale z důvodů, které vás snad napadají. Odmítal jsem riskovat váš pozitronický mozek. Teď, po propojení pozitronických mozkových spojů se simulovanými nervovými drahami, by to s vaším mozkem mohlo vzít špatný konec, kdyby si tělo usmyslelo vypovědět službu.«

»Plně jsem důvěřoval dovednostem zaměstnanců Národní americké,« řekl Andrew. »A teď mohu jíst.«

»Můžete usrkávat olivový olej. Spalovací komora bude potřebovat čas od času pročistit, jak jsme vám už vysvětlili. Poněkud nepříjemný detail, nezdá se vám?«

»Dost možná, kdybych neměl v úmyslu pokračovat dál. Není vyloučeno ani samočinné čistění. Vlastně pracuji na zařízení, které si poradí s pevnou potravou. Ta už by mohla obsahovat nespalitelné frakce, jinými slovy nestravitelné látky, jež bude třeba vylučovat jako odpad.«

»Potom byste ale musel vyvinout konečník.«

»Ekvivalent.«

»Co dál, Andrewe?«

»Všechno ostatní.«

»Genitálie také?«

»Pokud budou odpovídat mým plánům. Mé tělo je jako plátno, na které chci nakreslit…«

Magdescu čekal, že Andrew větu dokončí, ale když se zdálo, že se tak nestane, dokončil ji sám. »… člověka?«

»Uvidíme,« řekl Andrew.

»Je to namouduši nicotná ctižádost, Andrewe,« naléhal Magdescu. »Jste lepší než člověk. Od okamžiku, kdy jste se rozhodl pro organicismus, to s vámi jde z kopce.«

»Můj mozek tím neutrpěl.« »Ne, neutrpěl. To vám zaručuji. Andrewe, vaše patenty znamenaly radikální obrat při použití protetických orgánů, uvádějí se na trh pod vaším jménem. Jste uznávaným vynálezcem, a taky se proto těšíte všeobecné úctě, jež vám právem náleží. Proč si dál hrát se svým tělem?«

Andrew neodpověděl.

Pocty na sebe nenechaly čekat. Andrew přijal členství v několika učených společnostech včetně jedné společnosti věnující se vědnímu oboru, který Andrew kdysi založil. Tenkrát jej nazval robobiologie, ale postupně se vžil termín protetologie.

O sto padesátém výročí Andrewova zhotovení se konal slavnostní oběd, který na jeho počest uspořádala Národní americká společnost pro výrobu robotů. Pokud v tom Andrew vycítil ironii, nechával si to pro sebe.

Alvin Magdescu se dostavil už jako muž na odpočinku a zasedl do čela stolu. Bylo mu čtyřiadevadesát let a žil jen díky protetickým orgánům, které mimo jiné plnily funkci jater a ledvin. Oběd dosáhl vrcholu, když Magdescu po krátkém a dojemném projevu pozvedl sklenici a připil na zdraví »stopadesátiletého robota«.

Andrew mohl nyní, po operaci, předvádět obličejovými svaly širokou škálu emocí, ale všechny ceremonie proseděl vážně a netečně. Nebylo mu po chuti, že je stopadesátiletý robot.

17

Protetologie se nakonec postarala o Andrewův odlet ze Země. V desetiletích, která následovala po oslavách stopadesátin, se Měsíc stal po všech stránkách pozemštějším než Země, až na gravitaci. V městech vznikajících pod povrchem Měsíce se usadila poměrně hustá populace.

Protetické přípravky zde musely brát v úvahu slabší gravitaci. Andrew strávil na Měsíci pět let. Spolupracoval s místními protetology na odpovídajících úpravách. Když nepracoval, procházel se mezi roboty. Jeden jako druhý se k němu choval s robotickou poslušností a ochotou, které náležejí člověku.

Odlétl na Zem, fádní a tichou ve srovnání s Měsícem, a navštívil advokátní kancelář Feingold a Charney, aby ohlásil svůj návrat.

Nynější vedoucí kanceláře, Simon DeLong, byl překvapen.

»Slyšeli jsme, že se vracíte, Andrewe,« (málem řekl »pane Martine«), »jenže jsme vás nečekali dřív než příští týden.«

»Hnala mě netrpělivost,« pravil Andrew příkře. Chtěl co nejdřív stočit řeč k jádru věci. »Víte, Simone, na Měsíci jsem se staral o dvacetičlenný výzkumný tým, o dvacet lidí. Dával jsem příkazy, nad kterými se nikdo nepozastavoval. Měsíční roboti se mi podřizovali, jako by se podřizovali člověku. Proč potom nejsem člověk?«

Do DeLongových očí vstoupil ostražitý pohled. »Můj milý Andrewe,« řekl. »Jak jste mi právě vylíčil, roboti i lidé s vámi jednají jako s člověkem. Jste proto de facto člověk.«

»Být člověkem de facto mi nestačí. Nechci, aby se mnou pouze jednali, ale aby mě za něj právně uznali a s ním ztotožnili. Chci být člověk de iure.«

»To je ovšem něco jiného,« podotkl DeLong. »To bychom zabředli do lidských předsudků a do nepochybného faktu, že jakkoli se člověku podobáte, člověk nejste.«

»Jak to, že ne?« otázal se Andrew. »Postavou ani orgány se od člověka neliším. Mám orgány, které jsou vlastně totožné s leckterými orgány v protetizovaných lidech. Umělecky, literárné i vědecky jsem přispěl lidské kultuře tolik, kolik nepřispěl jediný dosud žijící člověk. Co byste chtěl víc?«

»Já osobně už nic. Potíž ale tkví v tom, že bude třeba rozhodnutí Světového zákonodárného sboru, abyste byl prohlášen za člověka. Řeknu vám upřímně, že takové rozhodnutí neočekávám.«

»S kým ze sboru bych měl promluvit?«

»Možná s předsedou výboru pro vědu a techniku.«

»Můžete mi domluvit schůzku?«

»Vy ale nepotřebujete prostředníka. Ve vašem postavení smíte…«

»Ne. Zařiďte to vy.« (Andrewovi nedošlo, že dává kategoricky příkaz člověku. Na Měsíci tomu přivykl.) »Chci, aby mu bylo jasné, že v tomhle mi kancelář Feingold a Charney bude krýt záda. «

»Ale víte, že…«

»Bude krýt záda, Simone. Sto třiasedmdesát let jsem tak či onak přispíval této kanceláři, a ne málo. V minulosti jsem býval zavázán jednotlivým členům kanceláře, ale teď už nejsem vázán ničím. Naopak, žádám jen o to, co mi dlužíte.«

»Udělám vše, co bude v mých silách,« vzdychl DeLong.

18

Předsedkyně (tedy ne předseda, jak se domníval DeLong) výboru pro vědu a techniku pocházela z východoasijské oblasti. Jmenovala se Ti Li-sing a v průhledných šatech (zahalujících to, co chtěla zahalovat, pouze leskem) vypadala, jako by se zabalila do plastické hmoty. Řekla: »Vaše touha po plných lidských právech ve mně budí sympatie. V dějinách byly doby, kdy části lidstva bojovaly za plná práva, za plná lidská práva. O která práva se jedná vám?«

»O něco tak prostého, jako je právo na život. Robota mohou kdykoliv demontovat.«

»Člověk může být kdykoliv popraven.«

»Poprava může následovat pouze po řádném soudním procesu. K mé demontáži není žádného procesu potřeba. Stačí jediné slovo člověka, který má určitou pravomoc, a je se mnou amen. Kromě toho… kromě toho…« Andrew se úpěnlivě snažil, aby jeho projev nevyzněl jako prosba, ale nově získané možnosti lidského výrazu a tónu hlasu ho prozradily. »Pravda je, že chci být člověk. Toužil jsem po tom celých šest lidských generací.«

Li-sing na něj pohlédla temnýma chápajícíma očima. »Zákonodárný sbor může vydat zákon, kterým vás prohlásí za člověka, klidně by mohli vydat zákon, jímž by za člověka prohlásili kamennou sochu. Zdali to opravdu udělají, je stejně pravděpodobné jak v prvním, tak ve druhém případě, bohužel. Členové Kongresu jsou právě tak lidé jako zbytek lidstva, a navíc zde stále existuje stín nedůvěry vůči robotům.«

»I nyní?«

»I nyní. Všichni bychom rádi uznali skutečnost, že si lidskost zasluhujete, ale nicméně přetrvává strach, že by byl stanoven nežádoucí precedens.«

»Jaký precedens? Jsem jediný svobodný robot, jediný robot mého typu. Takového už nikdy nevyrobí. Můžete si to u Národní americké ověřit.«

»„Nikdy" je dlouhá doba, Andrewe, nebo, je-li vám to milejší, pane Martine, i když já osobně bych vás bez okolků pasovala na člověka. Sám zjistíte, že většina členů Kongresu nebude ochotná ustanovit takový precedens, bez ohledu na to, jak bezvýznamný by takový precedens mohl být. Pane Martine, naprosto s vámi cítím, ale nemohu vám říci, abyste si dělal nějaké naděje. Opravdu…«

Poposedla si a na čele se jí objevily vrásky. »A navíc, kdyby se tato otázka dostala do kritického stadia, mohl by se dost dobře vynořit návrh jak v rámci zákonodárného sboru, tak mimo něj, týkající se demontáže, o níž jste se zmínil. Odklidit vás by se mohlo jevit jako to nejjednodušší řešení celého dilematu. Vezměte to v úvahu, ještě než se rozhodnete pokračovat.«

»Copak si nikdo nevzpomene na techniku protetologie, která je téměř celá mým dílem?« zeptal se Andrew.

»Může vám to připadat kruté, ale nevzpomene. I kdyby, bude jí vzpomenuto proti vám. Řeknou, že jste ji vytvořil pro sebe. Řeknou, že to byla součást kampaně za robotizaci lidí nebo za polidštění robotů, a v každém případě ji budou posuzovat jako špatnost a zlomyslnost. Vy jste se nikdy nezúčastnil nenávistné politické kampaně, pane Martine, a proto vás předem upozorňuji, že se stanete terčem očerňování a pomluv takového druhu, kterému bychom my dva nepřikládali sebemenší význam, ale vždy se najdou lidé, kteří všemu uvěří do posledního písmene. Pane Martine, nekomplikujte si život.« Li-sing vstala a vedle Andrewa, sedícího v křesle, vypadala drobně a téměř dětsky.

»Pokud se rozhodnu bojovat za svou lidskost,« zvážněl Andrew, »postavíte se na mou stranu?«

Li-sing přemýšlela a pak řekla: »Ano, dokud to půjde. Kdyby ale kdykoliv nastala situace, která by ohrožovala mou politickou budoucnost, byla bych vás asi nucena zanechat osudu napospas. Domnívám se totiž, že tato otázka je poněkud vzdálena mým názorům. Snažím se s vámi jednat otevřeně.«

»Děkuji vám, o víc ani nežádám. Zařekl jsem se, že svou.věc probojuji bez ohledu na následky, a o pomoc vás budu žádat jen tak dlouho, dokud mi ji budete moci poskytovat.«

19

Nebyl to přímý boj. Právníci kanceláře Feingold a Charney nabádali k trpělivosti a Andrew zachmuřeně mumlal, že trpělivosti má nekonečnou zásobu. Advokátní kancelář Feingold a Charney potom vstoupila do kampaně za zúžení a vymezení bitevního pole.

Dala podnět k zahájení soudního řízení, kdy popírala povinnost splácet dluhy osobě s protetickým srdcem. Argumentovala tvrzením, že dotyčná osoba ztrácí vlastnictvím robotického orgánu lidskost a s ní i ústavní lidská práva.

Bojovala šikovně a houževnatě, prohrávala na každém kroku, ale vždycky tak, že si vynutila rozhodnutí v co nejširším smyslu, jež pak převedla řadou odvolání až ke Světovému soudnímu dvoru.

Boj trval léta a stál milióny dolarů.

Když bylo doručeno konečné rozhodnutí, uspořádal DeLong něco jako oslavu vítězství nad soudní prohrou. Do místností kanceláře se dostavil rovněž Andrew.

»Dosáhli jsme dvou úspěchů,« konstatoval DeLong. »A oba jsou významné. Ze všeho nejdřív jsme ustanovili fakt, že žádný počet artefaktů v lidském těle nezpůsobuje, že by takové tělo přestávalo být tělem lidským. Za druhé jsme na této problematice zainteresovali veřejné mínění. To se jednoznačně postavilo nastranu volného výkladu lidskosti, neboť neexistuje jediný člověk, který by nedoufal, že ho protetika udrží při životě.«

»A myslíte, že zákonodárný sbor mou lidskost teď uzná?« zeptal se Andrew.

DeLong se neklidně zavrtěl. »Co se toho týče, nemohu být optimista. Stále zůstává jeden orgán, který Světový soudní dvůr určil jako kritérium lidskosti. Lidé mají organický buněčný mozek, kdežto roboti platiniridiový pozitronický mozek… Ne, Andrewe, nedívejte se tak na mě. Nedokážeme napodobit funkci buněčného mozku v umělých strukturách, abychom se přiblížili organickému typu, na který se vztahuje rozhodnutí soudního dvora. To nezvládnete ani vy!«

»Co bychom potom měli dělat?«

»Pokusit se o to, co jiného. Li-sing jako členka Kongresu bude stát při nás. I další členové Kongresu se stavějí na naši stranu. Prezident se v tomto případě nepochybně přikloní k názoru většiny členů zákonodárného sboru.«

»Máme většinu?«

»Zdaleka ne. Mohli bychom ji ale získat, kdyby veřejnost připustila, aby širší výklad lidskosti platil také pro vás. Pravděpodobně to nevyjde, ale jestli to nechcete vzdát, musíte riskovat.«

»Já se vzdát nechci.«

20

Členka Kongresu Li-sing byla zjevně starší, než když se s ní Andrew setkal poprvé. Průhledné šaty byly dávno tytam. Měla teď nakrátko ostříhané vlasy a přiléhavý oděv. Zato Andrew stále tíhl v rozumných mezích ke stylu odívání, který převládal před sto lety, když se ponejprv odvážil obléknout si šaty. »

»Zašli jsme tak daleko, jak jen to šlo, Andrewe,« řekla Li-sing. »Zkusíme to ještě jednou po prázdninách. Ale upřímně, porážka je jistá. Budeme muset kapitulovat. Veškeré úsilí, které jsem v poslední době vyvinula, mi vyneslo jen jistou porážku v nadcházející kongresové kampani.«

»Já vím,« zachmuřil se Andrew, »a dost mě to mrzí. Kdysi jste řekla, že mě opustíte, až k něčemu takovému dojde. Proč jste to už neudělala?«

»Víte, teď se na to dívám jinak. Kdybych vás v tom nechala, byla by to mnohem vyšší cena, než kterou jsem byla ochotná zaplatit za další funkční období. A já už pracuji v zákonodárném sboru déle než čtvrt století. To stačí.«

»Nenapadá vás, Ti, něco, jak bychom mohli změnit myšlení lidí?«

»Změnili jsme myšlení všech těch, kdo byli přístupní rozumovým důvodům. Zbytek, většinu, nejsme s to vyburcovat z emocionální antipatie.«

»Emocionální antipatie není přesvědčivým důvodem při volbě té či oné alternativy.«

»Já vím, Andrewe, jenže oni emocionální antipatii nepovyšují na logický důvod.«

»Všechno vlastně ztroskotává na mozku,« řekl Andrew opatrně. »Proč ale zůstávat na úrovni buňky versus pozitrony? Copak si nemůžeme vynutit funkční definici? Musíme říkat, že mozek se skládá z toho nebo onoho? Nemohli bychom uvést, že mozek je něco, cokoliv, schopné určité úrovně myšlení?«

»To neprojde,« namítla Li-sing. »Váš mozek je dílem lidských rukou, kdežto lidský mozek ne. Váš mozek byl zkonstruován, jejich vznikl vývojem. Pro každého člověka, který trvá na udržování bariéry mezi ním a robotem, jsou tyto rozdíly ocelovou zdí míli vysokou a míli silnou.«

»Kdybychom se tak mohli dostat ke zdroji jejich antipatie, k samému zdroji…«

»Tolik jste toho prožil,« řekla Li-sing smutně, »a ještě se snažíte pochopit lidské jednání. Chudáku Andrewe, nezlobte se, ale k tomu vás nutí ten robot, co je ve vás.«

»Já nevím,« polkl Andrew. »Kdybych se dokázal odhodlat…«

1 (repríza)

Kdyby se dokázal odhodlat…

Dávno věděl, že k tomu možná dojde, a tak se nakonec ocitl na středisku. Vybral si jednoho dostatečně zručného chirurga, což znamenalo robota, neboť člověku v této spojitosti nemohl důvěřovat ani co do schopnosti, ani co do zaujatosti.

Na člověku by takovou operaci chirurg nemohl provést, proto Andrew, který oddaloval okamžik rozhodnutí řadou skličujících otázek, jež zrcadlily jeho vnitřní zmatek, odložil první zákon stranou a řekl: »Já jsem také robot.«

Potom pronesl tak rozhodně, jak se to naučil, když v uplynulých desetiletích velel i lidem: »Přikazuji vám, abyste mne operoval!«

V nepřítomnosti prvního zákona pak příkaz, tak rozhodně vydaný osobou, která se tolik podobala člověku, aktivizoval druhý zákon v odpovídající síle a chirurg se pustil do práce.

21

Andrewův pocit slabosti existoval pouze v jeho představách, o tom nepochyboval. Po operaci se zotavil. Přesto se opíral o zeď, tak nenápadně, jak jen mohl. Kdyby si sedl, vše by prozradil.

»Poslední hlasování se koná tento týden, Andrewe,« připomínala Li-sing. »Déle jsem to už nemohla zdržovat, a my jistě prohrajeme… A to bude, Andrewe, konec všech našich nadějí.«

»Jsem vám velice vděčen za vaše důmyslné odklady,« řekl Andrew. »Poskytly mi potřebný čas, a tak jsem se odhodlal k jednomu riskantnímu kroku. Prostě jsem musel.«

»K jakému kroku?« otázala se Li-sing starostlivě.

»Nemohl jsem se svěřit ani vám, ani lidem od Feingolda a Charneyho. Byl jsem si jist, že byste mi v tom zabránili. Podívejte, jestliže se jedná o mozek, není největším rozdílem otázka nesmrtelnosti? Kdo by se staral o to, jak mozek vypadá, z čeho se skládá nebo jak byl vytvořen? Důležité je, že mozkové buňky umírají, musí umírat. I kdyby se všechny ostatní orgány těla zachovaly nebo nahradily, mozkové buňky, které se nedají vyměnit, musí nakonec odumřít, aby se při výměně nezměnila, jinými slovy neusmrtila osobnost.

Moje pozitronické spoje mi bez citelných změn vydržely skoro dvě století a mohly by vydržet ještě další stovky let. Není tohle ta základní bariéra? Lidé dokážou snášet nesmrtelného robota, protože je jim jedno, jak dlouho vydrží stroj. Nemohou ale tolerovat nesmrtelného člověka, protože svou smrtelnost snášejí jen proto, že platí všeobecně. A z toho důvodu mě nemohou prohlásit za člověka.«

»Co mi tím chcete naznačit, Andrewe?« zeptala se Li-sing.

»Problém jsem odstranil. Před desítkami let mi pozitronický mozek připojili k organickým nervům. Teď jedna poslední operace upravila toto spojení tak, aby mi z mozkových spojů pomalu, velmi pomalu, vyprchával potenciál.«

Na okamžik se Li-sing na tváři poseté jemnými vráskami neobjevil žádný výraz. »Má to znamenat, že jste si zařídil pomalé umírání, Andrewe? To jste nemohl. Porušil byste třetí zákon.«

»Ne,« řekl Andrew. »Volil jsem mezi smrtí těla a smrtí cílů a tužeb. Kdybych tělo nechal žít za cenu větší smrti, porušil bych třetí zákon.«

Li-sing ho uchopila za ruku, jako by jím chtěla zatřást. Zarazila se. »Andrewe, to přece nejde. Změňte to.«

»Už je pozdě. Operace napáchala velké škody. Zbývá mi, více či méně, rok života. Vydržím ještě do dvoustého výročí dne, kdy mě vyrobili. Podlehl jsem slabosti a souhlasil s oslavou.«

»Za takovou cenu? Andrewe, vy jste blázen.« »Jestli tím získám lidskost, pak ničeho nelituji. Jestli ne, přinese mi to konec strádání. A to má taky svou cenu.«

A Li-sing udělala něco, co ji samotnou překvapilo. Tiše se rozplakala.

22

Bylo až s podivem, jak Andrewův čin zasáhl představivost celého světa. Vše, co kdy vykonal, s lidstvem nepohnulo. Ale nakonec přijal i smrt, aby se stal člověkem, a jeho oběť byla příliš vysoká, než aby ji lidstvo odmítlo.

Závěrečný ceremoniál se zcela záměrně konal v den dvoustého výročí. Světový prezident měl podepsat návrh zákona a schválit jej jako závazný zákon. Slavnost přenášela globální síť stanic do celého světa, ale i pro Lunární stát a kolonii na Marsu.

Andrew seděl v pojízdném křesle. Mohl sice chodit, ale jen roztřeseně.

Světový prezident před zraky celého lidstva řekl: »Před padesáti lety jste byl prohlášen za stopadesátiletého robota, Andrewe.« Odmlčel se a pak mnohem slavnostnějším tónem dodal: »Dnes vás prohlašuji za dvěstěletého člověka, pane Martine.«

A když Andrew s úsměvem pozvedl ruku, stiskl mu ji sám prezident.

23

Andrew ležel na posteli. Myšlenky mu zvolna slábly a unikaly.

Zoufale se po nich natahoval. Člověk! Je člověk! Chtěl, aby toto byla jeho poslední myšlenka. S ní se chtěl rozplynout, zemřít.

Ještě jednou otevřel oči a naposledy rozeznal tiše čekající Li-sing. Stáli zde i ostatní, ale byly to pouhé stíny, nezřetelné stíny. Pomalu, kousek po kousku, k ní vztáhl ruku a velmi vzdáleně a jemně ucítil, že ji uchopila.

Mizela mu před očima, jak se mu postupně vytrácely poslední myšlenky.

Ale než mu zmizela navždy a než se všechno zastavilo, vytanula mu na mysli poslední prchavá myšlenka, dávná vzpomínka. »Slečinko,« zašeptal tak tiše, že ho nikdo nezaslechl.

Börje Crona

Muž budoucnosti

Ohromeně jsem zíral na obrazovku.

»11.30 návštěva u otce Jara,« stálo na ní. Bílé na zeleném a doprovázeno řadou čísel.

Stiskl jsem tři tlačítka a dostal spojení se šéfem. Je totiž tak důležitý, Bernhard Baum, že má televifonní číslo všehovšudy trojmístné. Tím se jinak může chlubit jen ministerský předseda, policejní prezident a pár dalších hlavounů, my obyčejní smrtelníci máme devíti nebo desetimístné, a to ještě nepočítám směrové číslo. Ale jako šéfredaktor našeho deníku musí přirozeně být rychle k zastižení.

»B. B.?« vyhrkl jsem, jakmile se objevil jeho kulatý obličej, »vypadá to, že mám nějakou poruchu na aparátu.«

Posledních deset let jsem ho v jeho kariéře sledoval jako stín, a mohu si k němu leccos dovolit, alespoň mezi čtyřma očima. Když jsem nastoupil, byl lokálním redaktorem a už tehdy se o něm vyprávěly legendy, jak o tom, jaký má nos na zprávy, tak o jeho ostrých loktech. Mě právě vypustili ze školy s docela slušnými známkami z mimiky, ověřování pramenů a stylistiky. První den v práci jsem si ho vybral za idol, dal jsem si záležet, aby to na mně bylo jaksepatří vidět, kdykoli jsme spolu měli co dělat, a nikdy jsem neměl důvod toho litovat. Když postupoval po žebříčku kariéry, bral mě s sebou, takže teď mi je něco přes třicet a jsem reportér s celostátní působností, vyšším platem a lepším lokálem než většina mých vrstevníků.

Jak jsem si všiml, i Bernhard právě zasedl k pracovnímu stolu. Šálek kávy měl na dosah a nebyl ještě tak načuřený jako později odpoledne, až se začne vyvrbovat večerní vydání. Teď vypadal zrovna jako žoviální děda Mráz s jinovatkou v kníru a huňatým bílým obočím.

»Poruchu?«

»Poruchu. Když jsem se zeptal na dnešní práci, objevilo se mi na obrazovce slovo návštěva. Má to přece být interview, ne?«

Můj ctihodný šéf se potutelně usmál. »Tak to zkus. Ten chlap nemá televifon.«

I já jsem povytáhl koutky, abych dokázal, že dovedu ocenit jeho vtipy. »Ale to se ví, že má. Dej mi jeho číslo a já mu hned brnknu.«

»Nemá, opravdu nemá. Podívej se na tohle a pak ti to snad dojde.«

Přefaxoval mi inzerát ze včerejších novin. Dva sloupce a v barvách. Podle kódu vyšel ve všech místních vydáních, a dostal se tedy do dvaceti miliónů domácností.

Nejdřív tučný titulek: JARO PŘINÁŠÍ BUDOUCNOST!

Pak text, často přerušovaný kýčovitými malůvkami.

»Máš už plné zuby toho, že ti vládne stroj?« (Obrázek zachmuřeného dělníka za psacím stolem.) »Máš už plné zuby toho, že jsi jen číslo? Ty máš větší cenu než stroj!« (Dělník v klesající misce vah, terminál ve stoupající.) »Ty jsi víc než tvoje číslo. Máš sny, talent a zkušenosti, které nemohou postihnout žádné cifry a které ti mohou dát štěstí, úspěch a svobodu.«

Dozvěděl jsem se, že existuje organizace, která mě může pozdvihnout z šedé masy a nabídnout mi pozornost a životní zařazení, jaké si zasloužím. Inzerát mě vybízel, abych si o další informace napsal otci Jarovi.

A nakonec adresa. Napsaná písmeny, ne čísly!

»To musí být vtip,« usoudil jsem.

»Za dvacet tisíc? Dost drahý žertík, nemyslíš?« podotkl Bernhard.

Na tom něco bylo, to jsem musel uznat. Kdysi dávno, když ještě existovala konkurence, mohl si téměř kdokoli dovolit inzerovat v celostátních novinách. Teď byla taxa taková, že člověk musel slova vážit na lékárnických vážkách, i když mu šlo jen o to, aby jeho oznámení vyšlo v lokálním sloupku.

»Sám jsem tomu chlápkovi zkusil zavolat, tak vím, co říkám,« pokračoval. »Ale tu adresu jsem si ověřil, máš ji na obrazovce. Za čtvrt hodinky pro tebe přiletí dromedár, tak sebou hoď, Tommy.«

Obrazovka televifonu zčernala.

Interviewovaný a později koncesionáři mě vidí jen od pasu nahoru, takže obvykle pracuji v korektní košili a zmuchlaných spodkách, ale tentokrát jsem si natáhl kalhoty, v jedné krabici nalezl pár bot a dorazil na střechu zároveň s příletem dromedára.

Byl už naprogramovaný a odstartoval, jakmile jsem nastoupil. Dromedáry se za normálních okolností používají k zachycování přírodních katastrof a jiných úkazů, kterým se nedá brnknout, ale jejich dálkově řízená kamera se dá ovládat i manuálně. Když jsem byl ještě zelenáč, letěl jsem někdy s sebou, když jsem chtěl reportáž extra prošpikovat lokálním koloritem, ale teď už se k něčemu takovému nepotřebuji snižovat. (Pokud šéf zrovna neluskne prsty, zašeptal zlomyslný vnitřní hlásek.) Když o tom tak uvažuji, vlastně jsem nevytáhl paty z domu už skoro tři měsíce. A co bych taky dělal venku, když si můžu celý svět zavolat domů pouhým stisknutím tlačítka?

Mohl jsem vidět, cokoli si zamanu, mluvit s kýmkoli, aniž se zvednu od psacího stolu. Jídlo a pití mi dodával dodávkový výtah, jakmile jsem poslal objednávku. Kteroukoli denní a noční hodinu jsem si mohl vybrat zábavu podle své chuti, show, striptýz, reportáže z celého světa, a kdybych do toho chtěl vrazit pár šupů navíc, mohl bych sledovat divadelní představení zároveň s natáčením. Styk s přáteli? Jedině prostřednictvím televifonu, s jehož pomocí se dá lehce zorganizovat i mejdan. Stačí poslat láhev tomu, koho chcete pozvat, a dívat se mu při přípitku hluboko do očí. V rozumných mezích, tedy pokud jsem odvedl svou práci, jsem mohl nakládat s časem, jak se mi zlíbí. Může se člověk mít líp?

Dromedár mě nesl dál a dál od centra. Domy začaly řídnout a stále víc jich bylo tak starých, že měly okna. V obydlených bytech byly tabulky samozřejmě zamalované, protože i v chudinských čtvrtích se lidi snaží zařídit co nejslušněji a nikdo není tak chudý, aby si nemohl dovolit sluneční lampu.

Na obzoru jsem zahlédl pole, která už ležela za hranicemi města. O zavlažování, hnojení a sklizeň se starali pilní zemědělci. Než jsem se stal novinářem, sám jsem se zanášel myšlenkou, že se dám na zemědělství. Musí to být hrozně smysluplný pocit, vyrábět potraviny, i když to nejspíš bude dost jednotvárné, sedět hodiny a hodiny u terminálu a zírat objektivem kamery na traktoru do brázdy. A taky to nebylo nejlukrativnější, mnoho pěstitelů bydlelo ve čtvrti, kterou jsem právě přeletěl.

Dromedár klesl, nečekaně začal ve vzduchu opisovat kruhy a na obrazovce ve výši mých očí mě žádal o nové instrukce k přistání. Zvláštní, adresu už přece dostal. Podíval jsem se dolů a objevil důvod jeho zmatku. Střecha, na níž měl přistát, nebyla plochá. Ostatně v ní ani nebyly dveře. No, jakási černá díra v krátkém čtverhranném pilíři tam byla, ale to snad nemůže být vchod?

Nechal jsem dromedára přistát před tou malou budovou. Tím jsem zjistil, že dům nakonec dveře má, ale že jsou ve stěně. Všiml jsem si toho jen proto, že se právě otevřely. Zahlédl jsem nějakého muže oblečeného do čehosi zeleného, než se dveře opět rychle zabouchly.

Spustil jsem kameru a zapnul mikrofon a byl jsem připraven položit první otázku. Místo toho jsem ale musel zavolat: »Haló, pojď ven. Chci s tebou mluvit.« Žádná reakce.

Pokud jsem měl splnit svůj úkol, budu zjevně nucen opustit dromedára. Jaké ponížení pro reportéra mého kalibru. Přistoupil jsem ke dveřím a zabušil na ně. »Otevři!« »Kdo je to?« ozvalo se zevnitř tlumeně. »Tommy Flagg z Novin. Jsem tady, abych s tebou natočil rozhovor.«

Dveře se pootevřely, ale jen na několik centimetrů. »Jak si přejete. Ale žádné obrázky.« »Žádné obrázky?«

»Žádné obrázky.«

Bylo mi jasné, že mám co dělat se šílencem. Interview bez obrázků, to je stejně nemyslitelné jako… ano, jako noviny bez obrazovek, na které by se promítaly. Ale nechtěl jsem se vrátit s prázdnýma rukama. Jen když toho blázna nějak vylákám ven, však ono už se mi podaří spustit kamery, aniž si toho všimne.

»No tak dobře. Pojď se mnou, udělám si zkušební nahrávku.«

»Žádné nahrávání.«

To už mě přešla trpělivost. »Poslouchej, jak mám, krucinál, udělat rozhovor, když si nenahraju tvoje odpovědi? Přestaň už, proboha, s těma blbinama a nech mě pracovat.«

To jsem pořád ještě z toho chlapa, s kterým jsem mluvil, moc neviděl. Ze začátku zněl nervózně, ale teď jeho hlas nabyl na pevnosti. »Máte pero a papír?« »Pero a pap… Samozřejmě že ne.« Konečně se dveře otevřely dokořán a já si mohl oběť svého interview jaksepatří prohlédnout. Byl o hlavu větší než mých metr sedmdesát pět a nejspíš o pět šest let mladší než já. Vlasy měl světlé, ale připadaly mi řídké a mohly být i nabarvené. Vysoké čelo, modré oči, i když jestliže si barví vlasy, může nosit i kontaktní čočky, rovný nos. Silné rty prozrazovaly smyslnost a ostře zaříznutá brada umíněnost. Ušní lalůčky mu zakrývaly vlasy a nijak mi nepomohly posoudit jeho charakter. Ramena měl široká, ale zelená kutna nebo plášť nebo jak tomu mám říkat spadala až na zem, a nedovolovala mi zkoumat stavbu jeho těla. Pleť měl bledou, ve tváři i na rukou, a prsty dlouhé a štíhlé.

V hlase bylo něco strojeného, jako by se vědomě snažil mluvit o oktávu níž, než je jeho přirozená poloha. Zároveň musím přiznat, že tím byl jeho hlas příjemný a dodal mu jistou autoritativnost.

»No dobře, psací náčiní vám můžu půjčit,« řekl. »Pojďte dál.«

Vpustil mě do místnosti, která byla větší než celý můj lokál včetně termoskříně a hygienické kabiny. Navíc byla úplně prázdná. Ani jedna obrazovka, ani jeden terminál, nic, čeho je zapotřebí pro normální život.

I když úplně prázdná nebyla, to se musím opravit. Byly tam například na stěnách obrazy, obrazy ze zmizelé skutečnosti. Sedláci při práci, ne u klávesnice, ale na poli. Další řemeslníci se starobylými nástroji, kteří vykonávali teď už zapomenuté práce. Nábytek tam byl také, stůl a židle, ale ne toho typu, který podle potřeby zmizí v podlaze. Tyhle byly ze dřeva a stály pevně na čtyřech nohách. Člověk měl pocit, jako by se ocitl v muzeu.

Na uveřejnění tohleto nebude, to už mi bylo jasné. Ten chlapík v zeleném bude nejspíš na útěku z blázince, a nejlíp bych udělal, kdybych zavolal sanitku. Jenomže co když se rozzuří. Nejjistější bude, když se budu tvářit jakoby nic, řekl jsem si a honem jsem na něj vypálil: »Tak začneme od začátku. Jméno a číslo?«

»Můžete mi říkat otče Jaro. Číslo nemám.«

»Ale to víš, že máš číslo. Datum narození, vzdělání, povolání, domovská obec a poslední čtyřčíslí. Jen si zkus vzpomenout.«

»Já žádné číslo nemám,« opakoval. »Můžete mi to věřit, nebo ne, pane Flaggu, ale je to tak.«

Vykání a pánování, ten chlap mluvil jako předpotopní film.

»Hele,« řekl jsem přátelsky, »jestli chceš, tak ti pro mě za mě budu říkat táto, když se ti to líbí, ale číslo mít musíš. Všichni ho musejí mít.«

»Vůbec ne. Podívejte se sem.«

Z nějaké krabice vytáhl cosi, co mi nejdřív připadalo jako starobylý magnetofon, ale ukázalo se, že to žádný přístroj není. Byla to písmena vytištěná na arších papíru, svázaných dohromady a vložených do desek. Ten svazek musel vážit pár kilo.

»To je zákoník,« vysvětlil mi. »Mnoho paragrafů platí dodnes.«

Nalistoval určitou stránku a ukázal prstem. »Přečtěte si, co tu stojí o identifikačních číslech.« Četl jsem. Každý občan je povinen udat svá čísla při výplatě mzdy a při pronajímání bytu. Úvěrové karty bez plného čísla jsou neplatné. Kdo úmyslně nebo nedopatřením uvede falešné číslo, bude potrestán odnětím svobody na…

»No právě,« přikývl jsem, »vždyt' to říkám. Každý musí mít číslo.«

Poprvé se pousmál a slušelo mu to. »Vy tomu stále ještě nerozumíte. Přečtěte si to ještě jednou. Já nejsem zaměstnán, a tudíž nedostávám mzdu. Tento dům je mým vlastnictvím, a tudíž nepotřebuji žádnou nájemní smlouvu. A úvěrové karty odmítám užívat. Když si něco kupuji, platím v hotovosti.«

»V hotovosti? To myslíš jako papírovými penězi?«

»Bankovkami, ano. Bankovky jsou doposud zákonným platidlem, i když někdy si musím vzít na pomoc tuto knihu, abych o tom prodavače v obchodě přesvědčil.«

Omámeně jsem klesl na židli. »Ale… bez úvěrové karty? To je přece nemožné. Jak to děláš, když chceš cestovat?«

»To je problém,« připustil. »Autobusy ani taxíky nejsou vybaveny na příjem hotových peněz. Ale člověk se stále ještě může přemisťovat pěšky a na delší vzdálenosti mám kolo.«

»Tak se přece nedá žít. Mluvíš, jako kdybys byl z nějaké cizí planety. Odkud jsi spadl? Z Měsíce?«

»Kdepak, já stojím oběma nohama pevně na zemi a spíš než na Měsíc chci všechny vést k lepší budoucnosti,« opáčil a nasadil úsměv od ucha k uchu. »Přicházím hlásat novou epochu, nové jaro, pane Flaggu. My nemusíme být otroky strojů. Chci ukázat cestu ven z…«

Oknem, místnost měla okna, a nezamalovaná, zmínil jsem se o tom?, jsme viděli vedle mého dromedára přistávat ještě jedno vznášedlo a brzy nato někdo zabušil na dveře.

Zelenáč se přišoural ke dveřím. Celý se schoulil a zase působil nervózním dojmem. »Kdo je to?«

»To ty jsi otec Jaro?«

Opatrné pootevření. »Ano.«

»V tom případě já jsem… no, jak se to říká? Poštovní doručovatel? Mám pro tebe poštu. Spoustu pošty.«

Starší muž s pytlem na zádech se protlačil pootevřenými dveřmi dovnitř. Shodil břemeno a řekl:

»Venku je nášup. Píchnete mi?«

Společně jsme zanesli dovnitř další čtyři těžké pytle.

Návštěvník si otřel pot z čela. »Jmenuju se Bert Mattsson a jsem inspektor u pošty,« představil se. »Nevím proč, ale nemohli jsme najít číslo tvého televifonu, tak jsem sem musel zaletět. Co máš s aparátem?«

»Já žádný televifon nevlastním. Nikdy jsem ho neměl a nikdy ho mít nebudu.«

Nebylo bez zajímavosti studovat reakci poštovního inspektora. Nejdřív vypadal, jako kdyby ho někdo strčil pod ledovou sprchu. Potom se dopálil.

»Ty nemáš televifon? Co je to za pitomost? To je přece proti zákonu.«

»Vůbec ne. Podívejte se.«

Zákoník se dočkal nového použití.

»Existuje řada paragrafů, které upravují použití televifonu. Ale nikde nestojí psáno, že ho člověk vůbec musí mít.«

Úředník se prstem škrábal v čupřině a zdaleka nevypadal přesvědčeně. »To si musím zjistit. A ať je to jak je to, tohle byla výjimka. S dalšími dodávkami až do domu nepočítej. To by ses stejně pěkně prohnul.«

»Skutečně? Copak odesilatelé nezaplatili poštovné?«

»To zaplatili, ale telefax se dodává televifonicky, to je přece sarnozřejmé.«

»Prostudujte si vlastní předpisy, pane Mattssone. Pak můžeme pokračovat v diskusi.«

O několik minut později se žluté vznášedlo se zlostným bzučením odpoutalo od země. Táta Jaro, ani v myšlenkách jsem se nedonutil mu říkat otec, se ke mně obrátil.

»Tady vidíte příklad, jak to myslím,« začal. »Nemusíme si dát líbit…«

Neposlouchal jsem ho. Aniž jsem ho požádal o svolení, otevřel jsem jeden z pytlů a prohlédl jsem si pár faxů.

»Drahý otče Jaro,« četl jsem, »to, co píšeš o strojích, je svatá pravda a já už nechci být jenom číslo. Poraď mi, jak se mám co nejdřív domoct úspěchu, který si zasloužím.« Podepsaný rodným číslem a adresním kódem, někteří tam dokonce nadrápali i svoje jméno, byl alespoň ten fax, který jsem přelétl.

Jeden fax váží pár gramů. Pytle byly tak těžké, že je člověk stěží uzvedl.

Táta proti mé zvědavosti neprotestoval. Naopak, následoval mého příkladu.

»Co jim chceš odpovědět?« zajímalo mě.

Mlčky mi podal arch papíru. Jen nezarovnaný pravý okraj prozrazoval, že text byl naklepán ručně.

Cit pro slovo měl, to mu musím přiznat. Obsah sestával povětšině ze žvástů, nepodložených keců a neprokazatelných tvrzení, ale toho, kdo byl alespoň trošku nespokojen se svým životem, to mohlo určitě chytnout. Fráze jako »radost z práce« a »naše právo zvolit si« se střídaly s vágními přísliby nového a lepšího života. Samozřejmě pokud napíšete na adresu otec Jaro a připojíte skromný, ale přesně stanovený příspěvek na jeho činnost. V bankovkách, laskavě nepoužívejte bankovního převodu. Možná nakonec není tak šílený, jak mi připadal. Na svůj inzerát dostal minimálně sto padesát tisíc odpovědí. Když jenom polovina pisatelů napíše ještě jednou…

Další otázka se nabídla sama. »A ty jim opravdu můžeš něco nabídnout, když se ti ozvou?«

»Ale samozřejmě,« ohradil se. »Metodu, kterou jsem se vám před chvílí snažil vysvětlit. Postupné osvobození z tyranie. Odmítat používání terminálů a televifonů s výjimkou případů, kdy je to nevyhnutelně nutné. Hledat aktivní využití volného času, tvůrčí činnost místo planého vysedávání před obrazovkou. Nebrat za bernou minci rozhodnutí úřadů, ať už se jedná o počet bodů na testu nadání, nebo o pracovní zařazení. Stýkat se s přáteli a s lidmi stejně smýšlejícími, a tím myslím přímé kontakty, nikoli prostřednictvím televifonů. A na prvním místě a především boj proti číselným kódům. Všichni lidé mají jméno a všichni musí mít právo je používat.«

Část jeho návrhů byla pravděpodobně protizákonná, ale měl jsem v čerstvé paměti jeho ohmataný zákoník a neměl jsem chuť o tom debatovat. Leccos ze zbývajících bodů mi nepřipadalo zvlášť lákavé, ale na druhé straně by mě taky v životě nenapadlo napsat otci Jarovi.

»A tohle všecko se dovědí z příštího dopisu?«

»Část z toho. Napsal jsem něco jako kurs o několika lekcích.«

No samozřejmě. S žádostí o další příspěvek po každé lekci, to si dovedu představit.

»Poslední otázka,« řekl jsem. »Jak se se všemi těmi lidmi spojíš?«

»Samozřejmě jim napíšu.«

»Faxem?«

Zavrtěl hlavou. »To by bylo v rozporu s mými zásadami. Každý musí dostat ručně psané sdělení.«

Konečně se mi podařilo zasadit rozhodující ránu. Neudržel jsem se a rozchechtal se. »No samozřejmě. Dejme tomu, že zplodíš jeden dopis za dvě hodiny a že budeš pracovat dvacet hodin denně. To znamená, že poslední dostanou odpověď za takových čtyřicet let. Příjemnou zábavu, táto.«

Se spokojeným úsměvem na tváři jsem vyšel z domu a nastartoval dromedára. Zatímco já vzlétal, před domem přistávalo další vznášedlo. Bylo žluté a vypadalo to, že nese těžký náklad.

Než jsem zasedl k pracovnímu stolu, přelétl jsem dopolední zprávy. Samá stará vesta, pár dopravních nehod, vysoké dividendy z akcií zábavných kanálů, pokles výroby feroplastů a krmné řepy. Pozor, tohle bylo zajímavé. Zmrazil jsem text.

V jižním okrsku byl odhalen bankovní podvod. Sice v malém, ale sdostatek zajímavý, aby se dostal do celostátního vydání. Někdo vyždímal z řady účtů celkem padesát tisíc, třebaže systém byl považován za absolutně bezpečný. Interviewovaní ředitelé si nevěděli rady, ale šéf místní policie sliboval brzké zatčení pachatelů.

Než jsem namluvil svůj článek, mimořádně jsem si napsal koncept. Jinak mám ve zvyku prostě rovnou zapnout kameru a nechat mašinu, ať se postará o přepis textové verze. Bez jakýchkoli natočených interiérů a bez nahraného slova to nebylo nejlehčí, ale i tak jsem měl dojem, že jsem odvedl slušnou práci.

Popsal jsem otce Jara a prostředí, v němž žije, a podal jsem několik příkladů jeho samorostlé filozofie, zmínil se o jeho střetu s poštou a vyloženě jsem se bavil, když jsem pisatelům dopisů ozřejmil, jakou mají šanci, že od něj v přijatelné době dostanou odpověď.

Bylo to tak akorát dlouhé, dost kousavé a byla to zaručeně zajímavá zpráva, byl jsem zkrátka a dobře spokojenost sama. I titulek byl případný:

SETKÁNÍ S MUŽEM BUDOUCNOSTI.

Pohledem na hodiny jsem zjistil, že bych reportáž nedostal do celého večerního vydání, takže jsem připojil kód zítřejšího ranního vydání a odeslal jsem ji.

Na úsvitu zazvonil televifon. Rozespale jsem stiskl klávesu příjmu. Byl to Bernhard.

Oči měl podlité krví a vlasy se mu ježily na všecky strany. Nejméně ze všeho se podobal dědovi Mrázovi. Možná nějakému, který píchl soby a ztratil dárky, a navíc ho ztloukla babka Mrázová kvůli tomu, že chlastá a běhá za ženskými.

»Uvědomuješ si alespoň, co jsi způsobil?«

Doslova tak, přímo mezi oči, bez varování.

»Nebo chceš tvrdit, že za to nemůžeš?« pokračoval. »Nebo že bys měl dvojníka?«

Na stěně za sebou měl moji reportáž o otci Jarovi. Přehodil jsem si ji na vlastní obrazovku a hledal jsem změny nebo vypuštěné pasáže, ale nic takového jsem nenašel. A to by ještě scházelo, když se člověk vypracoval do takové pozice, jakou mám já, čičmundové si na můj materiál nedovolí ani sáhnout. Jako redigent zelenáč jsem jednou změnil jeden údaj v jakési Bernhardově poznámce. Šlo o statistiku a já měl pravdu a on se mýlil, ale trvalo mu celé měsíce, než mi to odpustil.

»Ale B. B., prosím tě, vždyť jsi mě za ním sám poslal,« připomněl jsem mu. »Že by opravdu? A to jsem tě přirozeně taky prosil, abys z něj udělal hrdinu? A to jsem ti taky rozkázal, že máš ty jeho žvásty vynášet do nebes?«

I mně se v těle začala vařit krev. »Teď jsi přestřelil. Popsal jsem, co jsem viděl, nic jsem nepřidal ani neubral. A co se týče toho hrdiny, mimochodem, to bych rád viděl, kdo mu napíše po tom, co jsem si ho vychutnal s tou čekací dobou.«

Bernhard na mě vyvalil oči, jako by nevěřil vlastním uším. »Ty si to vážně myslíš? Dva milióny faxů už dostal a před chvílí mi přišla zpráva, že ještě jednou tolik jich je na cestě.«

Hlas se mu poněkud uklidnil. »O idiotech tohohle druhu se na veřejnost nesmí dostat ani čárka. Jsi u fochu už dost dlouho na to, aby ti to mělo být jasné. To, co hlásá, to je přece revoluce. Mám úřady na drátě už od pěti od rána.«

A pak to přišlo. Smrtelná rána.

»Tohleto si někdo musí odskákat, Tommy, a já to nebudu. Máš vyhazov.«

»No tak, uklidni se, B. B. Přece mi nemůžeš dát padá…«

Mluvil jsem k prázdné obrazovce.

Horečně jsem navolil jeho číslo. Obsazeno.

Nechat se trefit bleskem, ještě než se člověk stačil pořádně probudit, není zrovna příjemný zážitek. Vecpal jsem se do hygienické kabiny, našplíchal jsem si do obličeje vodu, ohřál si šálek kávy a snažil se uklidnit si nervy.

Namlouval jsem si, že to všecko je nedorozumění. Až Bernhard dostane rozum, spojí se se mnou a omluví se mi. Než mi zavolá, namluvím zprávu, kterou dostane, jakmile se linka uvolní. Vysvětlím mu svůj názor na to, co se stalo, slíbím mu, že se polepším, na kolenou ho budu prosit o odpuštění, cokoliv.

Přece nemůže vykopnout svého nejlepšího spolupracovníka. Reportéra, kterého denně viděly a četly milióny předplatitelů. Kdepak, něco takového by mi Bernhard, můj idol a učitel, neudělal.

Ostatně tu ještě byl jeden mnohem efektivnější způsob, jak škodu napravit.

Ještě v pyžamu jsem napsal nový článek. V něm jsem otce Jara demaskoval, odhalil jsem jeho ledví podvodníka a šílence, vysmál jsem se jeho vzezření, jeho vystupování a jeho zelenému maškarnímu kostýmu, dokázal logické lapsy v jeho učení. Bylo to mistrovské dílo. Z původního článku jsem zachoval jen titulek.

Chtěl jsem zkontrolovat, zda jsem nic nevynechal, a znovu jsem se podíval na původní verzi. Teprve tehdy jsem objevil, že někdo text předělal, ale tak šikovně a opatrně, že jsem ho musel porovnat s konceptem, abych na to vůbec přišel.

Vyměněná přídavná jména, úsudky zmírněné, základní tón spíš pochvalný.

Vrhl jsem se na televifon. Stále obsazeno. Bernhardův záznamník dostal raport o mém objevu, a navíc jsem mu přefaxoval svůj koncept.

Stal jsem se obětí spiknutí, tak to bude. Nějaký závistivec nebo někdo, komu jsem náhodou šlápl na prsty, když jsem šplhal nahoru, se rozhodl, že mě připraví o skalp. Paradoxně jsem pocítil značné ulehčení. Konečně mám někoho, na koho to můžu svalit. Až to Bernhard uvidí na vlastní oči, dá si určitě říct.

Oblékl jsem si svou nejlepší košili, nasadil nejroztomilejší úsměv a nejpřesvědčivější tón a namluvil jsem nový článek, zakódoval ho a odeslal.

Jiskřičky na obrazovce a červená kontrolka. Prsty se mi rozvířily po klávesách.

»Tady Tommy Flagg,« prskl jsem na dívku v příjmu. »Právě jsem poslal článek a mašina mi ho nechce sežrat. Mrkni se na to, kde je chyba. A hned, je to rychlovka.«

Zachovala se jako typická poslední myška, která se nečekaně dostane do kontaktu se známou osobností. V očích jí zableskla zvědavost a zároveň mi poslušně vyhověla.

Pár vteřin si hrála s terminálem, a změnila se, jako když švihne kouzelným proutkem. Když na mě opět upřela zrak, měla v pohledu jenom chlad a chovala se odmítavě.

»Promiň, jaké jsi říkal číslo?«

»Co to, kruci…? Víš přece moc dobře, kdo jsem. Přestaň žvanit pitomosti a…«

»Bez čísla nemůžu nic dělat.«

Chystala se přerušit spojení. Honem jsem ze sebe vysoukal svoje čísla, i když to ve mně vřelo.

Ani se nesnažila předstírat, že číslo kontroluje na obrazovce. Řekla jenom: »Žádného zaměstnance s tímto číslem nemáme. Přestaň laskavě obtěžovat Noviny hloupými výmysly.«

A už jsem tam seděl s jiskřící obrazovkou.

Jaké informace mohla dostat, když hledala chybu? Prsty se mi opět rozlétly po klávesnici. Požádal jsem o výpis z interních zpráv našich Novin za poslední hodinu.

Červená kontrolka a nápis: Požadovaná informace je tajná. Pokusy nepovolaných osob zmocnit se utajovaných informací jsou trestné.

Hleďme, tak já jsem nepovolaný. V anonymní kanceláři nějaký anonymní úředníček aktivoval blok v mém terminálu. Díky mému povolání neměl můj terminál doposud téměř žádné bloky. Například jsem měl přístup k faktům o ekonomické situaci, zdravotním stavu, inteligenci, vzdělání a zaměstnání většiny občanů. Od této chvíle je pro mě odhadem devadesát procent archívu zabarikádováno. Stal jsem se jedním z davu, byl jsem bezmocný, bezvýznamný. Číslo.

Kromě toho jsem byl bez práce. Vstrčil jsem úvěrovou kartu do štěrbiny v terminálu a okamžitě jsem věděl, na čem jsem. Aktivum na účtě bylo jen trojciferné.

Můj lokál, který jsem si zařídil s takovou péčí a v němž jsem se cítil tak dobře, mi najednou připadal jako vězeňská cela. Zavolal jsem taxi a nazdařbůh jsem udal adresu. Až když vznášedlo přistálo, spatřil jsem, kam mě moje podvědomí zavedlo.

Před domkem se tyčily hromady poštovních pytlů. Táta Jaro vykukoval pootevřenými dveřmi. »Žádné další rozhovory neposkytuji,« oznámil důstojně. Odstrčil jsem ho a vešel dovnitř. »Neboj, táto. Dostal jsem pa-dáka.«

Pokud ho to opravdu překvapilo, podařilo se mu to ukrýt. »To je mi líto,« řekl jenom. »Čemu se hodláte věnovat teď?« »Dobrá otázka. Bohužel nemám ani ponětí.,.« Dál jsem se nedostal. Uvědomil jsem si totiž, že můj pilný mozek se během celé cesty sem naprogramoval právě na tuhle otázku. Vyřešila totiž jak jeho problém, tak můj. »A co děláš ty?« opáčil jsem. »Dal ses už do psaní dopisů?« Neodpověděl.

»Tou tvou metodou to nezvládneš, to už ti snad došlo, ne? Ale třeba bych ti mohl pomoct…, pokud se o příjmy rozdělíme rovným dílem. Nebo čtyřicet ku šedesáti,« opravil jsem se honem, když odmítavě zvedl ruku. »Co máte na mysli?«

»Nový inzerát, to dá rozum. Ty si ho napíšeš, ale já ti pomůžu uhladit formulace. Bude to levnější než porto, a přitom už víme, že lidi tvůj první inzerát četli. Plácneme si? Můžeš mi říkat Tommy.«

»Jak chceš,« řekl, podal mi ruku a usmál se. »Můžeš mi říkat táto.«

Pár hodin nato jsme se shodli na textu a on ho přepsal na čisto. Opět mi zaimponoval jeho rukopis, téměř se nedalo rozeznat, že slova nevyšla ze stroje.

»Noviny tu mají poblíž inzertní kancelář,« oznámil mi. »Tady máš adresu.« »Hned tam letím… A kruci!«

To mi vyklouzlo, když jsem si vzpomněl na svůj hubený účet v bance.

»Žádný problém,« řekl můj společník klidně, když jsem mu objasnil situaci.

Z útrob kutny vylovil klíč, odemkl dveře do vedlejší místnosti a vrátil se s pořádným svazkem bankovek. »Zatím vystačíme,« ujistil mě. »Tohleto je přibližně třikrát tolik, kolik potřebuješ. Zbytek převeď na svoje konto. Může se nám to hodit.«

Jak je vidno, proti úvěrovým kartám nic nemá, jen když je nemusí používat on sám. Vyrazil jsem.

Že by inzertní kancelář byla poblíž, to nebylo tak docela pravda. Musel jsem ujít skoro celý kilometr, než jsem se k ní dostal, a nohy mě od té neobvyklé námahy bolely jako čert. Čekal jsem nějaký palác s impozantní firmou, ale nalezl jsem kutloch, kde u obrazovky seděl jeden jediný operátor. Sem posílal celý obvod lokální inzeráty o zalétnutých papoušcích, podílech na tipovacích rozpisech a jiných životně důležitých záležitostech. Většina z toho, ne-li všecko, samozřejmě rovnou protékala vedením do ústředí. Přijímání objednávek nemohla být nijak zvlášť těžká práce.

Když jsem vešel, operátor neochotně stáhl zvuk pod obrazovkou, na níž právě parta Indiánů útočila na karavanu osadníků. Kopyta duněla a bolestné výkřiky zaznamenávaly zásahy laserových pušek obránců.

»Co chceš?« obořil se na mě.

»Podat inzerát. Do celostátního vydání. Asi za dvacet táců. Tohle nech přefotit a vydat, tak jak to leží a běží.«

Podal jsem mu rukopis.

Přijal ho, uviděl, jak je text dlouhý, a nedůvěřivě si mě přeměřil. »A máš na to? Ukaž kartu.«

»Ne,« odmítl jsem a ukázal mu svazek bankovek, »platím hotově.«

»Jak to myslíš, hotově? Bez karty inzeráty neberu.«

Po dvaceti minutách stále ostřejší výměny názorů a poté, co se poradil se třemi nadřízenými, nasadil papír do štěrbiny faxu. Jako by vybuchla bomba. Dvě červené žárovky, poplašný zvonek, záplava mluveného a psaného komentáře z obrazovky.

»Inzeráty od otce Jara se nepřijímají. Inzeráty s názory na stroje se nepřijímají. Inzeráty, v nichž se vyskytují slova „útlak", „osvobození" nebo jejich synonyma, se nepřijímají.«

Teprve když operátor vytrhl rukopis ze štěrbiny, bouře se uklidnila. Hodil mi ho, jako by se od něj mohl nakazit.

»Ty, hele,« nadhodil jsem opatrně, »nemohli bysme se dohodnout…? Já bych si připlatil…«

Přestal jsem pro něj existovat. Na obrazovce vyhodil kůň ječícího rudokožce ze sedla.Dobelhal jsem se zpátky do firmy a podal jsem raport o svém neúspěchu. Můj spojenec kupodivu nevypadal ani moc zklamaně.

»Udělali jsme, co bylo v našich silách,« konstatoval. »A čas pro moje myšlenky možná ještě nedozrál. Vyčkáme a zkusíme to znovu někdy později.«

»Vyčkáme? Jak dlouho?«

»Mno, pár měsíců nebo rok.«

»Ty jsi snad spadl z jahody naznak!« vybuchl jsem. »Ti, co nám napsali, musí dostat odpověď teď, dokud tě mají v čerstvé paměti. Každé zpoždění znamená, že ti jich na špek skočí míň.«

Pokrčil rameny. »Inzerovat nesmíme. Kdybychom Noviny zažalovali, tak možná ano, ale obávám se, že proces by se táhl hodně dlouho. A faxy odmítám používat. Jednak to odporuje mým zásadám a jednak by to úplně zesměšnilo moji kampaň. Závislost na televifonu přece patří k tomu, co chci odstranit.«

»Máš doma kafe? Nebo ještě raději něco silnějšího. I když ty asi nepiješ, co?«

Ale ano, měl. Než byla láhev prázdná, dostal jsem se dost pod páru. Nadhodili jsme a zavrhli různé způsoby, jak vyřešit naše dilema, a zároveň jsem se pokusil z něj vytáhnout, co je zač. Ale neměl jsem nárok. Jakmile jsem se dotkl jeho soukromí, hrob byl proti němu mluvka. A bylo úplně jedno, kolik jsme toho do sebe nalili.

V nejhorším zamlžení jsem konečně dostal nápad. Dorazil zároveň s Mattssonem, jehož břemeno se smrsklo už na jeden jediný pytel. Byl už v půli cesty nazpátek ke vznášedlu, když jsem na něj zahulákal: »Ppočkej. Mám ppro tebe objednávku.«

Poštovní úředník se ode mě dověděl, že jsem od rána tátův podnájemník a že potřebuji nutně televifon. A to nejnovější model s rychloskenerem, třemi paměťmi a veškerými vymoženostmi.

»Mllč, fotr, nnech tto nna mě,« nakázal jsem svému společníkovi, když se snažil vmísit do konverzace.

Mattsson se rozzářil a jako ochota sama se rozběhl ke svému vozidlu, aby z něj potěšil kolegy mou objednávkou. Ta kráva nestvůrná musela být ve vzduchu, ještě než domluvil, protože byl pořád ještě u nás, když ji dva svalnatí montéři vnesli do domku a připojili ke kabelu, který už tam byl. Během této procedury jsem na tátovi seděl, aby se jim nepletl pod nohy.

Propustil jsem ho, teprve když obě vznášedla odbzučela.

Ještě štěstí, že nebyl střízlivý. Nebo že jsem nebyl střízlivý já. Jeden z nás se tak potácel po místnosti, že se tátovy mávající pěsti nikdy nestrefily.

V rohu stála postel a na ni jsem se natáhl, když si dal pauzu, aby popadl dech.

»Bbrzy se ppustí do práce,« slíbil jsem mu. »Vzbuď mě, až se zdi ppřestanou ttočit.«

Jak dlouho jsem spal, nevím, ale když jsem se probudil, táta Jára se ještě šklebil.

»Seber si tu svou mašinu a vypadni,« prohlásil. »Tady nemáš co pohledávat.«

Být výřečný, když má člověk místo jazyku rohožku, nebývá nejjednodušší, ale mně se to podařilo. Zdůraznil jsem, že on přece nemůže za to, že já používám televifon. A kdyby mu to někdo přece jen předhazoval, stačí, aby prohlásil, že se to stalo bez jeho souhlasu. A jde přece především o to, aby všichni, kdo mu napsali, dostali odpověď. Ti všichni v něj teď skládají celou svou naději. Přece je nemůže zklamat! A já považuji za svou povinnost zajistit jeho idejím takovou publicitu, jakou si zaslouží.

Třebaže moje úvaha nebyla právě nejlogičtější, dal si po chvíli říct a dali jsme se do díla. Celé hodiny jsme vláčeli dovnitř pytle, nechávali jejich obsah projít čtečkou, aby zaznamenala do paměti adresy, a dál do přídavného destrukčního zařízení, které faxy téměř beze zbytku ničilo, ale stejně jsme přístroj museli tu a tam vyprazdňovat.

Dejme tomu, že mašina stihne dvacet faxů za vteřinu. Kdybychom se dřeli bez přestávky, byli bychom hotovi za pět dní, ale na neštěstí jsme museli jist a spát, zásoby nosil táta ze skladu, kam jsem neměl přístup, a tak nám to trvalo osm dní.

Zasunul jsem tátův dopis do štěrbiny a držel jsem ukazováček nad knoflíkem, který by zahájil rozesílání. »Máš potuchy, kolik to bude stát?« zeptal jsem se.

»Ne. A ty ano?«

»Tak přibližně. Tisíc vnitrostátních faxů stojí pětku. Když tohleto spustím, dostaneme účet na čtyřicet tisíc.«

Nevzrušeně přikývl. »Spusť to!«

V textu jsme udělali maličkou změnu. Lidé, kteří si chtějí přečíst první lekci rychlokursu nového a lepšího života, nemusí posílat bankovky. Stačí, když převedou částku na můj účet.

Vysílání mělo trvat asi hodinu a my se chtěli přesvědčit, že ho nikdo nepřerušil. Během čekání jsem přemýšlel, proč jsem se do tohohle dal. Nebyl jsem zrovna typ spasitele světa. Byl jsem se životem docela spokojen, dokud jsem kvůli rozhovoru s tátou Jaro nedostal kopačky.

Ale byl on ten typ? Myslím typ spasitele. Měl jistou averzi vůči strojům a fobii před identifikačními čísly. Jako základ životního názoru to bylo poněkud chabé. Společně jsme vypracovali první z plánovaných pěti lekcí písemného kursu, které měly mít po deseti stranách, ale dokonce ani moje formulační umění nebylo s to zakrýt mezery. Možná že existují typy, kterým připadá zábavnější hrát na foukací harmoniku nebo si malovat panáky než se koukat na film, ale jakmile se tomu budou věnovat od rána do večera, brzy pocítí důsledky. A je to skutečně o tolik příjemnější, scházet se s lidmi osobně místo na obrazovce?

To převedlo moje myšlenky na jinou kolej. Teď už jsem prožil s tátou Jaro několik dní, a měl bych ho znát skrznaskrz. A přece pro mě zůstával hádankou a já o něm nevěděl o nic víc, než jsem napsal ve své reportáži. Párkrát jsem musel spoustu hodin dřít sám. On se zamkl v druhé části domu a odmítal mi prozradit, co tam dělá. Medituje?

A… počkejme, to je vlastně zajímavé…, jak to, že barák má přípojku? Že by předchozí majitel byl televifonní abonent a táta mašinu vyhodil?

Signál oznámil, že rozesílání skončilo. Do poslední chvíle jsme se obávali, že úřady zasáhnou stejně rychle a účinně, jako když mi Bernhard vylil perka. Ale cenzurovat se zjevně neodvážili.

Připravili jsme k odeslání první dopis. Dostane ho každý, jakmile mi pošle na konto příspěveček.

Jen tak z legrace jsem strčil svou úvěrovou kartu do štěrbiny. Tři čísla jako posledně. Hleďme, teď už jsou čtyři. Můj výkřik přilákal k obrazovce dokonce i tátu. Fascinovaně jsme pozorovali, jak částka roste a roste. Když to bude pokračovat stejnou rychlostí, brzy budeme milionáři.

Hodili jsme do sebe trochu jídla a potom táta zmizel jako obvykle, aniž mi řekl kam.

Co se mě týče, využil jsem příležitosti a dal se do čtení Novin, protože poprvé po dlouhé době jsem měl volnou chvilku. Byl to zvláštní pocit vidět je, a sám nemít s podnikem nic společného. Přistihl jsem se, že mi připadají nezajímavé. Ani na nich nebylo vidět, že se svět už víc než týden musel obejít bez toho, abych o něm psal. Dopravní nehody, výrobní výsledky a žvásty o známých osobnostech. I dneska byly bankovnímu podvodu věnovány celé dva sloupce. Aféra narostla, zasáhla více účtů a jednalo se o větší částky. S pomocí kláves jsem si vyžádal vše, co odposledka bylo napsáno na téma otec Jaro. Ani řádka. Moje jméno přineslo skoro stejně hubený výsledek. Před devíti dny vyšla kratičká noticka, že jsem opustil Noviny. Důvod neudali.

Tak lehké to tedy bylo strčit někoho do pytle. Kolik let mě servírovali v miliónech domácností k ranní kávě. Teď to vypadalo, že jsem nikdy neexistoval.

Táta se vrátil stejně nepozorovaně jako vyklouzl.

»Jak si stojíme?« zeptal se.

Provedl jsem novou kontrolu. Částka na mém účtu se teď psala sedmi čísly. Pokus vylepšit svět se vyplácel. V téhle branži jsem měl začít už dřív.

Kdosi zabušil na dveře, tři tvrdé rány. Táta se schoulil, jak bylo jeho zvykem, docupital ke dveřím a pípl: »Kdo je tam?«

»Otevřte!«

»Tohleto je můj dům. Mám právo vědět…«

Zámek povolil. Co mu také zbývalo po pár mocných kopancích. Čtyři uniformovaní policisté vdusali do místnosti. Všichni byli doslova hory svalů a o pár decimetrů delší než já. Hledí na přilbách měli sklopená. Jeden vytáhl pistoli a další dva drželi v pohotovosti pendreky.

Táta se snažil schovat za mými zády. A k tomu se mi ještě hrabal v zadní kapse kalhot. Překvapeně jsem poodstoupil, takže ho obři uviděli.

Pistolník byl pravděpodobně jejich velitel. »To ty si říkáš otec Jaro?« zařval.

Mému společníkovi strachy cvakaly zuby. »Aaano.«

»Jaké máš čislo?«

Musel jsem tátu obdivovat. Třebaže ze sebe sotva vypravil slovo, podařilo se mu nasadit trucovitý tón. »Jjjá žádné číslo nemám.«

»Naposled a jménem zákona se tě ptám, jaké je tvoje číslo.«

Velitel vteřinu čekal na odpověď, a pak kývl na jednoho ze svalovců. Svalovec brutálním hmatem zvrátil tátovi hlavu dozadu a přiložil mu na oči kovovou destičku. Zároveň tátovi přitiskli k destičce i bříška prstů a policista vyběhl z domku.

Velitelova pozornost se obrátila ke mě. »A kdo jsi ty?«

Mechanicky jsem odříkal své jméno a číslo.

»Průkaz?«

Dostal mou úvěrovou kartu a okamžitě ji poslal dál. »Zkontrolujte i tohohle darebáka.«

Další policista vyrazil z domku. Ve dveřích se téměř srazil s tím, který kontroloval tátu. Policista se před velitelem postavil do pozoru a hlásil: »Nic.«

»Nic? Přece toho chlapa musíme mít v archívu!«

»Nemáme, veliteli. Ani vzorec sítnice ani otisky prstů nejsou zaregistrované.«

»Stejně ho vezmeme s sebou. Jsi zatčen,« pokračoval, poté co se obrátil k mému společníkovi. »Půjdeš s námi dobrovolně?«

Otec Jaro neměl příležitost odpovědět. Čtyři nemilosrdné pěsti ho odnesly k černobílému vznášedlu před domem.»A teď je na čase mrknout se na zoubek tobě. Co ty tady děláš?«

Navlhčil jsem si rty jazykem. »Jsem tady vlastně jen náhodou,« začal jsem. »Vlastně jsem chtěl zrovna jít domů, když jste sem…«

Svalovec, který dostal mou úvěrovou kartu, se vrátil a pošeptal veliteli něco do ucha. Velitel byl okamžitě jako vyměněný. Dostal jsem nazpátek své vlastnictví, a dokonce se mi zdvořile uklonil a zasalutoval.

Velitel a jeho pomocníci vypochodovali vyraženými dveřmi. Dodal jsem si odvahy a zavolal za nimi. »Kam vezete tát… zadrženého?«

Tvářili se, jako by mě ani neslyšeli. Se strojovou přesností dopochodovali k zelenému antonu a odstartovali.

Reportér, který se ocitne uprostřed nějaké krize, reaguje automaticky tak, že se vrhne na televifon. Vyťukal jsem tři nuly a na obrazovce se objevila nějaká policistka. S přátelským úsměvem se mě zeptala na mé číslo a co mám na srdci.

Představil jsem se a udal i směrovací číslo domu. »Můj dobrý přítel… nebo spíš známý…, i když to vlastně taky trochu přeháním…«

Odkašlal jsem si a začal nanovo. »Muž, který tady bydlí, byl právě zatčen. Chtěl bych vědět, kam ho převážejí.«

»Jeho číslo?«

»On… ehm… on totiž žádné číslo nemá. Ale říká si otec Jaro.«

Úsměv jí na tváři ztuhl. »Všichni občané mají číslo. Osoby, které odmítají svoje číslo udat, není v mých silách lokalizovat.«

Mohl jsem ji požádat, aby mě přepojila na svého šéfa, ale tušil jsem, že by to nikam nevedlo. Místo toho jsem zavolal Bernhardovi.

Nezářil právě radostí, že mě znovu vidí. »Co chceš?«

»Páše se bezpráví, B. B.! Bomba pro Noviny! Policie sebrala otce Jara a odmítá udat…«

»Tato linka není určena veřejnosti. Jestli si někdo namlouvá, že má tip na zajímavou zprávu, může se obrátit na našeho lokálního redaktora.«

Tak namlouvá. Tomu říkám slovo. Lokálkář už určitě má svoje instrukce, jak zacházet s Tommym Flaggem, nenamlouval jsem si, že ne.

A pokračování jsem si taky dovedl představit. Tátu postaví před nějaký mrňavý obvodní soud, kam jaktěživo žádný reportér nezabloudí a kde bude přítomen jedině soudce, mikrofon a obžalovaný. Dostat ho na svobodu na kauci a dát mu možnost připravit si obhajobu je nemožné, když nikdo neví, kde je. Mocipáni ucítili komáří bodnutí, a komára plácli. A kde byl otec Jaro.

Soucitně jsem vzpomínal na jeho hrůzu, když do domku vtrhli policisté. Jak se mi schoval za záda a… no ano, co to tam vlastně prováděl? Zašátral jsem v zadní kapse kalhot a nalezl malý lísteček.

»Kdyby se se mnou něco stalo, obrať se na soud ve třetím obvodu, na soudce Swana. Pokus se zaplatit kauci. Když se ti to nepodaří, soud bude ve středu ve 23.00.«

Ve středu, tak to na to mám dva dny. Hodinu zvolili pečlivě. Nebezpečí, že na soudní jednání, o kterém se nezmínily Noviny, přijde nějaký divák, bylo minimální, ale v tuto hodinu bylo přímo nulové.

Už za několik málo minut jsem se probojoval na vrchního strážníka třetího okrsku.

»Máte u vás v předběžném zadržení muže, který si říká otec Jaro.«

»Skutečně? Jaké má číslo?«

»To sem nepatří. Chci za něj zaplatit kauci.«

Posměšný úšklebek. »Jak mám vědět, jestli tu je, nebo není, když neznám jeho číslo? A když dostaneme pod zámek individuum, které odmítá prozradit svou totožnost, tak ho rozhodně nepustíme na kauci. A kdo jsi ostatně ty?«

»Do toho ti nic není.«

»Heleď se, Flaggu, odmítnutí udat jméno a číslo se trestá odnětím…«

Uvědomil si, co řekl, na okamžik ztratil masku, ale pak po mně štěkl: »A už mě neotravuj.«

Praštili jsme sluchátky zároveň.

Soudce Swan mi vzkázal, že hovory nepřijímá, a ať mu zavolám za pár týdnů.

Vzpomínka na uctivé zasalutování policejního velitele mi dodala novou sílu. Samozřejmě se dozvěděl, že jsem milionář. Ten, kdo má peníze, není bezmocný, a musí se s ním jednat s patřičnou úctou.

A taky jsem nebyl sám. Alespoň do té doby ne, dokud mám fungující televifon s trojitou pamětí.

Naťukal jsem novou zprávu všem pisatelům dopisů, popsal brutální zatčení otce Jara a udal čas a místo procesu.

»V Novinách proces ukazovat nebudou,« napsal jsem, »ale všichni mají právo se ho zúčastnit.«

Pak už mi bylo líp. Vydechl jsem si a nechal myšlenky, ať se zabývají jiným problémem. Jak mohl táta Jaro vědět, kam ho ti uniformovaní krobiáni zavřou? Je mi to téměř trapné se přiznat, ale následující dva dny jsem strávil převážně v posteli. Jelikož jsem neměl klíče k tátově zásobárně, vrátil jsem se do vlastního lokálu. Sice jsem se zanášel myšlenkou, že napíšu další lekci písemného kursu, ale na to jsem potřeboval prorokovy vlastní argumenty. Vyhrabal jsem se z postele jen ráno a večer, abych se podíval do Novin.

Jak se dalo čekat, o blížícím se procesu v nich nebylo ani slovo. Copak je to opravdu všem předplatitelům jedno? To jsem si nemohl nijak ověřit, ale jistou potuchu o odezvě jsem získal, když jsem si už odpoledne pokusil objednat taxi na večer.

Musel jsem to zařídit jinak. Přesně v devět večer přistál u mých dveří zlatě nalakovaný luxusní bourák. Jeho majitel, advokát Del Lago, seděl na zadním sedadle. Jakmile mu banka potvrdila částku na mém účtu, byl jsem pro něj Tommy a on pro mě Corriente.

Jeho prošedivělé spánky ostře kontrastovaly s mladistvým obličejem a jeho oblečení bylo jako vždy tak elegantní, že to hraničilo se snobstvím. Pro předplatitele to byla známá superosobnost jak kvůli své rozhazovačnosti, tak kvůli svým úspěchům v soudní síni. Jeho intelekt se považoval za břitký a v případě potřeby totéž platilo i o jeho jazyku. To jemu jsem zavolal, než jsem opustil tátův barák.

»Nebudu tvrdit, že mi tvůj dobrý přítel je nějak zvlášť sympatickým řekl, když jsme byli ve vzduchu. »Jeho názory jsou abnormální, pokud můžu soudit podle inzerátu a dopisů, které jsi mi přefaxoval. Ale to, co tvrdí o osobním čísle, to je pravda. Je to samozřejmě mezera v zákoně, ale prozatím je to mezera jako vrata.«

Přistáli jsme diskrétně několik bloků od budovy soudu a dál jsme pokračovali pěšky. Třebaže jsem tuto oblast nikdy předtím nenavštívil, cítil jsem k ní instinktivní odpor.

Po jedné z Corrientových replik jsem si uvědomil důvod. »To je ale tlačenice,« řekl. »Copak ta lůza nemá kde bydlet?«

To bylo ono. Přes pozdní hodinu postávaly na nárožích hloučky lidí, bavily se a gestikulovaly. Tu a tam přistálo taxi a cestující se okamžitě zapojovali do debaty. Oblečení prozrazovalo, že jsou to lidé z nižších příjmových tříd, tovární dělníci, úředníci a sedláci, kteří by touto dobou měli sedět za psacím stolem nebo se dát bavit jedním ze zábavných kanálů.

I v mé čtvrti bylo občas vidět někoho bloumat po ulicích, ale nikdy touto dobou nebo v takovém množství. Držel jsem se těsně vedle Corrienta a natáhl krok.

»To to tady vždycky vypadá takhle?« zeptal jsem se.

»Nemám potuchy. Tady ve třetím jsem neměl případ ani nepamatuju.«

Bodejť by měl. Lidi z chudinské čtvrti nemívají dost na to, aby si mohli dovolit použít jeho služeb.

»Tahleta tradice, že se člověk musí dostavit k soudu osobně, je přirozeně pitomost,« pokračoval. »Sdružení advokátů už pracuje na tom, aby se zrušila. Jednání by se stejně dobře mohlo vést po televifonu.«

Soud třetího obvodu byl umístěn ve špatně udržované jednopatrové budově, z níž opadávala omítka. U dveří stál neozbrojený strážce, ale ten věnoval veškerý svůj zájem hemžení na ulici, a Corriente do něj musil strčit, aby si nás vůbec všiml.

»Kde je soudce Swan?«

»Co mu chcete?«

»Má případ, který vypadá zajímavě.«

Strážce se zašklebil. »Tady se nikdy neděje nic zajímavýho. Snad nejste z Novin? My tu žádný novináře nečekáme.«

»Nejsme. Náhodou jsme známí obviněného.«

»No, já nevím…«

»Co to má znamenat?« otázal se advokát ostře. »Copak veřejnost nemá přístup do soudní síně?«

»To má, ale…«

»Tak nás okamžitě vpusťte dovnitř. Kde je Swan?«

»V osmičce,« ozvalo se nakvašeně a strážce odemkl.

Po obou stranách pusté chodby byly číslované dveře. Nalezli jsme soudní síň, v níž soudce za necelou hodinu měl rozhodnout o osudu otce Jara. Slovo síň používám jen kvůli tradici. Byl to stěží víc než přístěnek, v němž nízká ohrádka oddělovala čtyři místa pro diváky od soudcovy židle a židle obžalovaného. Kamera a mikrofon byly zamontované do stropu.

Posadili jsme se a čekali. Minuty se vlekly.

Ve tři čtvrtě na jedenáct se přinesl Swan, korpulentní postava kolem šedesátky v černém služebním taláru a s brýlemi ve zlatých obroučkách, zakončená dole botami na decimetrových podrážkách, které ho povyšovaly na osobu středního vzrůstu, a nahoře korunovaná růžovoučkým měsíčkem lemovaným šedí. Otevřel branku v ohrádce a zaujal své místo. Nás nepoctil ani jediným pohledem.

»Přiveďte vězně,« vyzval důstojně.

Stejný strážce, který nám otevřel dveře, se přišoural s otcem Jarem, postrčil ho směrem k židli před soudcem a zaujal postavení u dveří.

Můj společník vypadal přímo žalostně. V obličeji byl celý bílý a zelený plášť měl pomačkaný a samou skvrnu. Pohyboval se prkenně a s námahou jako stařec sužovaný bolestmi. Se sklopeným zrakem se dovlekl k židli a posadil se. »Jméno a číslo?«

I tátovy napuchlé rty prozrazovaly, že vrchnost nenosí pendrek nadarmo. Tátu už odpočítávali, ale ještě ho nezlomili. Namáhavě ze sebe vypravil: »Jsem… otec Jaro… a žádné číslo nemám.«

Swan předstíral, že zkoumá nějaké listiny. »Aha, tak to jsi ty, co odmítáš udat svou totožnost. Tímto se odsuzuješ k…«

»Okamžik, pane soudce.«

Corriente přispěchal k ohrádce. Měsíček se k němu obrátil a Swan podrážděně zamžoural nad zlatými obroučkami.

»Co jsi zač?«

»Advokát Del Lago. Byl jsem požádán, abych sem přišel a obhajoval obviněného.«

Možná že soudce Del Laga nepoznal, možná nikdy nečetl první stránku Novin, ale jméno znal velmi dobře. Důkladně se zahleděl do svých listin.

»Soud nepovažoval za nutné, aby se tohoto jednání zúčastnit obhájce,« řekl. »Jsem připraven vyhlásit rozsudek a rozsudek zní…«

»Nepovažoval za nutné,« opakoval advokát, jako když másla ukrajuje. »Nerad bych se vás dotkl, ale nepřísluší o této věci rozhodnout obviněnému? To, co tady vidím, je poněkud kuriózní, smím-li použít tohoto výrazu. Soudní jednání, které začíná před stanovenou hodinou. Obviněný bez obhájce. Jde to všecko skutečně do archívu?«

»Samozřejmě,« ujistil ho Swan a spustil kameru.

Dovedl jsem si ho představit v jeho obvyklé roli soudce trestajícího bezmocné. Lidi, kteří se provinili nedbalostí v práci, kteří si objednali zboží bez krytí na účtu, kteří se ucházeli o lepší zaměstnání, než na jaké jim jejich vzdělání dávalo právo. Tehdy byl kohoutem na smetišti, tomu tisícovku pokuty, tomu měsíc nebo rok odnětí svobody, ven s ním a další pán na holení. Ale na právnickém žebříčku byly mezi ním a Del Lagem světelné roky a on to věděl. Před takovým obecenstvem se neodvažoval zacházet s právem podle své libovůle.

»Ty tam,« prskl, »to si doopravdy myslíš, že potřebuješ advokáta? Chtěl jsem být mírný, ale jestli budeš dělat potíže, odsoudím tě k nejpřísnějšímu trestu.«

Během slovní šarvátky do táty vjel nový život. Napřímil se a řekl tak jasně a zřetelně, že to mikrofonu nemohlo ujít: »Ano, chci, aby mě obhajoval advokát Del Lago.«

Vděčně na mě mrkl. Jako by si až teď uvědomil, že jsem v soudní síni. Že by mu v cele ten lísteček, co mi napsal, vytloukli z paměti?

Soudce se obrátil na svého protivníka. »No tak co chceš uvést?«

»Mohl bych se nejdřív seznámit s žalovacím spisem?«

Swan se posměšně ušklíbl. »O špatně připravených obhájcích jsem už slyšel, ale tohleto je rekord. Copak ty ani nevíš, oč se jedná?«

»S jistými těžkostmi bylo spojeno už zjistit čas a místo soudního jednání. Žalobu prosím.«

»No dobře, hm, dobře…«

Poupravil si brýle a četl: »Obžalovaný zatajil úřadům svůj vzorec sítnice a své otisky prstů. Odmítá udat svoje jméno a osobní číslo. Napař mu, mizerovi, nejmíň pět… Ne, to jsem se přehlédl, na… nabídni obžalovanému možnost, aby záležitost vysvětlil, tady stojí. To je jen taková připomínka mojí sekretářky.«

»Dovolte mi tedy, abych probral body obžaloby postupně jeden za druhým. Jeho jméno je otec Jaro. On ho odmítl udat?«

»Ale to přece není žádné jméno.«

»Takto například podepisuje dopisy. Promiňte mi mou nevědomost, ale klade zákon na jméno nějaké zvláštní požadavky? Že by nestačil počet písmen?«

Soudce se dal na ústup. »No, ale co číslo? Odmítá přece udat svoje číslo.«

Del Lago vytáhl knihu, kterou jsem mu půjčil. »Ano, to je velmi zajímavé. Pátral jsem ve svém archívu a kromě toho jsem si prošel i judikaturu. Nikde jsem nenašel paragraf, podle kterého by bylo trestné nemít identifikační číslo. Je trestné udat falešné číslo, a dokonce je trestné své číslo zapomenout. Považujeme to za samozřejmé, že všichni dostali číslo hned při narození. Ale předpokládejme na okamžik, že rodiče obžalovaného měli zvláštní názor na styk s úřady. Že se narodil doma bez pomoci lékaře. Že se doma učil. A že tedy bez vlastního zavinění nikdy nedostal přiděleno číslo. Bylo by to trestné?«

Swan zabodl do táty pohled. »Bylo to tak?«

Advokát zvedl ruku. »Ne tak zhurta, smím-li prosit. Toto jsou, jak jsem řekl, pouhé dohady. Ale pokud je tomu tak a jeho otec nebo matka jsou dosud naživu, mohli by za toto jednání být pohnáni k trestní odpovědnosti. A nikdo nesmí být nucen svědčit proti vlastním rodičům.«

Zíral nejenom soudce. I tátovi a mně poklesla brada.

»A konečně se dostáváme k bodu obžaloby o otiscích,« pokračoval obhájce nemilosrdně. »Údajně nebyly uloženy v archívu. Ale potom, co byl obžalovaný zatčen, k čemuž, jak jsem se dozvěděl, došlo za okolností budících značnou pozornost, už tomu tak rozhodně není, že? Směl bych soudu navrhnout, aby tuto věc přešetřil?«

Muž v černém se schoulil do sebe. Šilhal ke kameře a snažil se získat čas. Silný hluk ode dveří do budovy přišel jako na zavolanou.

»Postarejte se, ať ten rámus přestane,« přikázal.

Slyšeli jsme na chodbě dupot, tlumené zařinčení a ránu. Lidská vlna smetla stráž a vevalila se do budovy. Do soudní síně se mohl vecpat nanejvýš tucet diváků, ale venku se mísily pobouřené výkřiky s nadávkami a jekotem lidí přitlačených ke stěnám. Del Laga a mě dav přimáčkl k zábradlíčku, které praskalo ve švech. Rámus byl ohlušující.

Swan vyletěl ze židle a stál tam s dlaněmi napřaženými před sebe. Viděli jsme, že se jeho rty pohybují. Neslyšeli jsme ani slovo.

Del Lago se o mě opřel, vyšplhal na zábradlíčko a obrátil se ke dveřím.

»Ticho!« zařval. Rozkaz kupodivu tichou poštou prošel budovou a lidé ho uposlechli.

Podařilo se mu otočit se na zábradlíčku a pokračoval: »Navrhuji, aby soudní jednání bylo odročeno a převedeno do prostornější soudní síně. Do té doby by otec Jaro měl být propuštěn na svobodu.«

Swan mohl odmítnout. Pokud by chtěl riskovat život nebo zmrzačení, mohl odmítnout.

»Jednání se odročuje,« zakrákoral. »Obžalovaný může jít.«

Zpráva se rozšířila chodbou na ulici a vyvolala jásot. Lidé začali skandovat a tleskat do rytmu.

»Všichni svorně v jednom šiku, otec Jaro vede nás.«

Tamtam tadam tamtamtadam tamtam tadam tamtam tam zněl triumfální pochod, který rozvibroval celou budovu. Dav se pomalu stáhl a v tlačenici se otevřel uzounký průchod. Táta zapomněl na své rány. Se mnou a Del Lagem v závěsu prošel dveřmi na ulici a rozpřáhl náruč, jako by chtěl obejmout každého člověka v zástupu.

Kolik lidí přišlo? Deset tisíc? Sto tisíc? Těžko říct. Na obrazovce by ta scéna patrně vypadala impozantně. Pro mě v té chvíli byla jen a jen hrozivá. Tyhle obličeje nezmizí jen na pouhé stisknutí klávesy. Ta těla nás obklopovala jako zeď. Stáli tu muži a ženy, mladí a staří, řada za řadou. Jak to mohli vydržet, stát tak blízko sebe? Proč je nezachvátila panika? Cítil jsem výpary potu a levného ginu a dělalo se mi z toho nanic.

Otec Jaro vypadal jako vojevůdce, který přehlíží své jednotky.

Kdosi mu podal elektronický minimegafon a on ho okamžitě použil.

»Přátelé, děkuji vám za vaši pomoc. Pokusili se mě umlčet, ale vy jste tomu zabránili. Dokázali jste to, co jsme všichni věděli, nejsme bezmocní. Nejsme otroci. Nemusíme se smiřovat s útiskem. Společně, ruku v ruce, odstraníme všecky překážky a vykročíme k jasnící se budoucnosti.«

Ruku v ruce s touhle sebrankou? V duchu jsem se otřásl.

Každou omletou frázi přivítali potleskem a souhlasnými výkřiky. Del Lago se ke mně naklonil a pošeptal mi: »Pokus se ho zarazit, než vypuknou nepokoje.«

Chytil jsem ho za zelený plášť a trhl, až táta skoro ztratil rovnováhu. Zároveň jsem uslyšel bzučivý zvuk, který rychle nabýval na hlasitosti. Ze středu města se blížil celý roj černobílých vznášedel, letících nízko nad zemí. Můj společník zdvojené sdělení pochopil.

»Protentokrát se rozejdeme, ale brzy se znovu setkáme,« zahalekal. »A nedáme se vyprovokovat. Sami si zvolíme okamžik, kdy ukážeme svou sílu. Vraťte se do svých domovů, přátelé, a očekávejte další zprávy.«

Vrátil megafon a dal se bez protestů odvést ke zlatistému symbolu advokátova postavení. Jeho slova na rozloučenou okamžitě zabrala. Dav se rozptýlil, klidně a tiše. Zadním sklem jsem si ověřil, že první policista, který vystoupil ze svého vozidla, nenašel u budovy soudu ani nohu.

Táta Jaro se dál držel role lidového řečníka. »Kamarádi,« řekl, »nikdy nezapomenu, co jste pro mě udělali. A slibuji vám, že bohatě odměním…«

»Děkuji,« přerušil ho Del Lago suše, »honorář už jsem dostal. Ačkoliv kdybych věděl, co mě čeká, byl by dvojnásobný. Tohle je poprvé a naposled, co s tebou mám něco společného. Šílenci nejsou můj obor. Jestli tě dají za katr jako revolucionáře, musíš si poradit sám. Kde vás mám vysadit, Tommy?«

Táta se chtěl vrátit domů a já ho nechal, ať je po jeho.

Den předem jsem do domu poslal opraváře, takže domovní dveře byly silnější než dřív. Nedobytné samozřejmě nebyly, ale kopanec policejní kanady by je už neotevřel. Odemkl jsem a dal tátovi druhý klíč.

»Promiň na okamžik,« řekl táta a vytáhl vlastní svazek klíčů. Když se vrátil, měl na sobě čistý plášť a náruč plnou samoohřívacích konzerv a vychlazených lahví. Sedli jsme si ke stolu. Sám jsem jedl, jako bych týden hladověl, ale on byl nečekaně střídmý.

Asi za čtvrt hodinky, když odsunul konzervu, jsem se ho zeptal: »Jak jsi to mohl vědět?«

»Co?«

»Kde a kdy tě postaví před soud.«

Pokrčil rameny. »No… uhádl jsem to.«

Lepší odpověď jsem z něj nevymáčkl.

Příští odpoledne jsme se dlouze radili. Táta znovu prokázal svou váhavost, která mě už jednou tak zmátla. Okolkoval, že bychom na to měli jít s rozvahou a napřed si to dobře rozmyslet a že možná příliš spěcháme. Včerejší bojovnost jako by odfoukl vítr.

Nakonec jsem řekl netrpělivě: »Kdo to všecko vlastně rozjel, ty, nebo já? Nemysli si, že teď z toho vyklouzneš.«

Zaklepání na dveře bylo nanejvýš opatrné, ale táta stejně zbledl. Šel jsem otevřít a dovnitř vcupital sen.

Blonďaté vlasy k pasu jako proutek, oči modré jako letní nebe, rtíky jako…, ne, Ingela se prostě popsat nedá. Trochu nervózní ze své troufalosti, nesmírně horlivá, neodolatelná. Dvaadvacet let jí bylo, kočce. Podletí přišlo k otci Jarovi.

A přišla sem, aby zůstala, pokud bude smět, a to přece bude, že ano, že ano? Dostihlo ji jeho evangelium, slyšela ho mluvit před budovou soudu a věří mu na slovo. Celé dopoledne čekala u televifonu na nové poselství a už se nemohla dočkat. Musí přispět svým dílem k velké věci.

Nezměrně polichocen, ale dosud váhavě se jí táta zeptal, co umí. S takovou fasádou by měla samozřejmě být od pondělka do neděle na titulní stránce Novin, ale ve skutečnosti byla zaměstnaná v jedné továrně.

Den za dnem seděla u obrazovky a dohlížela na závěrečnou fázi jakéhosi chemického procesu. Nenáviděla tu práci, jak prohlásila, ale veškeré žádosti o změnu jí zamítli s poukazem na její vzdělání a schopnosti. Zelený knoflík, kterým stroj spouštěla, a červený knoflík, kterým ho zastavovala, byly podle poradny pro volbu povolání jediné nástroje, které se jí daly svěřit.

»A kromě toho,« svěřila se otci Járovi, »s tebou naprosto souhlasím, že nejdřív musíme odstranit Martina.« »Martina?«

»No ano, přece šéfa osobního oddělení ve fabrice, od kterého nás chceš osvobodit.«

Několik opatrných otázek nám pomohlo záhadu rozřešit. Ingela byla dyslektik. Pokaždé, když táta napsal, že všeho je vinna mašina, četla to Ingela jako »všecko je vina Martina«, a protože se domnívala, že ji jistý Martin tyranizuje, byla s prorokem zcela zajedno.

»A řekla jsem mu, že končím. To bylo také to poslední, co jsem udělala, než jsem odjela sem.«

»A co když to tak nenechá a požene tě před soud za odmítnutí pracovat?« skočil jsem jí do řeči.

»Ten ať si to zkusí,« naježila se bojovně. »Ale já mu řekla, že jsem si sehnala nové místo jako sekretářka.«

»Že by? A kde?«

»No přece tady.«

Byla prostě neodolatelná. Měli jsme sekretářku dyslektičku.

Mno, když se ukázalo, že byla jenom první z nekonečného proudu návštěvníků, začala nám být skutečně užitečná. Pro učedníky otce Jara bylo typické, že chtěli vidět okamžité výsledky svého obrácení. Jakmile se s ním jenom setkají, jejich potíže budou ty tam. Ale s Ingelou jako šarmantní a usměvavou vrátnou se většina vrátila domů, aniž ztratila náladu.

Některé však přece jen pustila dovnitř, zvláště ty, kteří snili o změně místa. A můj společník se rezignovaně smířil s úkolem vyslechnout jejich zpovědi. Naslouchal jim, dělal si poznámky a pokoušel se podle svých nejlepších schopností jim poskytnout radu a útěchu. Důkladné studium zákoníku přinášelo ovoce. Často mohl návštěvníky poučit o právech, o nichž neměli ani potuchy.

Dalším pomáhal jinak. Jak, to nechápu, ale stále častěji přinášel televifon tajuplná sdělení.

»Díky za změnu místa, vím, že je to tvojí zásluhou,« stálo v nich například. »Tady se cítím mnohem líp.«

Musela to být náhoda, namlouval jsem si. Nějakému pitomci se poštěstilo změnit místo a připisoval to tátovi Jarovi. Tak jako tak to byla alespoň dobrá reklama.

Noviny se už nemohly tvářit, že neexistujeme. Začalo to krátkou notickou:

SOUD ODROČEN

Soudní pojednávání proti občanu podezřelému z provinění proti zákonu o identifikačních legitimacích bylo až na další odročeno. Osoby, které by chtěly být přítomny procesu, nechť o to písemně požádají, aby ulehčily volbu vhodné soudní místnosti.

Za pomoci trojité paměti jsem rozeslal kopii noticky, aby o ni nikdo z našich příznivců nepřišel. I já jsem napsal žádost o vstupenku. Odpověď na sebe dala čekat a já tušil, čím to je. Soudní síně pro tisíce diváků se hledají dosti těžko.

Pokračovalo to štvavou kampaní na titulní straně. Otec Jaro nikdy nebyl jmenován jménem, ale každému muselo být jasné, na koho pisatelé narážejí, protože se vysmívali jeho idejím a argumentům. I ve zprávách se mluvilo o nebezpečí, že začne klesat hrubý národní důchod a že vznikne nezaměstnanost, jestliže se »jisté společensky nebezpečné názory« rozšíří. Dopisy čtenářů, které otce Jara braly v ochranu, se neuveřejňovaly. Napsal jsem jich spoustu, tak to musím vědět. A přece se jeho jméno v Novinách objevovalo, díky sabotážním akcím jeho obdivovatelů.

Způsobů bylo hodně. Reportér zastavil na ulici náhodou nějakou ženu a zeptal se jí na její názor na nějakou aktuální otázku.

»O tom já nevím nic,« odpověděla například, »ale myslím si, že otec Jaro je moc dobrý člověk.«

Příspěvek z pozdějších vydání samozřejmě vyškrtli, ale to už ho mnoho diváků slyšelo v přímém vysílání.

Postihlo to i zábavné kanály. Skupinka čítající tucet i více lidí si obstarala vstupenky na nahrávku nějakého pořadu. Uprostřed komikova monologu začali skandovat pokřik hnutí: »Všichni svorně v jednom šiku, otec Jaro vede nás.« Přirozeně že je vyhodili a v pokladně se dostali na černou listinu, ale za tu cenu jim to stálo.

Tátova filozofie uchvátila vskutku zvláštní individua. Místo aby hezky seděli v klidu doma a nechali se bavit obrazovkou, chtěli se raději scházet. Zakládali kluby, setkávali se na shromážděních, organizovali propagandistické mítinky a demonstrace. To vše se dělo podle zákonů, přesně jak jim vtloukaly do hlavy naše písemné kursy. Pokud se shromáždění mělo konat na území města, žádali o povolení, a jestliže ho nedostali, jeli někam dál. Otec Jaro dostával denodenně žádosti, aby někde promluvil. A ne vždycky se mohl omluvit.

Na trh začaly přicházet podivné výrobky, inzerované v rubrice Různé v místním vydání Novin. Kopřivová polévka, pampeliškový salát, bylinkové čaje, dřevěné lžíce, bez výjimky věci, které rozumný člověk na nic nepotřebuje. Jiní inzerenti sháněli »kladiva«, »sekáčky« a »hoblíky«. Musel jsem si to najít v televifonním slovníku, abych zjistil, že to jsou starobylé nástroje. Tátův starý dům byl pořád ještě náš hlavní stan a Ingela a já jsme pořád ještě neměli přístup do větší části domu. Jediná místnost sloužila jako kancelář, schůzovní místnost a archív. Chtěl jsem, abychom se přestěhovali, obstarali si víc pomocníků a rozšířili činnost, ale on se postavil na zadní.

»Bojíš se výdajů?« hučel jsem do něj. »I kdybychom si koupili pár sedmiposchoďových činžáků, skoro bychom to na účtu nepoznali.«

Ale kdepak. Jemu se líbí tam, kde je, a tečka.

Snad si neuvědomoval, jakou lavinu jeho sněhová koulička rozpoutala. Vlastně ne, to si samozřejmě uvědomovat musel. Nebyl to nový pokus ji zabrzdit? Nezdálo se mu, že už by bylo na čase se z toho vyvléct? Prozatím se na něj všichni dívali jako na vůdce hnutí, ale na vrcholek šplhalo mnoho jiných. Psali pamflety, které byly ještě nelogičtější než naše. Pronášeli projevy, shromažďovali stoupence a mnozí, jak jednotlivci, tak organizace, žádali o peněžní příspěvky.

Ingela mi v ničem nepomohla. Všecko, co táta řekl nebo udělal, bylo správné. Mě tolerovala. Jeho zbožňovala.

Ani ona, ani já jsme v kanceláři nepřenocovali. I když jsme pracovali dlouho do noci, vraceli jsme se na noc domů, ona k sobě a já k sobě. A přitom jsem bydlel mnohem blíž a častokrát jsem jí nabízel, aby u mě přespala nebo zaskočila na něco na zub nebo jen tak na kus řeči. Ale kdepak.

Jako by nebylo dost na její kráse a šarmu, ukázalo se za čas, že je technický génius. Bez sebemenšího vzdělání v oboru měla neomylný cit pro to, jak stroje fungují. Když začal zlobit televifon, a to se stávalo tak často, že jsme začali podezřívat, že za tím bude televifonní společnost, šťourala se v něm tak dlouho vlásenkou, až začal příst jako kočka. Nejsložitější zámky otevřela za pár vteřin. To se ukázalo jednou ráno, když se táta dal přemluvit, aby vystoupil na nějakém masovém shromáždění, a já si zapomněl klíč doma.

To odpoledne jsem ostatně dostal velmi nečekaný hovor. Piloval jsem jeden oběžník a nechtěl jsem být rušen, ale televifon se hlásil o pozornost kontrolkou, kterou mohl zapojit jen velmi zvláštní vysílač. Před půlrokem, kdy jsem ještě byl v Novinách, jsem si pro zajímavost zjistil, kolik občanů je vybaveno tímto přídavným zařízením. Jednalo se o něco víc než dvacet lidí. Hovor jsem přijal. Byl to Bernhard.

Řadu let závisela moje nálada na tom, jak se tvářil. Pokud se tvářil přátelsky, měl jsem pocit jistoty. Jestliže byl bryskní, znervózněl jsem. Snažil jsem se rozeznat význam i té nejmenší změny v jeho mimice a přizpůsobit se jí. Teď už jsem na něm závislý nebyl, a mohl jsem ho poprvé vidět objektivně takového, jaký je.

Úsměv má falešný, konstatoval jsem, je to mechanická grimasa. Jeho hlas, který mi zněl otcovsky, je spíš úlisný. Tlusté prsty si pohrávaly s paměťovou kazetou.

»Tommy, kamaráde, to je dobře, že jsem tě zastihl. Musíme si promluvit o spoustě věcí. Jsi sám?«

Otevřenými domovními dveřmi jsem slyšel Ingelu, jak diskutuje s hloučkem návštěvníků. Přijeli zdaleka a chtěli dovnitř, čekat na otce Jara.

»Nó…«

»To, co ti chci říct, je určeno jen pro tvoje uši. Můžeš sem za mnou přijít?« Aniž čekal na odpověď, pokračoval: »Posílám pro tebe taxíka. Přijeď.«

Zvědavost mě popohnala, a tak jsem za čtvrt hodiny, když taxi přistálo, nastoupil. Po všechny ty roky, kdy byl Bemhard mým šéfem, byl to pro mě jen obličej na obrazovce. Jestliže se se mnou chtěl setkat osobně, musely ho k tomu vést důvody tak silné, že mi stálo za to zjistit jaké.

Střecha budovy Novin byla dobře střežená. Přestože vznášedlo samozřejmě bylo opatřeno přistávacím kódem, trvalo to hezkých pár minut, než smělo přistát. Mechanický hlas mě dovedl ke správnému vchodu a výtah se rozjel automaticky, jakmile jsem nastoupil.

Podle ničeho se nedalo rozeznat, do kterého patra mě zavezl. Bylo to sídlo moci a moc si nepřeje nevítané návštěvníky. Naivně jsem očekával, že mě výtah vysadí do chodby, kde mi reproduktor předá další pokyny, jenomže když dveře zajely do stěny, ocitl jsem se v Bernhardově lokále.

Jistě, viděl jsem ho mnohokrát předtím, ale obrazovka má sklon zkreslovat vzdálenosti. Kdybych se předem skálopevně nerozhodl, že se nenechám ohromit, obdivně bych pískl. Tak velká plocha pro jedinou osobu, to bylo téměř nepochopitelné. Můj kutloch by se tu vešel do výtahu. Místnost, kterou jsme Ingela a já měli k dispozici u táty, byla sice slušná, ale ta byla v chudinské čtvrti a vypadala podle toho. Tady bylo všecko, co mohlo člověka učinit šťastným. Obrazovky kolosálního formátu, křesla civilizovaného typu, která uměla měnit tvar a barvu nebo mizet v podlaze, a několik metrů široký pracovní stůl s klaviaturou větší než u kostelních varhan.

Zády ke stolu seděl sám velikán. Když vstal a podal mi ruku, viděl jsem, že kamera podávala zavádějící informaci i o něm. Sahal mi stěží po bradu.

»Jsem rád, že jsi přišel, Tommy. Opravdu jsi mi tu chyběl. Noviny už nejsou, co bývaly, od té doby, co jsi skončil. Posaď se. Dáš si drink?«

Přikývl jsem a odpustil si přípodotek, kdo naši spolupráci přerušil.

Z okénka ve stolu se vynořily dvě orosené, po okraj naplněné sklenice. Vzal jsem si jednu a omočil v ní rty. Ach, to bylo jinačí pitíčko než ten opičí pot, kterým nás častoval táta Jaro. A to ještě hlídal špižírnu jako drak, nikoho tam nepouštěl, ani mě, přestože už tak dlouho táhneme za jeden provaz, a umíněně odmítal změnit značku. Samozřejmě že jsem mohl objednat pár beden pitelnější značky, ale kam bych je postavil? Vedle televifonu? Nedělalo by to dobrý dojem na naše návštěvníky. A jestli se stoupenci táty Járy na něco zahákli, tak to byla averze k obrazovkám. Občas už mi ti lidi, co k nám pořád strkali nos, tak lezli krkem, že bych je…

» Vypadáš zamyšleně, Tommy. Přirozeně tě zajímá, proč jsem tě požádal, abys sem přišel.«

Vrátil jsem se do současnosti. »To se ví, B. B.«

»Mám pro tebe nabídku. Dostaneš nazpátek svoje místo…«

»Se stejným platem?« zeptal jsem se.

»Samozřejmě.«

»A se stejnou pracovní dobou?«

»Můžeš být docela klidný. Všecko bude přesně jako dřív.«

»B. B.,« řekl jsem, jako když másla ukrajuje, »chceš vidět moji kartičku?«

Když mu to došlo, roztomilá maska spadla. »A jak dlouho si myslíš, že si tu sumu budeš moct nechat, když tě odsoudí pro podvod?«

»Nebuď směšný,« řekl jsem se sebejistotou, kterou jsem necítil. »Koho já podvedl?«

»Všechny ty blbouny, co převedli peníze na tvoje konto. Všechny adresy máme a určitě mezi nimi nebude málo těch, kteří se budou cítit podvedeni. Ale dovedu si představit i jiné body obžaloby. Velezradu například a pobuřování.«

Jeho terminál má míň bloků, než měl můj, to jsem věděl, takže to, co řekl o adresách, musí být pravda. Ale zbytek?

Neměl jsem se ho raději ptát.

Proces proti otci Jarovi už je připraven, důkladně připraven, a tentokrát se nejedná o zločin proti ustanovením o identifikačních číslech. Kvůli jeho agitaci klesla výroba v řadě odvětví. Poprvé za desetiletí klesly příjmy zábavních kanálů. Noviny ztratily předplatitele. Tisíce pracujících žádají převedení na jinou práci.

Bernhard dokončil výčet. »S trochou štěstí se z toho možná dostanete i s doživotím,« řekl.

Málem jsem upustil sklenici. »My?«

»Pokud víme, má jenom dva spoluviníky a ty jsi do toho namočen nejvíc. Ta holka jistě nedostane víc než deset patnáct let.«

»Tu z toho vynech,« vyjel jsem na něj.

»Rád, Tommy, ale o tom já nerozhoduji. Zbytku té sebranky se bát nemusíme. Až otec Jaro a ty budete sedět za mřížemi, bude po kraválu.«

Upřel na mě pohled. »Naše společnost si nemůže revolucionáře dovolit, Tommy. Je to příliš citlivý mechanismus, vyžaduje to příliš vysoké náklady. Kdyby otec Jaro pochopil varování, když jsme mu zabránili inzerovat, nechali bychom ho na pokoji. Pár výstřelků nějakého blázna můžeme tolerovat. Jenže on místo toho zvýšil svou aktivitu a začal být přímo nebezpečný. Přesto dostal novou šanci. Kdyby přijal trest a na pár měsíců zalezl do cely, bylo by to vyřízené. A co on udělal? Zorganizoval nové nepokoje.«

Kolik toho Bernhard věděl? Jinými slovy tvrdil, že největší podíl viny vlastně nesu já. Táta se z toho všeho vlastně chtěl vyvléknout. To já ho přemluvil, aby pokračoval. Bernhard ještě nevyprázdnil svou zásobu bomb. Ani zdaleka. »Mezi námi,« řekl, »jsem členem státní bezpečnostní rady. Ten post plyne automaticky z mé funkce šéfredaktora Novin. A v radě jsme se všichni shodli, že nebezpečí roste každým dnem, kdy tahleta fraška pokračuje. Zavřít vás oba, to je jeden způsob, jak to ukončit. Ale ještě je tu jeden a o tom bych si s tebou rád promluvil.« Čekal jsem.

»Když budeš proti otci Jarovi svědčit a odhalíš ho jako podvodníka, dostaneš se z toho bez trestu. Kromě toho se budeš smět vrátit na svoje místo. Možná si budeš moct dokonce ponechat něco z těch peněz, které jsi vylákal, ale to necháme na později. V radě jsme se shodli, že proces přímo přenášený Novinami a s tebou jako korunním svědkem bude nejlepší lék na tuhletu chorobu. Musím vědět jen jedno, Tommy. Věříš ty sám na ty pitomosti, které jsi pomáhal rozšiřovat?«

Otevřel jsem ústa, abych mu odpověděl, ale zarazil mě. »Rozmysli si to. Tohleto je důležité.«

Jako kdybych ani nebyl přítomen, dal se znovu do práce. Dělal namátkové kontroly proudu článků, spojoval se s lokálními redaktory a dával tlumené příkazy redigentům. Nic mu neušlo, dokonce ani inzertní strany.

Přemýšlel jsem, důkladně a dlouho. Jaký mám názor, v hloubi duše? Kdybych instinktivně vyslovil, co jsem měl v úmyslu, zněla by replika: »Samozřejmě že jsem nikdy ani na vteřinku nevěřil tomu, co otec Jaro hlásá.« Jenže je to pravda?

Už na základní škole jsem se učil o strachu z počítačů a robotů, který začal být patrný v druhé polovině minulého století a vyvrcholil na přelomu století. Lidé si mysleli, že devět z deseti zůstane bez práce. Veškeré profesní znalosti a dovednosti upadnou v zapomnění a s nimi zmizí i pocit smysluplného života.

A jak to dopadlo? Ano, celá dlouhá řada zaměstnání zmizela, přesně jak škarohlídi předpovídali, a po několik let se zástupy nezaměstnaných počítaly na milióny. Ale poměrně brzy se ukážalo, že počítače vytvořily více pracovních příležitostí, než jich odstranily. Průmysl potřeboval stále víc a víc programátorů a konstruktérů. Díky počítačům vznikly docela nové druhy zboží a služeb a nová povolání vyžadují přinejmenším stejně velkou obratnost jako stará. Řada prací je monotónní, to je pravda, ale takových přece existovalo dost i dřív. V minulém století se například odpadky z domácností sbíraly ručně a odvážely se do spaloven. Teď se celá procedura, sběr, třídění, recyklace, výroba energie obstarává z jednoho stanoviště. Copak by technik, který si teď sedí hezky doma a do velmi značné míry si sám volí pracovní dobu, raději ohýbal hřbet pod pytlem s odpadky? Dávalo to člověku větší pocit štěstí, když seděl na traktoru za každého počasí, místo aby sledoval brázdu na obrazovce? Byl člověk hrdější, když seděl za volantem taxíku v životu nebezpečném provozu, se zácpami a stresem a nervózními zákazníky, místo aby z domova dohlížel na objednávání jízd v celé čtvrti? Stěží.

Počítač zlepšil i vyučování. Před padesáti lety se psaly doktorské disertační práce, které byly horší než písemné práce v páté třídě. Každému se dostane takového vzdělání, které je pro něj podle talentových zkoušek nejvhodnější. Školních budov přestalo být zapotřebí, když děti mohou sedět doma a učit se v rytmu, jaký jim vyhovuje. A jakmile udělají zkoušky, dostanou práci.

Že se pomocí počítače zároveň dá nahlédnout do soukromého života spoluobčanů, je nevyhnutelné. V naší bezhotovostní společnosti, která vyhovuje všem kromě takových zpátečníků, jako je táta, se všecky nákupy registrují. Jestliže si někdo koupí víc zábavy, než na kolik může mít čas, nebo víc lahůdek, než se dá předpokládat, že si může dovolit, počítač vyhlásí poplach. Jestliže něčí účet v bance roste, aniž dotyčnému zvýšili plat nebo aniž se snížily jeho nákupy, i to je důvod pro prověrku. Zloději a podvodníci mají dobrý důvod sočit na možnost kontroly, ale »ten, kdo nemá co skrývat, nemá se čeho bát«, toto heslo platí už od doby, kdy počítače byly v plenkách.

Nová technika změnila i politiku. Jednou ročně poslušně tiskneme knoflík, abychom zvolili ministerského předsedu, a ten potom jezdí po celé zemi, slavnostně otevírá nové závody a volí královny krásy před objektivem Novin. Ti, kdo mají skutečnou moc, se vybírají jinak. Policejní prezident se začal připravovat na své povolání, ještě než skončil základní školu. Na to počítač dohlédl podle údajů z osobnostní analýzy. V některých ostatních povoláních, jedním z nich je novinařina, se člověk může mezi špičku probojovat a snad se i stát, jako Bernhard, jednou z anonymních osobností, které rozhodují v státní bezpečnostní radě. Na posty například vrchního soudce nebo plánovacího ředitele vybírá lidi počítač.

A jak jinak by se také měli vybírat? Ve všeobecných volbách? Byla by naše společnost lepší, kdybychom opraváře taxíku zvolili do funkce velitele policejního sboru nebo odpadového inspektora do funkce plánovače průmyslové výroby?

Počítače a roboti nás povznesli na takovou životní úroveň, o níž se našim dědečkům ani nesnilo. Bydlíme, jíme a oblékáme se lépe než oni, máme více volného času a enormní nabídku zábavy. Žijeme v nejlepším ze světů.

Nebo…?

Můj styk s tátou Jaro mi otevřel oči, kolik je mezi námi nespokojených. Kolik lidí se chytá sebemenšího stébla, aby změnili svůj život. Cítí se pod neustálým dozorem. Cítí se izolovaní a bezmocní. Připisují si talent a vlastnosti, které počítač u nich neshledal.

A fakt je, že počítačová analýza má své nedostatky. Ingela je toho příkladem. S nadšením se hrabe v mechanismech všeho druhu a určitě by z ní byla vynikající opravářka. Jenomže počítač konstatoval, že je dyslektik, a mohla by si tudíž špatně vyložit nějaký psaný návod. A proto jí přidělil zelenou a červenou klávesu.

V Utopii nepíší milióny lidí primitivnímu podvodníkovi.

V Utopii se neorganizují protestní shromáždění. »B. B.,« ozval jsem se tiše.

Okamžitě vypnul obrazovku a podíval se mi do očí.

»V řadě věcí má otec Jaro pravdu. Ve všech těch jeho frázích je zrnko pravdy.«

Nevím, co jsem čekal. Snad že zavolá policii, aby mě dal do procesu zavřít. V každém případě mě překvapil.

Bernhard se rozzářil. »To je rozumná odpověď,« prohlásil. »Udělal jsem dobře, když jsem se před radou za tebe postavil. Na Tommyho se můžeme spolehnout, řekl jsem ostatním. Je to rozumný chlap.«

»Teď už nerozumím ničemu,« povzdechl jsem si. »Jak to vypadá, tak ty s tátou Jaro souhlasíš. A přitom ho chceš dostat před soud a za mříže.«

»Samozřejmě. Je to tak těžké pochopit? Kdyby žvanil samé nesmysly, nebyl by nebezpečný. My v radě jsme si vědomi, jak velká je mezi lidmi nespokojenost. Teď dostala příležitost se projevit a sám vidíš následky. Jestliže nezasáhneme, nanejvýš během půl roku se celá země ocitne v chaosu. A proto musíme otce Jara umlčet, a navíc takovým způsobem, že ztratí všechny stoupence. Nebo si snad myslíš, že můžeme ze dne na den dát všem rozmanitou a odpovědnou práci? Možná že ten den jednou přijde, ale do té doby musíme všecky, co vykonávají nudné rutinní práce, držet v narkóze.«

Vstal na znamení, že audience skončila.

»Uvidíme se, Tommy. Jakmile proces skončí a ty přispěješ k jeho úspěchu, soudce se s tebou spojí a vyslechne tě. Ale buď opatrný, ať otec Jaro nevyčenichá, co se chystá.«

V taxíku cestou do kanceláře jsem se sebou dlouze účtoval. Mám tátu nechat v loji? Můžu ho předhodit vlkům a necítit přitom výčitky svědomí? Je práce v Novinách důležitější než přátelství?

Usoudil jsem, že odpověď na všechny tyto otázky je ano. Kromě toho jsem musel brát ohled na jiná a důležitější fakta. Tátu jsem zachránit nemohl. Jestliže odmítnu úřadům pomoc, nic se nezmění, jen zavřou i mě. Bernhardovo tvrzení, že došlo k výpadkům ve výrobě, udělalo hluboký dojem i na mě. Je mou povinností pokusit se odčinit škody, které jsem způsobil. Táta Jaro se z toho musí dostat sám.

No dobře, ale co Ingela? Nevyberou si ji jako odstrašující příklad tátova stoupence? Co když ji odsoudí na několik let do vězení? Ne, tak špatně to skončit nesmí. Rozhodl jsem se, že do toho půjdu jen za podmínky, že Ingelu osvobodí. Za obětní beránky si mohou vyvolit někoho jiného z té bandy křiklounů, kteří organizují mítinky a vedou kluby. Mohl bych dokonce Ingelu přimět k něčemu, co by pomohlo tátu potopit. Aniž by o tom sama věděla, protože je loajální až za hrob. Pohrůžka procesem by ji nezastrašila.

Když jsem vystupoval z taxíku, z domu právě vycházel návštěvník.

»Nemá smysl, abys chodil dovnitř,« řekl mi, když jsme se míjeli. »Otec Jaro mluví někde na shromáždění a nikdo neví, kdy se vrátí.«

Odpověděl jsem mu jen pokrčením ramen. Neměl ani potuchy, kdo jsem, a proč taky. Nenávistné články v Novinách několikrát přinesly tátův portrét. Nějaký reportér byl patrně v davu lidí před soudní budovou a podařilo se mu ho vyfotografovat. Pokaždé, když se v novinách objevil jeho obrázek, byl táta Jaro bez sebe vzteky. Já se naproti tomu na stránkách Novin neobjevil od té doby, co jsem dostal kopačky.

Až zahájí proces, budu o to známější. Dovedl jsem si představit titulky.

Komplic otce Jara vypovídá.

Miliónové podvody odhaleny.

Přísné tresty zatčené bandě.

Ingela mi kývla na pozdrav. »To je zase den,« odfoukla si. »Co jsi odjel, nebylo tady ticho ani na vteřinu. Kam jsi vlastně zmizel?«

»Ále, to nebylo nic důležitého. Starý kamarád mě požádal, abych mu pomohl s jednou maličkostí. Holka, ty ale vypadáš udřeně. Jedla jsi vůbec něco?«

Ten starý barák nebyl připojen na dodávkový systém a ne vždycky jsme si s Ingelou vzpomněli, že si s sebou máme vzít něco z domova, takže pokaždé, když byl táta pryč, oběd byl pro nás problém.

»Nejedla, ale můžu pro něco doskočit.«

»Není potřeba, já to zařídím.«

Postavil jsem se ke dveřím do zapovězených prostor a stiskl kliku. Samozřejmě zamčeno, za celou tu dobu, co jsem tátu znal, na tuhletu drobnost nikdy nezapomněl. Poplácal jsem se po kapsách a přes rameno jsem řekl: »Hele, vypadá to, že jsem zapomněl klíče. Neporadila by sis s tím zámkem?«

Kdyby nebyla tak unavená, určitě by zareagovala. Sice jsme nikdy tátovo maniakální zamykání nekomentovali, ale určitě si toho musela všimnout. A v tom případě musela zaznamenat, že můj revír v baráku nebyl o nic větší než její. Ale bez protestů zámek otevřela. Trvalo jí to jen pár vteřin a myslím, že k tomu použila narovnané sponky.

Jakžtakž se mi podařilo ukrýt rozčilení. »Fajn. Počkej tady, hned se vrátím.«

Protáhl jsem se dveřmi a zavřel za sebou. Napětím se mi zpotily dlaně.

Místnost, do které jsem vešel, byla od podlahy do stropu nabitá krabicemi a bednami. Některé byly otevřené, takže jsem viděl, co v nich je. Samoohřívací konzervy, nápoje všeho druhu, byly tu zásoby na dlouhodobé obléhání. Šaty, a nejenom zelené pláště, ale nejrozmanitější oděvy včetně kompletní policejní uniformy. Všechny v tátově velikosti, pokud jsem to dovedl posoudit.

Uprostřed místnosti stál stroj, který jsem nemohl nepoznat. Dělal jsem totiž reportáž o novém robotu řady T, když ho poprvé předváděli. To T znamenalo totální a mínilo se tím jak nástrojové vybavení, tak paměťová kapacita. Model T byl mobilní a použitelný stejně tak v dole jako v kuchyni nějaké restaurace. Kvůli vysoké ceně však byl doposud vyroben jen v několika málo exemplářích. Nalézt jednoho z nich tady byl pro mě šok. Jak ho táta sehnal a k čemu ho používal?

Předváděčka na mě udělala nesmírný dojem; proto jsem si ho také tak dobře pamatoval. Zavedli mě do lokálu, kde pracoval nějaký muž. Docela obyčejný muž u docela obyčejného pracovního stolu. Na jeho obrazovce jsem viděl, že dohlíží na běžící pás u montáží mikromotorků. Práce vyžadovala napjatou pozornost, a pokud jsem mohl posoudit, prováděl ji zručně, ale cítil jsem zklamání. Bernhard naznačoval, že uvidím něco naprosto senzačního, proto mě poslal do továrny, místo abych tu práci obstaral z domova.

Vešel ředitel továrny. Čekal na mé vyjádření tak ostentativně, že jsem ho nechtěl zklamat. Podařilo se mi dát dohromady něco krotkého, asi ve stylu: »To… vypadá to, že mu to jde.«

»Že ano!«

Ředitel se obrátil k pracovnímu stolu. »Vstaň,« přikázal bryskně.

Muž vstal a postavil se do pozoru.

»To neumíš být k návštěvníkovi zdvořilý?« pokračoval ředitel. »Smekni. Aha, ty nemáš čepici. Tak smekni hlavu.«

Načež muž klidně oddělil hlavu od krku a podával mi ji.

Když mě vzkřísili, omlouvali se ze všech sil. Mysleli, že jsem byl informován předem, jinak by přirozeně ne… atd. V následujících hodinách jsem dostal řadu důkazů o mnohostrannosti modelu T. Ruce mohly být zaměněny za nástroje pro kopání, řezání, sváření nebo cokoli jiného. Kompaktní kovové tělo pod plastikovou kůží k nerozeznání od pravé snášelo žár vysoké pece a chlad kosmického prostoru. Dovedlo dokonce předstírat, že jí i pije.

»Neexistuje v naší společnosti zaměstnání,« vychloubal se ředitel továrny, »které by model T nezvládl.«

»Co novinařina?« nadhodil jsem zkusmo.

Ale ano, i to zvládl. Po rychlém přeprogramování dal dohromady velmi slušný článek o sobě.

Za svou reportáž bych měl dostat cenu. Alespoň ji měli uveřejnit, jenomže téhož odpoledne vedení továrny dostalo po nose a poprosilo Bernharda, aby chvíli počkal. Vedou delikátní jednání s policií a armádou, obávají se reakcí veřejnosti. Slovo i obraz byly pohřbeny v archívu Novin.

A teď stál robot T přede mnou. Svlečen ze své roušky, ale podle všeho plně provozuschopný.

Táta mi toho bude muset hodně vysvětlit, až se zase uvidíme.

Podlaha tady uvnitř byla ze stejně tlustých prken jako ve vedlejší místnosti, ale dvě jemné škvíry v nátěru mi připadaly podezřelé. Teprve když jsem je objel nehtem palce, objevil jsem další dvě, příčné škvíry. Nemohlo to být nic jiného než padací dveře. Co se pod nimi skrývá? Musím to zjistit. Ale jak je otevřu? Nehty asi ne, to mi bylo jasné.Nazdařbůh jsem začal prohrabávat obrovský sklad nejrůznějších věcí. V nezamčené dřevěné truhle jsem našel něco, co vypadalo použitelně, jakousi ohnutou železnou tyč s dvěma ostrými drápy na jednom konci. Zatlačil jsem drápy do škvíry a zapáčil. Houževnaté dřevo se zapraskáním povolilo a vyštípl se asi decimetr široký kus prkna. Dřevo spočívalo na kovové podložce, a když jsem odlámal zbytek obdélníku, vytušil jsem v kovu opět čtyři škvíry. Drápy mého primitivního nástroje nesvedly kov ani poškrábat.

Zašilhal jsem na nehybného robota řady T. Kdyby se mi ho povedlo uvést do chodu a kdyby měl k dispozici své speciální nástroje, dalo by se pod padací dveře proniknout. Jenomže robot reagoval jen na jistá hesla. Bez nich mi nebyl o nic užitečnější než socha.

»Ty tam,« řekl jsem zkusmo. »Otevři ten příklop.«

Stejně dobře jsem si mohl popovídat se zdí.

»No tak, do toho! Hodný robot, dej se hezky do práce.«

Stejně vynikající výsledek. Bylo to samozřejmě nesmyslné. Mohl bych tu stát týdny a přeříkávat zaříkadla, aniž bych našel to pravé.

Vlastně ne, ani to ne, protože jsem vlastně kouzelnou formuli uměl jen jednu. Něco, co jsem jako dítě slyšel v televizní pohádce. O čem ta pohádka byla, to už jsem zapomněl, ale ta kouzelná formulka… Jakpak to bylo? »Se Samem,« zkusil jsem.

Kdo ten Sam byl, to už jsem nevěděl. Možná hrdina té pohádky. Nebo ta zelená příšerka z vesmíru, taková, o které pojednává většina pohádek. Ale jméno jsem si pamatoval dobře, tím jsem si byl jist.

Velitelským hlasem jsem to zkusil znovu. »Se Samem!« Zdálo se mi to jen, nebo se robot pohnul? A nemělo to zaříkadlo ještě pokračování? Ano, už to mám. »Se Samem otevři se!«

Robot T se ke mně otočil. Na celém jeho postoji bylo vidět, že čeká na rozkaz.

Otočil jsem se a ukázal. »Vyraž ten příkl…« Ústa mi zela skoro stejně dokořán jako otvor v podlaze. Příklop se neslyšně odsunul. Do osvětlené chodby vedly ocelové schůdky. Přidržoval jsem se zábradlíčka a spustil jsem se na betonovou podlahu. Mohl jsem si vybrat jen jeden směr, a tak jsem se tím směrem vydal. Co by se stalo, kdyby se dvířka zavřela a já uvízl tady v podzemí, tím jsem se nezabýval.

Už po pěti šesti metrech chodba zahýbala prudce doprava a zavedla mě do prostoru o asi padesátí čtverečních metrech s holými stěnami a slunečními lampami u stropu. Na jejím druhém konci chodba pokračovala, ale to už musela beze mě. Jediný kus nábytku v místnosti na mě zapůsobil tak, že jsem se zarazil jako hřebík.

Televifon.

Ano, televifon. Ovšemže poslední model s velkou obrazovkou a záplavou kláves a přepínačů, ale o nic pozoruhodnější než ten, co stál v mém vlastním lokálu.

Jenomže tenhle patřil tátovi Jaro. Tenhle stál v jeho tajném a dobře hlídaném labyrintu. Byl to symbol všeho, co zavrhoval a proti čemu otevřeně vyzýval k boji.

Zasedl jsem ke klávesnici a bříšky prstů zadal několik rychlých otázek.

Doposud jsem byl překvapen, zvědavý, neklidný. Teď jsem byl ohromený.

Televifon neměl žádné bloky.

Všecko mi bylo k dispozici. Všechna fakta, veškerá statistika, všecko, co by úřady nebo soukromé osoby raději udržely v tajnosti.

Moje ochromení vystřídala horečná aktivita.

»Jakým kódem mohu ovlivnit definitivní znění Novin?«

Řada čísel na obrazovce.

»Jak změnit výsledek talentové zkoušky a pracovní rozmístění občanů?«

Nová čísla.

Tak takhle to tedy bylo. Odtud táta změnil formulace v mé poslední reportáži a zařídil, že mě vykopli. Odtud pomáhal svým stoupencům, kteří chtěli změnit místo. A odtud, to bylo stejně jasné jako sluneční lampy u stropu, pumpoval bankovní účty a obstaral si počáteční kapitál. Se správným kódem se daly zakrýt všecky stopy, vygumovat osobní čísla, zahladit otisky prstů. S televifonem zcela zbaveným bloků nebylo nic nemožné.

Nářadí, stavební materiál, prázdná budova výhodně položená? Stiskni klávesy a všecko je tvoje. Robota řady T na hrubé práce? Prosím, stačí si ho objednat.

A táta mačkal a táta objednával. Táta Jaro, můj přítel a učitel. Lhář, taškář a podvodník.

Zbývala už jen jedna otázka. Jediná skutečně důležitá otázka.

»Kdo je otec Jaro?«

Obrazovku zalilo pulsující bílé světlo. Ačkoli se mi zařezávalo do očí, nebyl jsem s to odvrátit pohled. Zář zfialověla, zmodrala, znovu bíle zajiskřila. S ohlušujícím duněním se kolem mě valil vodopád. Rachotem pronikal hlas, který mi připadal povědomý. »Tvůj čas přišel, Tommy. Začínám odpočet. Deset, devět, osm, sedm…«

Nula. Probudil jsem se z dlouhé hypnózy. Protáhl jsem se a zkontroloval, zda všechny vzpomínky jsou na svých místech. Z pokračování chodby, která ústila ve křoví na opuštěném pozemku více než půl kilometru odsud, bylo slyšet kroky. Do místnosti vstoupil otec Jaro. Přivítal jsem ho s úsměvem.

»No tak, táto, buď zdvořilý a smekni čepici. Aha, ty vlastně žádnou nemáš. Tak smekni hlavu.«

Postava v zelené kutně poslušně vzala hlavu do ruky a smekla ji.

Neblokovaný televifon byl můj vlastní. Jak bloky vypadly, to jsem nevěděl ani teď. Pravděpodobně to byla výrobní vada, vada, jaká se vyskytne jednou za miliardu případů, a té vadě ještě dodaly moje vzteklé kopance, když mi vrátili reportáž z továrny na výrobu robotů. Zato jsem teď věděl, jak jsem té vady využil. Přirozeně jsem vadu objevil okamžitě, jakmile jsem začal po svém záchvatu vzteku znovu pracovat. Hledal jsem něco v rejstříku a náhle mě z obrazovky zaplavila fakta. Naprosto ohromující fakta, která může dostat možná prezident nebo ministr vnitra, ale rozhodně ne nějaký reportér. Fenomén mohl mít jen jedno jediné vysvětlení a na to jsem přišel téměř okamžitě.

O to déle mi trvalo, než jsem vymyslel, jak bych mohl ten zázrak využít ve vlastní prospěch. Obrazovka mi poskytla prognózy jak pro nejbližší budoucnost, tak pro budoucnost vzdálenější.

Dověděl jsem se, že už teď byly tisíce občanů zaměstnávány naprosto nesmyslnými úkoly. Seděli připoutáni ke svým pracovním stolům jen a jen proto, že úřady se neodvážily přestat je kontrolovat. A mělo to být horší. S novým robotem T podlehnou racionalizaci další povolání, vyžadující ještě vyšší kvalifikaci. Například moje vlastní. Robot je v provozu lacinější a mnohem univerzálněji použitelný. Ze zorného úhlu vlády byly dobré důvody, ekonomické i jiné, pro to, aby se vývoji dal volný průchod. Pracovní doba by se postupně zkracovala a obyvatelstvo by se za pomoci televizních show a jiných drog uspalo do totální apatie.

Během nesčetných hodin před obrazovkou jsem sledoval trendy pravděpodobně mnohem dál než plánovači. Viděl jsem beznaděj a nespokojenost, kterou žádná kvazipráce, žádná zábava ani nejvelkorysejší příděly alkoholu nemohou otupit. Viděl jsem vzpouru a viděl jsem, jak ji potlačila neporazitelná armáda robotů. Mohl bych trendy ovlivnit, změnit budoucnost?

»Ano,« odpověděla obrazovka.

Jak? Co by se stalo, kdybych se o své zkušenosti podělil s malou skupinkou mocných?

»Doživotní vězení, pravděpodobnost 96%. Trest smrti, pravděpodobnost 74%.«

Namáhavě jsme oba, neblokovaný televifon a já, vypracovali plán. Sjednocující osobnost v čele nového lidového hnutí by mohla změnit společnost. Vůdce hnutí musí být zcela neznámý, zvláště pro ústřední rejstřík osob. Hnutí nesmí růst příliš rychle, ale také ne příliš pomalu. Vládnoucí špičky si musí namlouvat, že je to neškodný pojistný ventil pro hrstku lidí, a hnutí musí strhnout dvaašedesát procent obyvatelstva, než se podaří vybudovat armádu robotů.

Až do této chvíle všecko byla jen teorie. Pak jsem poprvé porušil zákon. Z továrny zmizeli dva roboti řady T. Skandál utajili.

Zformuloval jsem filozofii hnutí, zařídil hlavní stan a nechal jsem jednoho robota, aby ho vybavil. Zároveň jsem začal programovat druhého. Když jsem mu vymyslel jméno, otec Jaro, cítil jsem se jako skutečný génius. Představoval jsem si, že s ním jako prorokem a příkladem pro masy budu sám moct bez nebezpečí vystupovat jako zakladatel organizace. Pro jistotu jsem si to ověřil na obrazovce.

»Doživotní vězení, pravděpodobnost 96%…«

Počítač je blbec. Šikovný blbec, který dovede počítat a kreslit vývojové křivky, ale stejně blbec. Na jednu otázku rozhodně odpovědět nedovede: »Jak mám otázku formulovat, abych dostal kloudnou odpověď?«

A přece se mi podařilo dotápat se k jisté metodě a obrazovka mi potvrdila, že jsem se strefil do černého. Existovala čtyřiapadesátiprocentní pravděpodobnost, že organizace bude úspěšná, pokud nikdo nebude vědět, kdo za ní ve skutečnosti stojí. Nikdo.

Dokonce ani já sám.

S pomocí televifonu jsem pokračoval v programování, s pomocí televifonu jsem zkonstruoval spojení mezi robotem a počítačem, spojení, které nikdo nemohl odhalit nebo rušit.

Zabralo mi dvě noci, než jsem ve svém lokálu odmontoval stroj a než jsem ho převezl do sklepení pod hlavním stanem. Ty dny jsem se hrozně bál. Bude na novém místě fungovat? Je pořád ještě bez bloků?

Fungoval. Byl.

Okamžitě jsem si do svého lokálu objednal náhradu, obyčejný, blokovaný televifon, a nechal si ho nainstalovat. Pak jsem se pokusil co nejpečlivěji propočítat, jak dlouho bych měl setrvat v nevědomosti o své akci. Program, dlouhý a podrobný, ale s rezervami pro nepředvídané události, byl hotov. To zcela poslední, co jsem potřeboval, totiž metodu, jak sám sebe zhypnotizovat za pomoci televifonní obrazovky, jsem vytáhl z univerzitního archívu. Zbývalo mi už jen zmáčknout jedinou klávesu. Dva dny nato vyšel v Novinách inzerát otce Jara. A jaká byla situace teď? Zvítězili jsme? Vyvolal jsem na obrazovku diagramy a čísla. Šedesát pět procent obyvatelstva sympatizuje s otcem Jarem. Produkce továrny na roboty je doposud velmi nízká. Čeká se na státní objednávky. I další údaje byly zajímavé. Produkce zboží a služeb se zvýšila a kvalita vzrostla. Počet sebevražd rapidně poklesl.

Zatímco jsem zběžně přehlížel tabulky, uvědomil jsem si ještě jedno důležité faktum. V době, kdy jsem pracoval jako tátův pomocník, moje podvědomí nezahálelo. Dál zpracovávalo problém a našlo celou řadu nových aspektů. Můj neblokovaný televifon se dá využít ještě mnohem efektivněji. Vůdcové se dají postupně jeden po druhém vyměnit za členy hnutí. Výrobní metody se dají změnit, zdroje přerozdělit. Pomalu, ale jistě se společnost změní. Počítač se stane sluhou nás všech, a ne naším pánem.

Ale ze všeho nejdřív jsem zamýšlel své tajemství odhalit Ingele. S Ingelou po boku nebude nic nemožné. Spolu budeme moct změnit svět, spolu budeme… Hmmm.

Vyvolal jsem si na obrazovku analýzu její osobnosti a provedl několik výpočtů. Jak bude reagovat, když jí tohleto budu vyprávět? Když jí prozradím tohle? Když ji budu informovat o tomhle a o tomhle a o tomhle?

»Hněv, pravděpodobnost 16%. Přátelství, pravděpodobnost 34%. Láska, pravděpodobnost 87%.« Můj pomocník dosud nehnutě stál. »Nasaď si kokos a pojď za mnou, táto,« přikázal jsem mu. »Takhle se přece nemůžeš ukázat dámě.« S veselým pískáním jsem zamířil nazpátek k poklopu.

Lester del Rey

Helena O'Leyová

Teď už jsem v letech, ale stále mám před očima Helenu, když ji Dave rozbalil, a neustále slyším, jak překvapením zalapal po dechu, když si ji prohlédl.

»Člověče, jestli tohle není krasavice?«

Byla krásná, sen utkaný z plastických hmot a kovů, něco, co se Keatsovi mohlo mlhavě vybavit, když tvořil svůj sonet. Kdyby byla takhle vypadala Helena Trojská, byli by v každém případě Řekové troškaři, když na moře vypravili pouze tisíc lodí; tohle bylo alespoň to, co jsem Daveovi sdělil.

»Helena z Tróje, říkáš?« Podíval se na její visačku. »Tohleto to přinejmenším vylučuje, K2W88. Helena… Hmm… Helena z Aluminia.«

»Tak na tom já bych, Dave, zrovna moc netrval. Je tam přemíra nepřízvučných slabik uprostřed jména. Co takhle Helena O'Ley?«

»Helena O'Leyová, a taky že Helena O'Leyová to je, Phile.« A takhle to začalo, jeden díl krásy, jeden díl snu, jeden díl vědy; přidej stereofonní projev, mechanicky promíchej a výsledkem je zmatek.

Dave a já jsme spolu nestudovali na univerzitě, ale když jsem přesídlil do Messiny, abych si zavedl lékařskou praxi, narazil jsem na něj v přízemí, v malé opravně robotů. Poté jsme se skamarádili, a když jsem já začal chodit s jedním z dvojčat, shledal Dave, že je to druhé stejně přitažlivé, takže jsme to táhli ve čtyřech. Když jsme se vzmohli, najali jsme si vilku nedaleko raketové základny, bylo tam hlučno, ale lacino a ty rakety odrazovaly od pronajímání činžáků. Vyhovovalo nám, že máme pro sebe dost místa, abychom se roztáhli. Domnívám se, že kdybychom se byli s dvojčaty nepohádali, byli bychom si je časem vzali. Ale Dave chtěl prostudovat poslední pokus vyslání rakety k Venuši, zatímco jeho dvojče toužilo zhlédnout stereopřehrávku, v níž hrál hlavní roli Lany Ainslee, a ani jeden z nich neustoupil.

Ale tématem emocí a robotů jsme se nezačali obírat do té doby, dokud nám »Lena« neposypala steak vanilkou místo solí. Zatímco Dave Lenu rozebíral, aby přišel na kloub závadě, dostali jsme se pochopitelně k úvahám o budoucnosti mechanismů. Dave byl přesvědčen, že si roboti jednoho dne podrobí lidstvo, a já jsem nebyl ochoten na to přistoupit.

»Hele, Dave,« namítal jsem. »Ty víš, že Lena nepřemýšlí, ve skutečnosti ne. Kdyby se tyhle dráty zkřížily, propojily, mohla by se opravit sama. Ale tím se ona nevzrušuje, řídí se mechanickým impulsem. Člověk by možná sáhl po vanilce, ale když by ji uviděl v ruce, byl by se zarazil. Lena má dostatek soudnosti, ale emoce postrádá, neuvědomuje si sebe samu.«

»Fakt. Máš pravdu, to je teď u mechanismů obrovský problém. Ale my tomu musíme přijít na kloub, zabudovat nějaké mechanické emoce nebo co.« Přišrouboval Leně zpátky hlavu a napojil ji na zdroj energie. »Dej se zase do práce, Leno, devatenáct nula nula.«

Tehdy jsem se specializoval na endokrinologii a příbuzné obory. Psycholog jsem zrovna nebyl, ale v žlázách, sekrecích, hormonech a v tom ostatním, co fyzicky podmiňuje emoce, v tom jsem se vyznal. Lékařské vědě to trvalo tři staletí, než se dobrala poznání, jak a proč plní svou funkci, a já jsem nemohl souhlasit s tím, aby je lidé v mnohem kratší době mechanicky okopírovali. Abych to prokázal, přivlekl jsem domů knihy a studie a Dave citoval vynález paměťových článků a vertoidních očí. Během onoho roku jsme si vyměňovali vědomosti, dokud Dave nepronikl do celé teorie endokrinologie a dokud já jsem nebyl s to sestavit Lenu po paměti. Čím víc jsme to probírali, tím víc ve mně vzrůstala pochybnost o nemožnosti homo mechanensis jako dokonalého prototypu.

Chudák Lena. Její tělo z mědi a berylu setrvávalo většinu své existence rozebráno na součástky. Naše první pokusy uspěly pouze v tom, že jsme ji přiměli, aby nám k snídani naservírovala smažené kartáčky a nádobí umyla v živočišném tuku. Pak jednoho dne uvařila skvělý oběd, s šesti propojenými dráty, a Dave byl u vytržení.

Celou noc si hrál s jejími spoji, instaloval nový článek a přiučil ji prostořekému slovníku. A ona na nás druhý den vyletěla a od plic nám vynadala, když jsme jí vytkli, že svou práci nedělá dobře.

»To je lež,« ječela, šermujíc kartáčem od vysavače. »Vy všichni jste lháři. Kdybyste mě vy… vy dvě individua nechali na pokoji, abych měla dost času, snad bych tady todlencto nějak zvládla.«

Když jsme ji uklidnili a přiměli ji pokračovat v práci, zavedl mě Dave do pracovny. »S Lenou je to v háji,« vysvětloval. »Budeme se muset téhle adrenalinové zátěže zbavit a uvést ji do normálního stavu. Musíme si obstarat lepšího robota. Robot s funkcí služebné není dostačující.«

»A co takhle Dillardovy nové víceúčelové modely? Vypadá to, že v jednom spojují všechno.«

»Přesně. Stejně budem potřebovat jeden speciální, sestavený podle objednávky, s úplným rozsahem paměťových článků. A opatřme si, s ohledem na starou Lenu, na její práce, ženskou variantu.«

Výsledkem byla samozřejmě Helena. Lidé od Dillarda stvořili zázrak a celému mechanismu dali podobu dívčího těla. Dokonce i tvář z plastu a pryže byla vybavena pružností, aby vyjadřovala city, a doplňovaly ji slzné kanálky a chuťové ústrojí, vše schopno napodobit každé lidské počínání, od dýchání po rvaní si vlasů. Dalším zázrakem byl účet, který k ní přiložili, ale Dave a já jsme ty peníze dali nějak dohromady; nicméně Lenu jsme museli poukázat jako protiúčet, aby ji zkompletovali, a poté jsme se stravovali po restauracích.

Prováděl jsem řadu choulostivých operací na živých tkáních a některé z nich byly náročné, ale přesto jsem měl pocit začínajícího medika, když jsme otevřeli přední desku Helenina trupu a začali rozvádět přívodní kabely jejích »nervů«. Dave měl připravené všechny umělé žlázy, spletité uzlíčky elektronek a drátů, které přenášely elektrické myšlenkové impulsy a ovlivňovaly je tak, jako adrenalin ovlivňuje reakci myšlení u lidí.

Té noci jsme místo spánku úporné dumali nad schématy nákresů jejich struktur, sledovali jsme myšlenkové pochody v bludišti jejích spojů, rozdělovali přívodní kabely, vmontovávali heterony, jak tomu Dave říkal. A zatímco jsme pracovali, automatický pásek zaznamenával do pomocného paměťového článku pečlivě připravené myšlenky vědomí a uvědomění si života a cítění.

Když jsme skončili, vyčerpáni, ale opojeni vítězstvím, svítalo. Jediné, co zbývalo, bylo zapojit její elektrický zdroj; jako všichni roboti od Dillarda byla místo bateriemi vybavena miniaturním atomovým pohonem, a jakmile byla jednou uvedena do provozu, nebylo třeba jí věnovat žádnou další pozornost.

Dave odmítl ji zapojit. »Počkej, až se vyspíme a odpočinem si,« doporučoval. »Jsem stejně žhavý vyzkoušet ji jako ty, ale s mozky polomrtvými únavou toho moc vykoumat nemůžem. Pojď do hajan a Helenu si necháme na pak.«

I kdybychom se oba zdráhali řídit se touto myšlenkou, uznávali jsme, že je na místě. Šli jsme si lehnout a spánek nás přemohl dřív, než stačilo klimatizační zařízení klesnout na teplotu vhodnou ke spánku. A pak mě začal Dave bušit do ramene. »Phile! Hej, tak už se konečně prober!« Zaúpěl jsem, převrátil se a podíval se na něj. »No… Sakra! Co se děje? Helena snad …«

»Ne, je to stará paní van Stylerová. Poslala telefax, aby oznámila, že se její syn zbláznil do služebné, a ona si přeje, abys dorazil a nasadil antihormony. Jsou v letním táboře v Maine.«

Zazobaná paní van Stylerová! Nemohl jsem si dovolit nechat si tenhle výdělek ujít, teď, když Helena vyčerpala mou finanční hotovost na dno. Ale nebyla to práce, o kterou jsem měl zájem. »Antihormony! To zabere čas na celé dva týdny, a já nejsem v žádném případě salonní lékař, který strká nos do nějakých žláz, aby cvokům zajistil štěstí. Mým posláním je starat se o vážné případy.«

»A chceš sledovat Helenu.« Dave se křenil, ale zároveň to myslel vážně. »Řekl jsem jí, že ji to bude stát padesát tisíc.« »Cože?«

»A ona řekla jo, jestli si pospíšíš.«

Samozřejmě že zbývalo udělat jen to jedno jediné, třebaže bych byl s to s radostí tlusté paní van Stylerové zakroutit krkem. Bylo by k tomu nedošlo, kdyby byla používala roboty jako každý druhý, ale ona musela mít něco extravagantního.

A tak zatímco Dave se doma piplal s Helenou, jsem si já lámal hlavu, jak obalamutit Archyho van Stylera, aby bral antihormony a aby tytéž užívala služebná. Ach, na to jsem nebyl připraven, jenomže to nebohé dítě bylo do Archyho blázen. Dave by taky mohl napsat, pomyslel jsem si, ale já od něj nedostal ani jedinou řádečku.

Trvalo to tři týdny místo dvou, než jsem konstatoval, že je Archy »vyléčen« a že je zcela zřejmé, že se z toho úplně dostal.

S těmi penězi v kapse jsem si najal taxi raketu a v Messině jsem byl zpátky do půl hodiny. Nemámil jsem čas, abych se dostal domů.

Když jsem vešel do haly, zaslechl jsem lehké cupitání a dychtivý hlas volající: »Dave, drahoušku?« Chvíli jsem nebyl s to odpovědět, ale hlas se ozval s úpěnlivostí znovu: »Dave?« Nevím, co jsem očekával, ale nečekal jsem, že mne Helena přivítá takhle, zarazila se a zírala na mne, zaskočená, ve tváři zřetelné zklamání, s útlýma rukama nervózně se chvějícíma na prsou.

»Ach,« zvolala. »Myslela jsem si, že je to Dave. Stěží se teď přijde domů najíst a s večeří jsem na něj čekala hodiny.« Ruce nechala sklouznout a vykouzlila úsměv. »Vy jste Phil, že? Dave mi o vás vyprávěl, když… poprvé. Jsem tak ráda, že vás vidím doma, Phile.«

»Rád vidím, že si tak dobře vedete, Heleno.« Nu, a teď, jak má člověk vést nenucenou konverzaci s robotem? »Říkala jste něco o večeri?«

»Ach ano. Dave se, myslím, zase najedl dole ve městě, takže snad abychom šli dál. Bude to příjemné mít doma někoho, s kým si můžete popovídat, Phile. Nevadí vám, že vám říkám Phile, že ne? Víte, vy jste pro mě něco jako kmotr.«

Jedli jsme. S takovým chováním jsem nepočítal, ale ona zjevně považovala jídlo za stejně přirozené jako chůzi. Jídlu nadto moc nedala; po většinu času nespustila z hlavních dveří oči.

Dave vešel, když jsme dojídali, s tváří podmračenou jako nebe před bouří. Helena se užuž chystala vyskočit, ale Dave zahájil ústup ke schodišti a přes rameno utrousil: »Áhoj, Phile. Sejdem se pozdějc nahoře.« Něco s ním rozhodně nebylo v pořádku. Na okamžik se mi zazdály jeho oči uštvané, a když jsem se obrátil k Heleně, její se plnily slzami. Polkla, potlačila slzy a vrhla se vzdorovitě na jídlo. »Co se to děje s ním … a s vámi?« zeptal jsem se. »Má mě plné zuby.« Odstrčila talíř a zprudka vstala. »Měl byste za ním jít, já zatím uklidím. A mně dočista nic neschází. A vůbec, moje chyba to není.« Sklidila nádobí a zmizela v kuchyni; byl bych mohl odpřisáhnout, že plakala.

Veškeré myšlení je možná řetězem podmíněných reflexů, ona si z té podmíněnosti osvojila určitě mnoho, zatímco jsem byl pryč. Lena se ve svém vrcholném období takhle nechovala. Šel jsem nahoru, abych zjistil, zda Dave může vnést do tohoto propletence nějaké světlo.

Do objemné sklenice s calvadosem si stříkal sodu a já jsem zaregistroval, že je láhev skoro prázdná. »Dáš si se mnou?« zeptal se.

Připadalo mi to jako dobrý nápad. Burácející odpálení iontové rakety nad námi, to bylo to jediné důvěrně známé, co v domě zůstalo. Zevrubný pohled na Daveovy oči prozrazoval, že to zatu dobu, co jsem byl pryč, není první láhev, které se podíval na dno, a že jich tu má víc. Pro svou vlastní spotřebu vyhrabal další.

»Nic mi do toho samozřejmě není, Dave, ale tableta medicína ti v žádném případě nervy neuklidní. Co to do tebe a do Heleny vjelo? Vidíte duchy?«

Helena se mýlila; nenajedl se dole ve městě ani kdekoli jinde. Sesul se do křesla tak, že to svědčilo o únavě a nervozitě, ale hlavně o hladu. »Ty sis toho všim, jo?«

»Jestli jsem si toho všim? Vy dva, vy jste mi to přímo strčili pod nos.«

»Hmmm.« Chňapl po neexistující mouše a zabořil se ještě hlouběji do polštářů naplněných vzduchem. »Soudím, že jsem asi měl s Helenou počkat, dokud se nevrátíš. Ale kdyby se ten stereoodlitek nezměnil…, nicméně se změnil. A ty tvoje sentimentální slaďáky tomu daly korunu.« »Díky. Tím je to všechno jasné.«

»Víš, Phile, nahoře na venkově mám pozemek… ovocný ranč. Táta mi ho odkázal. Pojedu se tam na něj, myslím, podívat.«

A takhle to šlo dál. Ale nakonec jsem z něj část té historie dostal díky moři alkoholu a ještě většímu úsilí, než jsem mu dal jeden amytal a uložil ho do postele. Potom jsem vypátral Helenu a doloval z ní zbytek té historie, dokud to nedávalo smysl.

Dave ji zřejmě hned poté, co jsem odjel, zapojil a udělal předběžné testy, které se zdály zcela uspokojivé. Reagovala bezvadně, tak dobře, že se rozhodl, že ji nechá být a pustí se jako obyčejně do práce.

Přirozeně že ji se všemi těmi emocemi, s nimiž neměla žádné zkušenosti, naplňovala zvědavost a chtěla po něm, aby zůstal. Potom dostal Dave nápad. Když jí ukázal, jaké budou její povinnosti v domácnosti, usadil ji před stereovizor, chytil tam cestopisný film a nechal ji, aby si tím krátila čas.

Cestopis upoutal její pozornost do té doby, dokud neskončil a program se nepřepnul na běžící seriál s Larrym Ainsleem, s týmž hezounským idolem dívčích srdcí, který nám zapříčinil celý ten malér s dvojčaty. Shodou okolnosti se tak trochu podobal Daveovi.

Helena propadla seriálu jako narkoman droze. Tenhle tyátr byl živnou půdou pro její právě vzkříšené emoce. Když tento zrovna uváděný díl skončil, přepnula si nějaký milostný příběh na jiném kanálu a ještě více si prohloubila své poznání. Odpolední programy sestávaly převážně ze zpráv a hudby, ona však mezitím objevila mé knihy, a já mám v literatuře poněkud pubertální vkus.

Dave dorazil domů v té nejrůžovější náladě. Hala byla pečlivě zametena, vzduchem se linula vůně jídla, kterou v domě tolik postrádal. Helena se mu jevila jako nanejvýš výkonná hospodyňka.

Takže to pro něj byl šok, když ucítil, jak se mu zezadu kolem šíje ovinuly dvě silné paže a k uším mu doléhal hlas, celý rozechvělý cukrováním: »Dave, drahoušku, tolik jsi mi chyběl a tak mě naplňuje vzrušením, že jsi zpátky.« Helenin styl možná postrádal vytříbenost, ale nikoli zápal, což poznal, když se jí pokusil zabránit v tom, aby ho políbila. Učila se rychle a nenasytně, kromě toho Helena byla poháněna atomovým motorem.

Dave nebyl žádný svatoušek, ale uvědomil si, že Helena je koneckonců pouze robot. Skutečnost, že nepostrádala cit, že se chovala, jednala a v jeho náruči vypadala jako mladá bohyně, pro něj moc neznamenala. S jistým úsilím se jí vyprostil a odtáhl ji k večeři, kde ji přinutil se s ním najíst, aby odpoutal její pozornost.

Poté, co ukončila večerní práce, si ji zavolal do pracovny a dal jí pořádnou lekci týkající se pošetilosti jejího počínání. Jistě byla důkladná, neboť trvala plné tři hodiny a zahrnovala její postavení v životě, idiotství stereotypů a rozmanitá jiná pojednání. Když skončil, pozdvihla k němu Helena zarosené oči a hlesla zasněně: »Já vím, Dave, ale přesto tě miluji.«

Od té doby se datuje Daveovo pití. Zhoršovalo se to každým dnem. Jestliže zůstal dole ve městě, plakala, když přišel domů. Vrátil-li se včas, obletovala ho a věšela se na něj. Za zamčenými dveřmi ve svém pokoji ji slýchával, jak přechází dole sem a tam a něco si pro sebe povídá, a když sešel dolů, propalovala ho pohledem plným opovržení, dokud ho nezahnala zpátky nahoru.

Ráno jsem Helenu vyslal na smyšlenou pochůzku a Davea jsem vytáhl z postele. Když byla pryč, přiměl jsem ho, aby snědl vydatnou snídani, a dal jsem mu něco pro uklidnění na nervy. Přesto byl netečný a v depresi.

»Podívej, Dave,« prolomil jsem jeho zadumání. »Helena není koneckonců lidská bytost. Proč jí nevypnout pohon a nevyměnit jí pár paměťových článků? Pak jí můžeme vsugerovat, že se nikdy nezamilovala a že se takhle chovat nemůže.«

»Jen si to zkus. Napadlo mě to, ale spustila takový jekot, že by to probudilo i mrtvého. Tvrdí, že by to byla vražda, a nejstrašnější na tom je, že se v tomhle bodě nemůžu zbavit stejného pocitu. Možná že to není lidská bytost, ale nehádal bys to, když si nasadí ten mučednický výraz a řekne ti, abys jen dělal a zabil ji.« »Nedali jsme tam přece náhradní články pro některé sekrece, které se v člověku vytvářejí v době, kdy je zamilovaný.«

»Nemám přesnou představu o tom, co jsme tam dali. Možná bouchly heterony nebo co. V každém případě si tuhle ideu zafixovala natolik, že do ní budeme muset zabudovat celou novou soustavu článků.« »No dobře, co tomu brání?«

»Dej se do toho. Chirurgem v téhle rodině jseš ty. Nemám ve zvyku dělat s city dvakrát nějaké ciráty. Faktem zůstává, že od té doby, co se chová takhle, se mi začíná práce na jakémkoli robotovi hnusit, celý ten můj kšeft jde prostě do háje.«

Spatřil Helenu, jak se blíží po chodníku a po anglicku zmizel k zadnímu vchodu pro jednokolejnou dráhu. Měl jsem v úmyslu uložit ho zpátky do postele, ale nechal jsem ho být. Snad bude lepší, když bude v tom svém obchodě, než když zůstane doma. »Dave je pryč?« Helena teď opravdu nasadila ten svůj mučednický výraz.

»Jo. Donutil jsem ho, aby se najedl, a pak odešel do práce.« »Jsem ráda, že se najedl.« Sesula se do křesla, jako kdyby byla na pokraji svých sil, ačkoli, jak by roboti mohli být u konce s dechem? To mě dorazilo. »Phile?«

»No, co máš na srdci?«

»Myslíš si, že pro něj nejsem dost dobrá? Víš, myslíš si, že by byl šťastnější, kdyby mě tu neměl?« »On se zblázní, jestli kolem něj budeš dál takhle tancovat.« Svíjela se v mukách. Prosebně si mačkala ty své útlé ruce a já jsem měl pocit nelidského netvora. Ale už jsem začal, a tak jsem pokračoval. »I kdybych ti tu energii vypnul a vyměnil ti články, přesto by tě měl pravděpodobně stále v patách.«

»Já vím, ale nemůžu si pomoct. A dobrou manželkou, tou bych mu byla, skutečně, Phile.«

Zalapal jsem po dechu; tohle už zacházelo trochu příliš daleko. »A předpokládám, že mu dáš urostlé syny, aby je vychoval. Muž chce ženu z masa a krve, ne z pryže a kovu.«

»Prosím tě, ne! Takhle já o sobě nemůžu uvažovat; cítím se ženou. A ty víš, jak dokonale mě vytvořili, abych opravdickou ženu nahradila… po všech stránkách… Syny bych mu dát nemohla, ale v jakémkoli jiném ohledu… Tak strašně bych se snažila, jsem přesvědčena, že bych mu byla dobrou ženou.« Vzdal jsem to.

Toho večera Dave domů nepřišel, ani nazítří. Helena neměla nikde stání a napětí z ní zrovna čišelo, chtěla, abych obvolal nemocnice a zavolal na policii, ale já jsem věděl, že se mu nic nestalo. Nosil s sebou vždycky identifikační štítek. Když se neobjevil třetí den, začal jsem se přece strachovat. A když se Helena chystala vyrazit do jeho obchodu, přistoupil jsem na to, že ji doprovodím.

Dave tam byl s nějakým člověkem, kterého jsem já neznal. Helenu jsem odklidil na místo, odkud ji on nemohl vidět, ale odkud ho ona mohla slyšet, a vešel jsem dovnitř, jakmile ten druhý chlápek zmizel.

Dave vypadal o trochu lépe a zdálo se, že je rád, že mě vidí. »Čau, Phile, právě zavírám. Co takhle dát si něco k jídlu?«

Bylo nad Heleniny síly držet se stále v ústraní, takže vtrhla dovnitř. »Pojď domů, Dave. Upekla jsem ti kachnu s pikantní nádivkou, vždyť víš, jak ti to chutná.«

»Koukej vypadnout!« zasyčel Dave. Helena se stáhla a měla se k odchodu. »No tak dobře, zůstaň si. Stejně by sis to mohla taky poslechnout. Krám jsem prodal. Ten chlápek, co jste ho právě viděli, ho koupil a já se vracím nahoru, na ten starý ranč, o kterém jsem ti, Phile, vyprávěl. Ty roboty už nemůžu dýl vystát.«

»Udřeš se tam k smrti,« řekl jsem.

»Nesmysl, a navíc, poptávka po ovoci pěstovaném postaru vzrůstá. Lidi jsou těmidle uměle vypěstovanými produkty znechuceni. Táta si tím na živobytí vždycky vydělal. Mizím, jakmile se dostanu domů a sbalím si věci.«

Helena lpěla na své myšlence. »Zabalím ti je, Dave, než se najíš. Jako moučník mám jablečné pyré.« Půda se jí bortila pod nohama, ale ona přesto nezapomněla, jaký je blázen do jablečného pyré.

Kuchařka byla Helena dobrá; po pravdě řečeno, byla génius, spojovala v sobě všechny vzácné přednosti ženy a robota. Dave se najedl pořádně, když už se do toho pustil. Ke konci večeře roztál natolik, aby připustil, že si na kachně a pyré pochutnal, a poděkoval Heleně, že mu sbalila věci. Opravdu, dokonce jí dovolil, aby ho na rozloučenou políbila, třebaže nekompromisně odmítl, aby ho doprovodila na raketovou základnu.

Helena se pokoušela být statečná, když jsem se vrátil zpátky, a chvilku jsme vedli křečovitou debatu o služce paní van Stylerové. Ale rozhovor začínal váznout a Helena většinu času seděla a zírala z okna do prázdna. I stereokomedie pro ni postrádala půvabu a já jsem byl dost rád, když jsem ji přiměl, aby se odebrala do svého pokoje. Kdyby byla pro, mohla si snížit přívod energie a navodit si hluboký spánek.

S uplývajícími dny jsem začínal chápat, proč se Helena nemůže považovat za robota. Já sám jsem ji začal považovat za dívku a společnici. S výjimkou podivných údobí, kdy si vyšla sama, aby si podumala, nebo když neustále chodila pro dopis, který nepřicházel, byla tak dobrou partnerkou, jakou by si jen muž mohl přát. V domě panovalo něco jako kouzlo domova, které tam Lena nikdy nevnesla.

Vzal jsem Helenu na nákupy do Hudsonu a ona se hihňala a byla nadšením bez sebe nad štůčky hedvábí a lesklých látek, které byly v módě, zkoušela si nekonečnou řadu klobouků a chovala se tak, jak by se chovala kterákoli normální dívka. Na jeden den jsme vyrazili lovit pstruhy, tam se prokázalo, že je stejně ohleduplně tichá jako člověk. Já sám jsem se tomu z plného srdce těšil a žil jsem v domnění, že na Davea zapomíná. To bylo předtím, než jsem přišel domů neočekávaně a našel jsem ji, jak se svíjí na pohovce, kope nohama a ječí, jako by ji na nože bral.

Tehdy to bylo, co jsem Daveovi zavolal. Vypadalo to, že mají problémy s tím ho sehnat, a Helena přešla ke mně, zatímco jsem vyčkával. Byla plná napětí a neklidu jako stará panna čekající na nabídku k sňatku. Ale nakonec Davea lokalizovali.

»Co se děje, Phile?« zeptal se, když se jeho tvář objevila na obrazovce. »Právě jsem si dával všechno dohromady, abych …«

Skočil jsem mu do řeči. »Dave, takhle to už dál jít nemůže. Já jsem se rozhodl. Dneska večer Heleně vymontuju články. Bude to lepší než to, co teď prožívá.«

Helena vyskočila a položila mi ruku na rameno. »Možná že to je to nejlepší, Phile. Tvoje vina to není.«

Do toho vpadl Daveův hlas. »Phile, ty nevíš, co děláš!«

»Samozřejmě že vím. Dřív než se sem můžeš dostat, bude po všem. Jak jsi slyšel, Helena je s tím svolná.«

Po Daveově tváři přelétl temný mrak. »Já tohle nepřipustím, Phile. Je napolovic moje a já ti to zakazuju!«

»Ty jeden …«

»Jen si posluž, dej mi jmen, kolik se ti zlíbí. Já si to rozmyslel. Právě jsem balil, abych se vrátil domů, když jsi zavolal.«

Helena poletovala kolem mne s očima přilepenýma na obrazovku. »Dave, ty jsi opravdu…, ty jsi skutečně …«

»Právě mi dochází, jaký kus blázna jsem to byl, Heleno. Doma jsem za pár hodin, Phile, takže kdyby se něco …«

Vystrnadit z pokoje mě nemusel. Ale než jsem mohl dovřít dveře, slyšel jsem Helenu, jak se rozplývá nad tím, že bude rančerovou ženou.

Vzato kolem a kolem, nepřekvapilo mě to do té míry, jak se domnívali. Jsem přesvědčen, že jsem tušil, co se odehraje, když jsem Daveovi volal. Žádný muž nejedná tak, jak se choval Dave, protože k nějaké dívce chová odpor; ale jen proto, že se domnívá, že je tomu tak, a mýlí se.

Žádná žena nebyla kdy rozkošnější nevěstou a líbeznější manželkou. Helena nikdy nepozbyla svého zápalu pro vaření a pro kouzlo vytvořit domov.

Poté, co odešla, se ten starý dům zdál prázdný a já jsem začal prchat jednou dvakrát týdně na ranč. Předpokládám, že nějaký problém se tu a tam vyskytl, ale já to nezpozoroval nikdy a vím, že je sousedé v nejmenším nepodezírali, že jsou něco jiného než normální muž a žena.

Dave stárl, Helena však, samozřejmě, ne. Ale mezi námi, na tváři jsme jí vytvořili vrásky a vlasy jsme jí obarvili na šedivo, aniž bychom Daveovi prozradili, že nestárne s ním; jsem přesvědčen, že zapomněl, že Helena není lidská bytost.

Já sám jsem na to skutečně zapomněl. Trvalo to dotud, dokud dnešního rána nepřišel od Heleny dopis, který mě probudil do skutečnosti. Tady, v tom jejím úpravném rukopise, jen místy trošku roztřeseném, spočívalo to nevyhnutelné, co jsme Dave ani já nepochopili.

Drahý Phile,

jak je Ti známo, Dave teď po pár let trpěl srdečními potížemi. Doufali jsme, že s tím bude žít dál, aleje vidět, že tomu tak být nemělo. Zemřel mi v náručí právě před východem slunce. Posílá Ti pozdravy a sbohem.

Dovol mi, abych Tě požádala o poslední laskavost, Phile. Pro mne zbývá jen jediné východisko, když se tohle skončilo. Kyselina kov rozleptá stejně jako tělo a já zemřu s Davem. Prosím Tě, dohlédni na to, abychom byli pohřbeni spolu s Davem a aby ti z pohřebního ústavu neobjevili moje tajemství. Bylo to i přáním Davea.

Nebohý, drahý Phile. Vím, žes Davea miloval jako bratra, a jak jsi se mnou soucítil. Moc pro nás, prosím Tě, netruchli, protože jsme spolu prožili šťastný život a oba cítíme, že bychom tenhle poslední most měli přejít bok po boku.

Líbá Tě a děkuje Helena

Předpokládal jsem, že dříve nebo později to přijít muselo, a ten první otřes nyní pominul. V několika minutách jsem vyrazil, abych splnil Heleniny poslední pokyny.

Dave byl šťastný člověk a nejlepší přítel, kterého jsem kdy měl. A Helena, nu, jak jsem prohlásil, teď jsem stařec a na věci nahlížím střízlivěji; asi jsem se měl oženit a mít rodinu. Ale… Helena O'Leyová byla jen jedna.

Isaac Asimov

Bezděčné vítězství

Kosmická loď byla děravá jako příslovečné řešeto.

S její netěsností se totiž předem počítalo. V tom byl vlastně celý vtip.

Pochopitelně že během letu z Ganymeda k Jupiteru se do lodi nahrnulo tolik toho nejvakuovitějšího kosmického vzduchoprázdna, co se ho tam jen vešlo. A jelikož loď postrádala rovněž vyhřívací zařízení, kosmické vzduchoprázdno mělo svou normální teplotu, která se pohybuje nepatrně nad absolutní nulou.

I tato okolnost odpovídala plánu. Na zmíněné kosmické lodi vůbec nikoho neznepokojovaly takové maličkosti jako například nepřítomnost tepla a vzduchu.

Několik tisíc mil nad povrchem Jupitera začaly do lodi prosakovat první chomáčky Jupiterovy atmosféry, jež se svým charakterem příliš nelišila od vakua. Atmosféra se skládala prakticky pouze z vodíku, ačkoli pečlivá analýza plynů by možná zaznamenala také stopu hélia. Tlakoměry se jaly šplhat do nebetyčných výšin.

Jak loď při obletu Jupitera prudce klesala po spirálové dráze, tempo šplhání se značně zrychlilo. Ručky na sebe navazujících tlakoměrů, určených pro postupně vyšší a vyšší tlaky, se daly do pohybu, až se ocitly v blízkosti takřka miliónu atmosfér, kde hodnoty ztratily většinu významu. Teplota, zaznamenávaná termoelektrickými články, pozvolna a nerovnoměrně stoupala, až se nakonec ustálila přibližně na sedmdesáti stupních Celsia pod nulou.

Loď se pomalu pohybovala k cíli, těžce si razíc cestu bludištěm plynových molekul, které se k sobě tiskly tak silně, že i vodík tlakem nabyl hustoty kapaliny. Tuto hrozivou atmosféru prosycovaly čpavkové páry, táhnoucí se z široširých čpavkových moří. Vítr, který se zvedl o tisíc mil výše, zmohutněl tak, že jeho intenzitu nevystihovalo ani slovo hurikán.

Dávno předtím, než loď přistála na značně rozměrném ostrově, snad sedmkrát větším než Asie, bylo nabíledni, že Jupiter nepatří mezi příjemné světy.

Tři členové posádky se nicméně domnívali, že Jupiter mezi příjemné světy patří. A byli o tom dokonce přesvědčeni. Jenže tři členové posádky se zdaleka nepodobali lidem. A právě tak zdaleka nepřipomínali ani Jupiteřany.

Byli to prostě roboti. Zkonstruovali je na Zemi tak, aby si na Jupiteru vedli co nejlépe.

TT Tři řekl: »Vypadá to jako pěkná pustina.«

TT Dvě se postavil vedle TT Trojky a zasmušile si prohlížel krajinu šlehanou zuřícími větry. »V dálce jsem zahlédl nějaké struktury,« řekl TT Dvě, »které jsou očividně umělé. Navrhuji vyčkat příchodu obyvatel.«

Na druhé straně kabiny poslouchal TT Jedna, ale mlčel. Z trojice robotů byl vyroben jako první, víceméně experimentální model. Následkem toho se dával do řeči méně často než jeho dva společníci.

Čekání netrvalo dlouho. Ve výši se mihla jakási vzducholoď prapodivné konstrukce. Za ní letěly další. Potom se přiblížila kolona pozemních vozidel, zaujala pozice a vyvrhla ze sebe organismy. Spolu s organismy se objevila i rozličná neživá zařízení, což snad mohly být zbraně. Některá zařízení nesl jediný Jupiteřan, jiná zařízení přenášely skupiny Jupiteřanů a některá zařízení se pohybovala vlastní silou, s obyvateli Jupitera patrně uvnitř.

To roboti nevěděli jistě.

TT Tři řekl: »Teď nás obklíčili ze všech stran. Bylo by logickým mírovým gestem, kdybychom vyšli ven. Souhlasíte?«

Ostatní souhlasili. TT Jedna rozrazil těžké dveře. Nebyly to ani dvojité, ani speciální vzduchotěsné dveře.

Jejich průchod dveřmi zavdal podnět ke vzrušenému hemžení v řadách Jupiteřanů, kteří je obklopovali. S některými největšími neživými zařízeními prováděli jakési kejkle a TT Tři zaregistroval na vnější vrstvě svého těla z berylia, iridia a bronzu zvýšení teploty.

Ohlédl se na TT Dvojku. »Cítíš to? Tuším, že do nás perou tepelnou energii.«

TT Dvě signalizoval překvapení. »To bych rád věděl proč.« »Je to určitě tepelný paprsek. Jen se podívej!«

Z nějakého nezjistitelného důvodu jeden paprsek vybočil z určeného směru a přímka radiace proťala potok jiskřící čistým čpavkem, v mžiku se rozklokotal divokým varem.

Trojka se obrátil k TT Jedničce. »Buď tak hodný, Jedničko, a poznamenej si to, ano?«

»Jasně.« Veškeré rutinní kancelářské práce spočívaly na bedrech TT Jedničky. Poznámky si činil jednoduchou metodou. V duchu přidal nový údaj k údajům, jež už zachytil v přesné paměti. Tak měl zaznamenány hodnoty, které hodinu co hodinu vykazovaly všechny důležité přístroje na palubě lodi po dobu letu na Jupiter. »Jaký mám pro tuto reakci uvést důvod?« tázal se TT Jedna ochotně. »Naše lidské pány by taková informace nejspíš potěšila.«

»Žádný důvod. Respektive,« opravil se TT Tři, »žádný zjevný důvod. Mohl bys uvést, že maximální teplota paprsku byla asi plus třicet stupňů Celsia.«

»Pokusíme se o komunikaci?« přerušil ho TT Dvě.

»To by byla ztráta času,« řekl TT Tři. »Určitě tady není víc než hrstka Jupiteřanů ovládajících kód rádiového praskotu, kód, který se vyvinul mezi Jupiterem a Ganymedem. Budou muset poslat pro znalce kódu, a ten až dorazí, dozajista brzy naváže kontakt. Zatím bychom je mohli pozorovat. Řeknu vám upřímně, že jejich jednání nechápu.«

Dosavadní činnost Jupiteřanů se vymykala chápání robotů. Tepelné záření ustalo. Do předních řad byly přemístěny další přístroje a ihned se zapojily do hry. K nohám pozorujících robotů dolétla pouzdra, která pod vlivem Jupiterovy gravitace prudce a rychle klesala. Pouzdra po dopadu pukala a vypocovala kaluže modré kapaliny, jež se díky vypařování spěšně zmenšovaly.

Pochmurný vítr strhával výpary v dál. Místům, kudy se výpary šířily, se Jupiteřané kvapně vyhýbali, divže se neustrkali. Jeden loudavý Jupiteřan se odšourával příliš pomalu, načež sebou chvíli divoce tloukl, pak zplihl a znehybněl.

TT Dvě se sklonil, strčil prst do kaluže a upřeně si prohlížel odkapávající tekutinu. »Myslím, že to je kyslík,« oznámil.

»Přesně tak, kyslík,« souhlasil TT Tři. »Tohle je čím dál tím zamotanější. Bezpochyby se jednalo o nějaký nebezpečný postup, protože mám dojem, že kyslík je pro tyto tvory jedovatý. Jeden Jupiteřan zemřel!«

Nastala odmlka a potom TT Jedna, jehož výraznější prostomyslnost se čas od času projevovala zvýšenou konkrétností myšlení, ze sebe těžce vysoukal: »Třeba se nás tihle podivní tvorové pokoušejí krapet dětinsky zničit.«

TT Dvě, jehož tato myšlenka zaujala, odpověděl: »A víš, Jedničko, že máš asi pravdu?«

Aktivita Jupiteřanů na chvíli polevila, ovšem zanedlouho nasadili novou konstrukci se štíhlým prutem mířícím skrze neproniknutelné jupiterské šero vzhůru k obloze. Prut se v neuvěřitelné vichřici tyčil nehnutě, což naznačovalo pozoruhodnou strukturální pevnost. Ze špičky prutu vyšel praskot a potom zášleh, jímž se hlubiny atmosféry prozářily do šedé mlhy.

Roboty zaplavilo na okamžik přilnavé záření. Trojka oznámil zamyšleně: »Výboj elektrické energie o vysokém napětí! To ale byla šleha! Jedničko, myslím, žes trefil hřebík na hlavičku. Lidští páni nám koneckonců říkali, že tihle tvorové touží zničit vše, co je lidské. Organismy posedlé tak nesmyslnou zlovolností, že se kojí myšlenkou ublížit člověku,« hlas se mu při tom pomyšlení zachvěl, »by se dvakrát nerozpakovaly, mají-li nás zničit.«

»To je ostuda, že mají tak pokřivené myšlení,« řekl TT Jedna. »To je teda lituju!«

»Z jejich názorů na mě padá zármutek,« řekl TT Dvě. »Vraťme se do lodi. Prozatím jsme toho viděli ažaž.«

Přemístili se zpět a rozhodli se čekat. Jak už TT Tři konstatoval, Jupiter je rozlehlá planeta, a tak jupiterské dopravě mohlo trvat notnou chvíli, než se k lodi dostaví odborník na rádiový kód. Trpělivost je ovšem pro roboty samozřejmostí.

Zkrátka, než se odborník dostavil, otočil se Jupiter třikrát kolem své osy, což jim dosvědčil chronometr. Pochmurnou temnotu u dna tří tisíc mil plynu stlačeného na kapalinu východy a západy Slunce pochopitelně neovlivňovaly, takže se o dnech či nocích nedalo mluvit. Avšak Jupiteřané se stejně jako roboti neorientovali podle viditelného světelného záření, a tak to vlastně bylo jedno.

Jupiteřané, kteří obklíčili loď, pokračovali během tohoto třicetihodinového intervalu ve výpadech s vytrvalou a urputnou neústupností, o jejímž charakteru si robot TT Jedna poznamenal v duchu do paměti hezkou řádku údajů. Loď byla napadena tolika rozličnými druhy sil, kolik uplynulo hodin. Roboti pozorně sledovali každý útok a analyzovali zbraně, které rozpoznali. Všechny zbraně ovšem nerozpoznali.

Jenže lidští páni stavěli výborně. Konstrukce lodi a robotů, jejichž podstatu bylo možno vyjádřit dvěma slovy, hrubá síla, trvala patnáct let. Útoky se bez užitku vyčerpávaly a na lodi ani na robotech nezanechaly žádné zjevné stopy.

»Myslím, že tahle atmosféra jim nesedí,« řekl TT Tři. »Nemůžou používat atomové trhaviny, protože v tomhle sirupovitém vzduchu by mohli vytrhnout jen díru a výbuchem by pochroumali leda sami sebe.«

»A taky ještě nepoužili konvenční trhaviny,« řekl TT Dvě. »A to je dobře. Nás by přirozeně poškodit nemohli, ale trochu by to s námi zamávalo.«

»Konvenční trhaviny nepřipadají v úvahu. Trhaviny nemůžou explodovat bez rozpínání plynů a v téhle atmosféře se plyny samo sebou nemůžou rozpínat.«

»To je moc dobrá atmosféra,« mumlal TT Jedna. »Mně se líbí.«

Což bylo samozřejmé, neboť pro takovou atmosféru byl vyroben. Roboti řady TT byli vůbec první roboti vyrobení Národní americkou společností pro výrobu robotů, a.s., kteří ani za mák nepřipomínali člověka. Jejich nevysoké a podsadité tělo mělo těžiště stopu nad zemí. Každý robot měl šestici masivních a silných nohou, zkonstruovaných tak, aby dokázaly zvednout tuny proti gravitaci, která převyšovala normální pozemskou přitažlivost dvaapůlkrát. Reflexy robotů probíhaly mnohokrát rychleji než za normálních podmínek na Zemi, čímž se kompenzovalo působení gravitace. Byli zhotoveni ze slitiny berylia, iridia a bronzu, odolávající všem známým korozním a destrukčním látkám, vyjma atomové bomby o síle tisíce megatun, a to za jakýchkoli podmínek.

Abychom se vyhnuli dalšímu popisu, lze říci, že byli nezničitelní a působili dojmem tak obrovské síly, že se stali jedinými kdy vyrobenými roboty, pro něž si robotikové společnosti netroufli vymyslet přezdívku podle typového označení. Jeden rádobyvtipný mladík navrhl Tuňťa jedna, Dvě a Tři, ale jen šeptem a svůj návrh už nezopakoval.

Roboti strávili poslední hodiny čekání v poněkud zmatené diskusi. Pokoušeli se dospět k příhodnému popisu vzezření obyvatel Jupitera. TT Jedna konstatoval, že Jupiteřané mají tykadla a radiální symetrii, a dál se nedostal. TT Dvě i Tři se snažili ze všech sil, ale ani oni mu nemohli být nápomocni.

»Bez odkazu k něčemu konkrétnímu,« prohlásil nakonec TT Tři, »prostě nemáme nárok něco popsat. Tihle tvorové mi nepřipomínají nic, co znám, jsou naprosto mimo pozitronické spoje mého mozku. Je to, jako kdybych chtěl popsat záření gama robotovi, který není pro příjem paprsků gama vybaven.«

Právě v tom okamžiku soustavná palba ze zbraní opět ustala. Roboti obrátili svou pozornost k dění venku.

K lodi se přibližovala podivně nevyrovnaným způsobem skupina Jupiteřanů, ale ani při sebebedlivějším pozorování nebylo možno určit přesnou metodu, jakou se přemísťovali z místa na místo. Nebylo jasné, jak používali tykadla. Organismy se chvílemi dávaly do pozoruhodného plouhavého pohybu, a to se potom smekaly náramnou rychlostí, snad s pomocí větru, neboť se pohybovaly po větru.

Roboti vykročili Jupiteřanům v ústrety. Jupiteřané se zastavili deset stop od robotů. Obě strany setrvávaly v tichu a nehybnosti.

»Určitě si nás prohlížejí, ale jak, to vážně nevím,« řekl TT Dvě. »Vidí některý z vás nějaké fotosenzitivní orgány?«

»Těžko říct,« zamručel TT Tři. »Já na nich nevidím nic, co by dávalo nějaký smysl.«

Ze skupiny Jupiteřanů náhle zaznělo kovové praskání a TT Jedna s potěšením řekl: »To je ten rádiový kód. Už sem dostali toho odborníka na komunikaci.«

Opravdu se jednalo o rádiový kód a komunikační odborník byl vskutku přítomen. Konečně se tedy na krátkou vzdálenost začal prakticky využívat komplikovaný systém teček a čárek, který byl bytostmi z Jupitera a Pozemšťany na Ganymedu za pětadvacet let pracně vyvinut v obdivuhodně pružný prostředek komunikace.

V popředí teď meškal jediný Jupiteřan, ostatní se stáhli zpět. To on měl hovořit. Praskáním se otázal: »Odkud jste?«

TT Tři se jako duševně nejvyspělejší z trojice robotů chopil role mluvčího. »Jsme z Jupiterova měsíce Ganymeda.«

»Co chcete?« pokračoval Jupiteřan.

»Informace. Přišli jsme si prostudovat váš svět. S výsledky pozorování bychom se chtěli vrátit. Kdybychom s vámi mohli spolupracovat…«

Přerušil ho Jupiteřanův praskot. »Musíte být zničeni!«

TT Tři se odmlčel a svým dvěma společníkům řekl zamyšleně stranou: »To je přesně ten postoj, na nějž nás lidští páni upozornili. Tihle tvorové jsou náramní zarputilci.«

Poté praskáním položil prostou otázku: »Proč?«

Jupiteřan evidentně považoval jisté otázky za příliš nepřístojné, než aby se namáhal s odpovědí. »Pokud odtud odejdete v časovém úseku vymezeném jednou otáčkou naší planety, pak vás ušetříme, ovšem jen do té doby, než se vynoříme z našeho světa a zničíme nejupiterské parazity na Ganymedu.«

»Rád bych poukázal na fakt,« řekl TT Tři, »že my z Ganymeda a vnitřních planet…«

Jupiteřan mu nedal domluvit. »naše astronomie zná Slunce a naše čtyři měsíce. Žádné vnitřní planety neexistují.«

TT Tři v tomto bodu rozmrzele učinil ústupek. »Tedy my z Ganymeda. Vůči Jupiteru nemáme žádné agresivní úmysly. Rádi vám nabídneme přátelství. Vaši lidé klidně komunikovali pětadvacet let s lidmi na Ganymedu. Máte pro tak náhlé vyhlášení války důvod?«

»Celých dvacet pět let jsme se domnívali,« zněla chladná odpověď, »že na Ganymedu žijí Jupiteřané. Po zjištění, že se nejedná o Jupiteřany a že jsme komunikovali na úrovni vyspělé inteligence Jupitera s nižšími živočichy, jsme byli nuceni podniknout taková opatření, abychom tuto urážku odčinili.«

Pomalu a majestátně uzavřel projev. »My z Jupitera existenci takových parazitů rozhodně nestrpíme!«

Jupiteřan vrávoravě odcouval, neboť byl nucen křižovat proti větru. Slyšení zřejmě skončilo. Roboti se vrátili do lodi.

»Vypadá to bledě, vid'te?« hlesl TT Dvě. »Dopadlo to tak, jak nám lidští páni řekli. Jupiteřané trpí nesmírně vyvinutým komplexem nadřazenosti, kombinovaným s extrémní nesnášenlivostí ke každému nebo ke všemu, co jim ten komplex nějak nabourává.«

»Nesnášenlivost,« poznamenal TT Tři, »je pouze přirozeným důsledkem nějakého komplexu. Potíž je v tom, že jejich nesnášenlivost skrývá pařáty. Jupiteřané mají zbraně, a vědu, na vysoké úrovni.«

»Teď už mě nepřekvapuje,« vyhrkl TT Jedna, »že nás speciálně instruovali, abychom příkazy Jupiteřanů nebrali na vědomí. Jsou to strašné, nesnášenlivé a pseudonadřazené bytosti!« A s výrazem oddanosti a víry, typickým pro roboty, rozhořčeně dodal: »Ani jeden lidský pán by se jakživ tak nechoval.«

»Máš sice pravdu, ale to na celé věci nic nemění,« řekl TT Tři. »Faktem zůstává, že se lidští páni ocitli v hrozném nebezpečí. Tohle je obrovský svět. Počtem a prostředky převyšují Jupiteřané víc než stonásobně lidi z celého Terestrického impéria. Jestli se jim někdy podaří vyvinout silové pole do takového stupně dokonalosti, aby ho mohli použít jako trup kosmické lodi, to už naši lidští páni dokázali, uchvátí celý systém, kdy se jim zlíbí. Otázka je, jak daleko v tomto směru pokročili, jaké další zbraně mají k dispozici, jaké konají přípravy a tak dále. Naší funkcí je úkol, abychom se s takovými informacemi vrátili, a proto bychom si měli vše řádně rozmyslet, než učiníme další krok.«

»Lehké to nebude,« řekl Dvojka. »Jupiteřané nám nepomůžou. « Což v tom okamžiku bylo víc než zdrženlivé vyjádření. TT Tři chvíli přemýšlel. »Zdá se mi, že postačí, když budeme čekat,« pravil. »Jupiteřané se nás celých třicet hodin pokoušeli zničit a neuspěli. Jistě se snažili ze všech sil. Nedílnou součástí komplexu nadřazenosti je neustálá snaha zachovat si tvář a ultimátum, které nám Jupiteřané vyhlásili, to jen dotvrzuje. Nikdy by nám nedovolili odletět, kdyby nás mohli zničit. Když ale neodletíme, budou určitě předstírat, že jsou ochotni, z důvodů jim vlastních, souhlasit s naším pobytem, než aby přiznali, že nás nemůžou násilím vystrnadit.«

A tak opět čekali. Den uplynul. Ostřelování jupiterskými zbraněmi se neopakovalo. Roboti neodletěli. Vyčkávali, zdali Jupiteřané splní svou hrozbu. Načež se znovu setkali s jupiterským odborníkem na rádiový kód.

Kdyby byly modely řady TT vybaveny smyslem pro humor, zaručeně by se nesmírně bavily. Takhle pociťovaly pouze jakési slavnostní zadostiučinění.

Jupiteřan řekl: »Dospěli jsme k rozhodnutí, že vám na velice krátkou dobu udělíme povolení k pobytu, abyste se o naší síle mohli přesvědčit na vlastní oči. Poté se neprodleně vrátíte na Ganymed a budete informovat tamější parazity, kteří vás sem vyslali, o katastrofálním konci, jenž je po jednom oběhu kolem Slunce nemine.«

TT Jedna si v duchu vybavil, že jeden oběh Jupitera kolem Slunce trvá dvanáct pozemských let.

»Děkujeme,« nedbale odpověděl TT Tři. »Smíme vás doprovodit do nejbližšího města? Máte tam spoustu věcí, o nichž bychom rádi získali informace.« Potom jako mimochodem dodal: »Naší lodi se ovšem nikdo ani nedotkne.«

Bylo to řečeno jako žádost, rozhodně ne jako hrozba, neboť ani jeden model řady TT nebyl nikdy bojechtivý. Při jejich konstrukci byly pečlivě odstraněny veškeré schopnosti a náchylnosti, jak se poddávat i těm sebemenším mrzutostem. U robotů tak nesmírné síly, jakou projevovali roboti řady TT, byla neustálá dobrá nálada základním předpokladem bezpečnosti už v době, kdy se roboti testovali na Zemi.

»Vaše parazitární loď nás nezajímá,« řekl Jupiteřan. »Nikdo z Jupiteřanů se neposkvrní tím, že by se k ní jen přiblížil. Smíte nás doprovázet, ale za žádných okolností se nesmíte k žádnému Jupiteřanovi přiblížit na více než deset stop, jinak budete okamžitě zničeni.«

»Ti se jen tak nedají, co?« žoviálně zašeptal TT Dvě, když se vydali na cestu prudkým větrem.

Město byl přístav na březích neuvěřitelně velkého čpavkového jezera. Vítr zběsile bičoval zpěněné vlny ženoucí se po hladině kapaliny úžasnou rychlostí, k níž přispívala i gravitace. Vlastní přístav nepůsobil výstavným dojmem, a tak bylo víc než pravděpodobné, že Jupiteřané umístili většinu staveb do podzemí.

»Kolik má toto město obyvatel?« tázal se TT Tři.

»Je to desetimilionový městys,« odpověděl Jupiteřan.»Aha. Poznamenej si to, Jedničko.«

TT Jedna si údaj mechanicky zaznamenal a potom se znovu otočil k jezeru, na něž už pěknou chvíli pohlížel jako fascinován. Zatahal TT Trojku za loket. »Hele, myslíš, že tady mají ryby?«

»Proč se ptáš?«

»Myslím, že bychom to měli vědět. Lidští páni nám přikázali, abychom zjistili všechno, co se dá.« Z trojice robotů měl Jednička nejprostšího ducha, z čehož vyplývalo, že příkazy chápal doslova.

»Jen ať jde, když se mu chce,« řekl TT Dvě. »Ať se mládí vydovádí.«

»Jak myslíte. Podstatné námitky nejsou, pokud nebude mařit čas. Kvůli rybám jsme sem neletěli, no tak utíkej, Jedničko.«

TT Jedna vzrušeně vyrazil, vyřítil se na břeh a žbluňk a šplách, hupsl do čpavku. Jupiteřané vše bedlivě sledovali. Z předcházejícího rozhovoru samozřejmě nerozuměli jedinému slovu.

Znalec rádiového kódu zapraskal: »Váš společník se zjevně rozhodl, že si ze samého zoufalství nad naší velkolepostí sáhne na život.«

»Co vás nemá,« pravil TT Tři překvapeně. »Chce prozkoumat organismy, které žijí ve čpavku, pokud tam nějaké jsou.« Omluvným tónem dodal: »Náš přítel se občas chová poněkud nezvykle. Rovněž neoplývá takovou inteligencí jako my, bohužel. My ho ovšem chápeme a snažíme se jeho vrtochy pokud možno tolerovat.«

Nastala dlouhá odmlka a Jupiteřan poznamenal: »Utopí se.« »Buďte bez obav,« odpověděl TT Tři bez rozpaků. »Takové nebezpečí mu nehrozí. My se netopíme. Smíme vstoupit do města, jakmile se náš přítel vrátí?«

V tom okamžiku z jezera vytryskl gejzír kapaliny do výše několika stovek stop. Kapalina divoce stříkala vzhůru, a než stačila dopadnout dolů, vítr ji rozfoukal do mlžného oparu. Další výtrysk a další, potom bouřlivé bílé pěnění, které se táhlo směrem ke břehu, a jak se přibližovalo, postupně se zklidňovalo.

Dvojice robotů pozorovala užasle dění v jezeře a naprostá nehybnost v řadách Jupiteřanů napovídala, že také oni vše sledují. Hladinu potom rozčeřila hlava Jedničky. Robot se pomalu ráchavě brodil ke břehu. Ale co se za ním táhlo! Jakýsi obrovitý organismus, samé špičáky, drápy a ostny. A spatřili, že tento organismus nenásleduje robota dobrovolně, ale že jej vleče přes pláž TT Jedna. Organismus jevil krajní ochablost.

TT Jedna přistoupil zkroušeně blíž a vzal komunikaci do svých rukou. Rozechvěle vyslal Jupiteřanům zprávu. »Moc mě mrzí, že to tak dopadlo, ale tahle věc se po mně sápala. Já jsem si ji jenom obhlížel. Snad to není cenný tvor.«

Odpovědi se mu nedostalo okamžitě, protože od první chvíle, kdy se nestvůra vynořila, zavládl v šicích Jupiteřanů učiněný chaos. Šiky se opět zformovaly, a když Jupiteřané obezřetným pozorováním došli k závěru, že onen tvor vskutku nejeví známky života, byl znovu obnoven pořádek. Několik odvážlivců zvědavě šťouchalo do mrtvého těla.

»Omluvte prosím našeho přítele,« řekl TT Tři pokorně. »Někdy se chová dost zbrkle. Rozhodně nemáme v úmyslu ublížit žádnému jupiterskému tvoru.«

»To on mě napadl,« vysvětloval Jednička. »Zčistajasna po mně hryzl. Podívejte se!« A ukázal tesák zvíci dvou stop, na jehož konci se klikatil zlom. » Vylomil si ho na mém rameni a málem mě poškrábal. A tak jsem ho trošičku poplácal, že ho jako poodeženu, a on umřel. Moc mě to mrzí!«

Jupiteřan konečně promluvil a jeho kódovaný praskot se jaksi škobrtavě zakoktával. »Jedná se o divokého tvora, který se zřídka nachází tak blízko u břehu, ale jezero je v těchto místech hluboké.«

TT Tři řekl nervózně: »Jestli toho tvora můžete využít jako potravu, byli bychom rádi…«

»Ne. My si dokážeme získávat potravu sami bez pomoci para… bez cizí pomoci. Snězte si ho sami.«

Nato TT Jedna tvora zvedl a ladným pohybem jedné paže jej hodil zpět do moře. TT Tři ledabyle prohodil: »Děkujeme vám za laskavou nabídku, ale potrava by nám nebyla k ničemu. My totiž nejíme.«

Roboti, doprovázení eskortou přibližně dvou set ozbrojených Jupiteřanů, sestoupili svažitými rampami do podzemního města. Pokud se město na povrchu zdálo malé a nevýrazné, pak v podzemí činilo dojem nesmírné megalopole.

Uvedli je do terénních vozů, které byly dálkově ovládány, neboť žádný čestný Jupiteřan, vážící si sám sebe, by neriskoval svou nadřazenost a setrval ve stejném voze ve společnosti parazitů, a vozy se úděsnou rychlostí rozjely do středu města. Z toho, co roboti viděli, usoudili, že město měří od jednoho konce ke druhému padesát mil a že zasahuje minimálně osm mil do hlubin Jupiterovy kůry.

TT Dvě se netvářil nijak nadšeně, když prohlásil: »Jestliže toto má být ukázka, jak to na Jupiteru vypadá s výstavbou, pak našim lidským pánům nepřineseme povzbudivé zprávy. Koneckonců jsme přistáli na rozsáhlém povrchu Jupitera náhodně, s pravděpodobností tisíc ku jedné, že se nepřiblížíme k žádnému skutečně koncentrovanému centru obyvatelstva. Tohle je určitě, jak říká znalec kódu, jen městys.«

»Deset miliónů Jupiteřanů,« řekl TT Tři nepřítomně. »Celkový počet obyvatel se musí pohybovat v trilionech, což je mnoho, velmi mnoho, i na Jupiter. Nejspíš se jedná o výlučně městskou civilizaci, což znamená, že úroveň jejich vědy musí být fantastická. Jestli vyvinuli silová pole…«

TT Tři neměl krk, neboť v zájmu síly byly hlavy robotů řady TT pevně přinýtovány k trupu. Choulostivé pozitronické mozky chránily tři oddělené vrstvy iridiové slitiny, každá o tloušťce jednoho palce. Kdyby ale krk měl, zkormouceně by zakroutil hlavou.

Zastavili na vyklizeném prostranství. Všude kolem viděli třídy a budovy, v nichž se tísnily davy Jupiteřanů, stejně zvědavých jako obdobný dav zevlounů na Zemi za podobných okolností.

Přiblížil se k nim znalec kódu. »Je čas, abych se až do dalšího období aktivity uložil k spánku. Zašli jsme tak daleko, že jsme vám dokonce zajistili příbytek, a to za velkých nesnází, protože onu stavbu bude posléze nutno strhnout a postavit znovu. Nicméně budete mít na jistou dobu možnost spánku.«

TT Tři mávl odmítavě rukou. »Děkujeme vám, ale s tím se neobtěžujte. Nám nevadí, když zůstaneme právě zde. Pokud si chcete zdřímnout a odpočinout, tak klidně běžte. Počkáme na vás. Co se nás týče,« dodal ledabyle, »my nespíme.«

Jupiteřan neřekl ani ň, ale kdyby měl nějaký obličej, pak výraz, který by se na něm objevil, by mohl být rozhodně zajímavý. Znalec kódu se vzdálil a roboti zůstali ve voze, který obkroužily čety ozbrojených Jupiteřanů. Stráž se často střídala.

Trvalo hodiny, než se řady stráží rozestoupily a propustily znalce kódu. Spolu s ním se dostavili další Jupiteřané, které znalec představil.

»Se mnou přicházejí dva úředníci centrální vlády, kteří se milostivě uvolili s vámi promluvit.«

Jeden vládní úředník zřejmě kód znal, poněvadž jeho praskot znalce ostře přerušil. »Paraziti! Vystupte z vozu, abychom si vás mohli prohlédnout.«

Roboti mu přeochotně vyhověli. Zatímco TT Tři a TT Dvě se přehoupli přes pravou stranu vozu, TT Jedna si to namířil skrz stranu levou. Slovo skrz je užito záměrně, jelikož TT Jedna opomenul dát do pohybu mechanismus, který sklápěl část bočnice, kudy se vystupovalo, a strhl s sebou celý bok plus dvě kola a nápravu. Vůz se rozpadl. TT Jedna civěl na trosky vozu a rozpačitě mlčel.

Nakonec tiše zapraskal: »Promiňte. Doufám, že to nebyl drahý vůz.«

TT Dvě připomenul: »Náš společník je často zbrklý. Musíte ho omluvit.« TT Tři se chabě pokoušel uvést vůz do původního stavu.

TT Jedna vyvinul další úsilí, aby se omluvil. »Materiál toho vozu byl trošku křehký. Vidíte?« Uchopil do obou rukou asi čtvereční yard kovoplastikové desky o tloušťce tří palců a mírně ji zmáčkl. Tabule se v tu ránu rozlomila vedví. »Měl jsem s tím počítat,« připustil.

Úředník vlády Jupitera řekl o něco méně ostrým tónem: »Ten vůz bychom museli zničit tak jako tak, jelikož byl znečištěn vaší přítomností.« Odmlčel se a pak dodal: »Tvorové! My Jupiteřané postrádáme vulgární zvědavost a zájem o nižší živočichy, ale naši vědci hledají fakta.«

»V tom jsme s vámi zajedno,« odpověděl TT Tři vesele. »Také my hledáme fakta.«

Jupiteřan ho ignoroval. »Je zřejmé, že nemáte orgán, který je citlivý na hmotu. Jak to, že si uvědomujete vzdálené předměty?«

Tohle Trojku zaujalo. »Tím chcete říct, že vaši lidé jsou přímo citliví na hmotu?«

»Nejsem zde, abych odpovídal na vaše otázky, na vaše drzé otázky, o našich lidech.«

»Já to potom chápu tak, že předměty s nižší hustotou jsou pro vás průhledné, dokonce i v nepřítomnosti záření.« TT Tři se obrátil ke Dvojce. »Takhle oni vidí. Ta jejich atmosféra je pro ně průhledná jako kosmický prostor.«

Jupiteřan se opět rozpraskal. »Buďto okamžitě odpovíte na mou první otázku, nebo je s mou trpělivostí konec a rozkážu, aby vás zničili.«

»Jsme citliví na energii, Jupiteřane,« odpověděl ihned TT Tři. »Podle libosti se můžeme nastavit tak, abychom vnímali v celém rozsahu elektromagnetických vln. Nyní naše vidění na velké vzdálenosti spočívá na vyzařování rádiových vln, které sami vyzařujeme, a na bližší vzdálenosti vidíme pomocí…« TT Tři se odmlčel a zeptal se Dvojky: »Existuje v tomhle kódu slovo pro paprsky gama?«

»O žádném takovém nevím,« řekl Dvojka.

TT Tři pokračoval ve výkladu pro Jupiteřana. »Na bližší vzdálenosti vidíme pomocí jiného záření, pro něž neexistuje kódové slovo.«

»Z čeho se skládá vaše tělo?« otázal se Jupiteřan.

»Nejspíš se nás ptá proto,« zašeptal Dvojka, »že jeho citlivost na hmotu nám nemůže proniknout pod kůži. Vysoká hustota, chápeš. Tak co, prozradíme mu to?«

»Naši lidští páni se nijak zvlášť nevyjádřili v tom směru, že bychom měli něco udržovat v tajnosti,« řekl Trojka nejistě a odpověděl Jupiteřanovi rádiovým kódem. »Většinou jsme z iridia. Zbytek je potom měď, cín, trocha berylia a špetka jiných substancí.«

Jupiteřané se stáhli, a ačkoli nevydávali žádné zvuky, z tajemného svíjení různých částí jejich naprosto nepopsatelných těl se dalo usoudit, že vzrušeně debatují.

Poté znovu vystoupil vládní úředník. »Bytosti z Ganymeda! Bylo rozhodnuto, že vás provedeme několika továrnami, abychom vám předvedli nepatrnou část našich velkolepých výdobytků. Potom vám umožníme návrat, abyste mohly šířit beznaděj a zoufalství mezi ostatními para… ostatními bytostmi z vnějšího světa.«

»Všimni si,« řekl Trojka Dvojce, »jak ta jejich psychologie funguje. S nadřazeností nedají pokoj. Je to pořád otázka záchrany tváře.« V rádiovém kódu pravil: »Děkujeme za pozvání.«

Jak si roboti brzy uvědomili, snaha o zachování tváře byla působivá. Prohlídka se změnila v okružní jízdu a okružní jízda v okázalou přehlídku. Jupiteřané předváděli, vysvětlovali všechno možné a dychtivě odpovídali na všechny dotazy. TT Jedna si zoufale dělal stovky poznámek.

Válečný potenciál tohoto jediného takzvaně nevýznamného městyse byl několikrát vyšší než válečný potenciál celého Ganymeda. Produkce deseti takových městysů by převýšila produkci celého Terestrického impéria. Jenže deset takových městysů by nebylo ani zlomečkem síly, kterou musí být schopen vyvinout celý Jupiter.

Trojka se otočil, když do něj Jednička strčil. »O co jde?«

»Jestli mají silová pole, tak jsou naši lidští páni v rejži, že jo?« řekl TT Jedna vážně.

»Nejspíš ano. Proč se ptáš?«

»Protože nás Jupiteřané neprovádějí pravým křídlem téhle továrny. Možná že právě tam se vyvíjejí silová pole. A kdyby ano, tak by to asi chtěli udržet v tajnosti. Tomu bychom měli přijít na kloub. Je to přece hlavní věc. Chápeš, ne?«

Trojka pohlédl na Jedničku zasmušile. »Snad máš pravdu. Nesmíme nic opomenout.«

Nyní se ocitli v obrovské ocelárně a pozorovali, jak se každou sekundu vychrlí dvacet stostopových nosníků z křemíkové oceli odolné vůči působení čpavku. Trojka se tiše zeptal: »Co obsahuje tamto křídlo?«

Vysoký vládní úředník se informoval u Jupiteřanů pověřených správou továrny a vysvětlil: »To je oddělení velkého tepla. Různé procesy si vyžadují strašlivé teploty, které život nemůže snést, a tak se všechny musí řídit nepřímo.«

Jako první vykročil k přepážce, u níž ucítili, jak z ní sálá teplo, a ukázal na kulatou plošku z průhledného materiálu. Byla to jedna z řady podobných ploch, přes něž bylo možno skrze sirupovitou atmosféru vytušit mlhavá červená světla linek žhoucích výhní.

TT Jedna upřel podezřívavý pohled na Jupiteřana a zapraskal: »Nevadilo by vám, kdybych si zašel dovnitř a trochu se tam poohlédl? Tohle mě moc zajímá.«

»Jedničko, chováš se jako malý kluk,« napomenul ho Trojka. »Říkají nám pravdu. No, jak chceš, tak to tam propátrej, když jinak nedáš. Ale ať ti to netrvá moc dlouho, musíme dál.«

»Nemáte představu, o jaký žár se jedná,« řekl Jupiteřan. »Zemřete.«

»Ale kdepak,« namítl Jednička. »Nám teplo nevadí.«

Jupiteřané svolali krátkou konferenci a pak propuklo zmatené pobíhání, jak byl život továrny připravován na tuto neobvyklou a nepředvídanou událost. Byly rozestavěny stěny z materiálu pohlcujícího teplo a poté se rozevřely dveře. Dveře, které se jaktěživ ani nepohnuly, pokud byly výhně v činnosti. TT Jedna vstoupil dovnitř a dveře za ním zapadly. Vládní úředníci se shlukli u průhledů a sledovali ho.

TT Jedna došel k nejbližší výhni a popleskal ji po krytu. Protože nebyl dost vysoký, aby mohl do výhně pohodlně nahlédnout, naklonil ji, až roztavený kov olízl nálevku kontejneru. Zvědavě do ní nakoukl, potom rukou sáhl do kontejneru a zamíchal obsahem, aby zjistil konzistenci. Po chvíli míchání ruku vytáhl, otřepal s ruky pár žhavých kovových kapek a zbytek otřel o jedno ze svých šesti stehen. Pomalu procházel kolem licí linky, pak naznačil, že si přeje odejít.

Když TT Jedna vyšel ze dveří, Jupiteřané se stáhli do velké vzdálenosti a namířili na něj proud čpavku. TT Jedna syčel, bublal a vycházela z něj pára, až byl opět ochlazen na snesitelnou teplotu.

TT Jedna nebral čpavkovou sprchu na vědomí a řekl: »Tak měli pravdu. Po silových polích ani vidu ani slechu.«

»Vždyť…,« nadhodil Trojka, ale Jednička mu netrpělivě skočil do řeči: »Nemá smysl, abychom to odkládali. Lidští páni nám dali instrukce, abychom vše vypátrali, a o to snad jde, ne?«

TT Jedna se otočil k Jupiteřanovi a bez okolků zapraskal: »Poslyšte, vyvinula už vaše věda silová pole?« Jedním z přirozených důsledků plynoucích z méně vyvinutých duševních schopností TT Jedničky bylo, že hovořil bez obalu. Dvojka i Trojka o Jedničkově vlastnosti věděli, a proto se zdrželi projevů nesouhlasu s touto otázkou.

Vysoký vládní úředník se zvolna vymanil z podivně ztuhlého postoje, kdy budil dojem, že tupě zírá na Jedničkovu ruku, tu ruku, kterou Jednička ponořil do roztaveného kovu.

»Silová pole?« opakoval Jupiteřan pomalu. »Takže vás hlavně zajímají silová pole?« »Ano,« přisvědčil Jednička důrazně. Jupiteřan náhle patrně opět nabyl sebedůvěry, neboť praskot se přiostřil. »Nuže pojďte, paraziti!«

»Vidíš, už jsme zase paraziti, to se máme na co těšit,« řekl Trojka Dvojce. Dvojka posmutněle souhlasil.

Jupiteřané je odváděli až na samý okraj města, do části, kterou bychom na Zemi nazvali předměstí, a do jedné ze staveb, stojících blízko u sebe, které mohly vzdáleně odpovídat pozemské univerzitě.

Robotům však nikdo nepodal sebemenší vysvětlení. Ani je nežádali. Vysoký vládní úředník je vedl rychle a roboti za ním postupovali s chmurným přesvědčením, že to nejhorší je s největší pravděpodobností ještě čeká,

TT Jedna se zastavil před jednou otevřenou sekcí, kterou ostatní přešli. »Co je tohle?« vyzvídal.

Místnost zaplňovaly úzké a nízké lavice s podivnými přístroji, umístěnými v řadách, jejichž nejvýraznějším rysem byly silné, palec dlouhé elektiomagnety. U lavic stáli Jupiteřané a manipulovali s přístroji.

»Co je tohle?« znovu se otázal TT Jedna. Jupiteřan se vrátil a dával najevo netrpělivost. »To je studentská biologická laboratoř. Není tam nic, co by vás zajímalo.«

»A co zkoumají?« »Studují mikroskopický život. Copak jste ještě neviděl mikroskop?«

»Mikroskop už viděl, ale ne takového typu,« řekl na vysvětlenou Trojka. »Naše mikroskopy jsou určeny pro orgány citlivé na energii. Pracují na principu odrazu zářivé energie. Vaše mikroskopy zřejmě fungují na principu rozpínání hmoty. Velmi důvtipné.«

»Nevadilo by vám, kdybych si pár preparátů prohlédl?« zeptal se TT Jedna.

»K čemu by to bylo? Vinou vašich senzorických omezení nemůžete naše mikroskopy používat, a jelikož se k preparátům přiblížíte bez určitějších záměrů, budeme je nuceni rovnou vyhodit. «

»Ale já mikroskop nepotřebuju,« vysvětloval překvapeně Jednička. »Můžu se snadno seřídit na mikroskopické vidění.«

Odkráčel k nejbližší lavici. Studenti se nahrnuli do protějšího kouta místnosti, snažíce se vyhnout kontaminaci. TT Jedna odsunul mikroskop stranou a důkladně si prohlížel preparáty. Zmateně ustoupil o krok dozadu, potom uchopil další preparát… a pak třetí… čtvrtý.

»Tohle mělo být živé, ne? Myslím ty červíčky,« ptal se TT Jedna Jupiteřana.

»Zajisté,« řekl Jupiteřan.

»To je divné, když se na ně podívám, umírají!«

Trojka vyjekl. »Zapomněli jsme, že vyzařujeme paprsky gama. Pryč odtud, Jedničko, nebo v této místnosti usmrtíme všechen mikroskopický život.«

TT Tři se otočil k Jupiteřanovi. »Naše přítomnost působí bohužel zhoubně na slabší formy života. Raději už půjdeme. Doufáme, že tyto preparáty bez potíží nahradíte. A když už jsme u toho, možná by bylo lépe, kdybyste se nezdržoval v naší těsné blízkosti, protože by vám naše radiace mohla uškodit. Cítíte se zatím dobře?«

Jupiteřan je vedl dál a hrdě mlčel, ale roboti si nemohli nepovšimnout, že odstup, který si od nich dosud udržoval, od toho okamžiku zdvojnásobil.

Poté už nepadlo jediné slovo, dokud se roboti neocitli v ohromné místnosti. V samém středu místnosti visely ve vzduchu obrovské kovové ingoty, které nic nepodpíralo, respektive které nepodpíralo nic viditelného, proti mocné gravitaci Jupitera.

Jupiteřan se rozpraskal. »Tady máte to vaše silové pole v nejnovějším provedení, neboť bylo v poslední době zdokonaleno. Uvnitř této bubliny je vakuum. Bublina podpírá celou tíhu naší atmosféry plus takové množství kovu, jež odpovídá dvěma velkým kosmickým lodím. Co na to říkáte?«

»Že se vám otevírají možnosti cest do kosmického prostoru,« řekl Trojka.

»To rozhodně. Žádný kov ani plastická hmota nemá takovou pevnost, aby udržela naši atmosféru proti vakuu, ale silové pole to dokáže, a bublina tvořená silovým polem se stane naší kosmickou lodí. Do roka se budou vyrábět ve statisícových sériích. Potom se vyrojíme na Ganymedu a vyhubíme takzvaně inteligentní parazity, kteří si umanuli brát v potaz naše panství nad vesmírem.« »Lidé z Ganymeda nikdy nebrali…,« začal Trojka s mírnou výčitkou.

»Ticho!« štěkl Jupiteřan. »Teď se vrátíte a sdělíte jim, co jste viděli. Jejich slaboučká silová pole, taková, jakým je vybavena vaše loď, nám nebudou moci vzdorovat, neboť i ta naše nejmenší loď tu vaši stonásobně předčí rozměry a silou.«

»Takže tady už nemáme co pohledávat,« usoudil Trojka. »Nezbývá než se vrátit s vaším poselstvím, ale to už jste říkal. Doprovodíte nás laskavě k naší lodi? Tam bychom se s vámi rozloučili. Mimochodem, rád bych se zmínil ještě o něčem. Asi jste jedné věci neporozuměl. Lidé z Ganymeda mají silová pole, to ano, ale konkrétně naše loď silovým polem vybavena není. My silová pole nepotřebujeme.«

Robot se odvrátil a pokynul svým druhům, aby ho následovali. Roboti chvíli nemluvili, načež TT Jedna sklíčeně zamumlal: »Nestálo by za pokus to tady zničit?«

»To by nepomohlo,« řekl Trojka. »Stejně by nás dostali. Je jich víc. Nemá to smysl. Za jedno pozemské desetiletí je po našich pozemských pánech veta. Proti Jupiteru se neubrání. Jupiteřané mají jasnou přesilu. Dokud byli Jupiteřané upoutáni k povrchu, nehrozilo lidem nebezpečí. Jenže teď, když mají silová pole… Teď můžeme jen přinést zprávy. Hrstka lidí by mohla přežít v úkrytech, ale jen krátce.«

Vyšli z města. Odcházeli po širé pláni u jezera, jejich loď jako tmavá skvrna na obzoru, když tu znenadání Jupiteřan promluvil.

»Tvorové, vy tvrdíte, že nemáte silové pole?«

»Zádné silové pole nepotřebujeme,« odpověděl Trojka.

»Jak potom vaše loď odolává vakuu kosmického prostoru a jak to, že neexploduje působením atmosférického tlaku uvnitř lodi?« otázal se Jupiteřan a zastříhal jedním tykadlem, jako by tím němým gestem poukazoval na atmosféru Jupitera drtící je silou dvaceti miliónů liber na čtvereční palec.

»To je prosté,« vysvětloval Trojka. »Naše loď není vzduchotěsná. Vnitřní a vnější tlaky se vyrovnávají.«

»I v kosmickém prostoru? Vakuum v lodi? Lžete!«

»Klidně si můžete naši loď prohlédnout. Nemá žádné silové pole a není vzduchotěsná. Co je na tom zázračného? My nedýcháme. Energii získáváme rovnou z atomové energie. Přítomnost nebo nepřítomnost tlaku vzduchu se nás nijak netkne a ve vzduchoprázdnu se cítíme jako doma.«

»I při absolutní nule?«

»To je jedno. Svou teplotu si regulujeme sami. Teplota okolního prostředí nás nezajímá.« TT Tři se odmlčel. »No, teď už k naší lodi trefíme i bez doprovodu. Sbohem. Lidem z Ganymeda předáme vaši zprávu, válka na život a na smrt!«

»Počkejte! Ještě se vrátím,« vyhrkl Jupiteřan, otočil se a odešel k městu.

Robotí zírali, ale potom v tichosti čekali.

Jupiteřan se přiřítil za tři hodiny. Sotva dechu popadal, jak měl naspěch. Zastavil se ve vzdálenosti obvyklých deseti stop, ale pak se začal podivným servilním plazením přisunovat k robotům. Když se jich téměř dotýkal gumovitě našedlou kůží, promluvil rádiovým kódem. Kód zněl umírněně a uctivě.

»Ctihodní pánové, právě jsem komunikoval s hlavou naší centrální vlády. Vláda si nyní plně uvědomuje všechna fakta a mohu vás ujistit, že jediným přáním Jupitera je mír.«

»Promiňte, jak prosím?« zeptal se TT Tři zmateně.

Jupiteřan drmolil jako o překot. »Jsme připraveni opět navázat komunikační spojení s Ganymedem a rádi vám přislíbíme, že se nepokusíme o další pronikání do kosmu. Naše silové pole se bude využívat pouze na povrchu Jupitera.«

»Ale…,« vpadl mu do řeči Trojka.

»Naše vláda s potěšením přijme všechny další zástupce, jež by k nám naši ctění lidští bratři z Ganymeda hodlali vyslat. Kdyby ctihodní pánové ráčili přivolit, aby se přísahou zavázali k míru…« K robotům se vyhouplo šupinaté tykadlo a Trojka je užasle stiskl. Dvojka a Jednička vykonali podobný obřad, když se i k nim napřáhla další dvě tykadla.

Jupiteřan slavnostně pravil: »Mezi Jupiterem a Ganymedem je tedy věčný mír.«

Kosmická loď, která byla děravá jako síto, opět letěla kosmickým prostorem. Hodnoty tlaku i teploty se opět ustálily na nule a roboti pozorovali obrovskou kouli, kterak se plynule zmenšuje. Vzdalovali se od Jupitera.

»Určitě to myslí upřímně,« řekl TT Dvě. »Z toho jejich obratu o sto osmdesát stupňů mám sice radost, ale vůbec ho nechápu.«

»Podle mého názoru,« zauvažoval TT Jedna, »se Jupiteřané vzpamatovali právě včas. Uvědomili si to neuvěřitelné zlo, které je obsaženo v pomyšlení ublížit lidskému pánovi. Bylo to přirozené.«

TT Tři si povzdechl. »Podívejte se, velkou roli zde hrála psychologie. Jupiteřané žili v krunýři komplexu nadřazenosti, a když nás nedokázali zničit, museli si nutně zachovat tvář. Všechny ukázky, všechno vysvětlování, vše bylo prostě jakousi formou chvástání, které nás mělo uvést do odpovídajícího stavu ponížené úcty k jejich síle a nadřazenosti.«

»To všechno chápu,« přerušil ho Dvojka. »Jenže…«

»Jenže to působilo opačně, Dvojko. Všechno, co proti nám podnikli, jim dokázalo, že jsme silnější, že se nemůžeme utopit, že nejíme ani nespíme, že nám neublíží roztavený kov. Životu na Jupiteru byla smrtelně nebezpečná pouhá naše přítomnost. Jejich posledním trumfem bylo silové pole. A když zjistili, že my silová pole vůbec nepotřebujeme a že můžeme žít ve vzduchoprázdnu při absolutní nule, tak to je zlomilo.« TT Tři se odmlčel a pak filozoficky dodal: »Když se takovýhle komplex nadřazenosti prolomí, tak už se rozsype napadrť.«

Roboti o jeho slovech přemítali. »Ale to pořád nedává smysl,« ozval se Dvojka. »Proč by se měli starat, co dokážeme nebo nedokážeme? My jsme jen roboti. S námi by přece nemuseli bojovat!«

»A v tom je ten zakopaný pes, Dvojko,« řekl TT Tři tiše. »Napadlo mě to až po odletu z Jupitera. Víte, že nějakým přehlédnutím, zcela bezděčně, jsme Jupiteřanům zapomněli říct, že jsme jen roboti?«

»Vždyť se nás na to nikdy neptali,« řekl Jednička.

»No právě! Takže si mysleli, že jsme lidé a že všichni ostatní lidé vypadají jako my!«

TT Tři se znovu zamyšleně podíval na Jupiter. »Není divu, že nakonec rezignovali!«

Otakar Adámek

Francis Adams a jeho šéf

Mrholilo stále více. Na Uniho plastikových zádech se voda shlukovala do kapek a stékala dolů k podvozku. Adams vytáhl z úst napolo vykouřené cigáro a odplivl si na beton.

»Psí čas. Takovej sme tady měli naposled v jedenáctým roce,« zabručel. Vyhrnul si límec oranžové bundy z vynilu až k uším, dýchl si na ruce.

Robot nereagoval. Stál vedle radioteleskopu č. 729 s oběma rukama položenýma na jeho nosníku, jako vždycky při kontrolním měření. Muž si sundal z hlavy přilbu, položil ji na prázdné sedadlo vedle sebe a uhladil si rukou těch několik tisíc vlasů, které měl na zátylku.

»Povídám, že už dlouho tak nepršelo!« zahučel.

»Nasaď si přilbu, Franku,« ozval se robot nakřáplým barytonem.

Adams na něho vrhl zamračený pohled, setřásl ze své oranžové hitaxové přilby vodu a dal si přilbu tam, kde ji robot chtěl mít, na svou hlavu.

»Hoď sebou, máme zpoždění o tři talíře,« ozval se znovu, ale věděl, že je lepší házet hrách na zeď. Robot pracoval svým tempem a nenechal si do své činnosti mluvit nějakým Adamsem.

Zabafal, poposedl na svém sedátku z pěnového skymilu, až se malý čtyřkolový vozík pod ním na svých tlumičích zahoupal, a sáhl pravou rukou na jeden z knoflíků na ovládacím panelu před sebou. Nejraději poslouchal MRI, ale ta teď v devět hodin vysílala něco populárně naučného: »… sondáží zjištěno, že lineární praskliny na povrchu Phobosu jsou až padesát osm metrů hluboké. Existuje příčinná souvislost mezi nimi a kráterem Stickney…«

Uni určitě poslouchá tohle a současně dalších pět nebo šest družicově transmitovaných rádiových a televizních stanic. Doškolovací kursy, ty měl robot nejraději.

Adams přeladil na WTW. Když uslyšel v levém reproduktoru své přilby hučení pressingové hudby, pohodlně se opřel, nohy natáhl pod řídící panel. Očima přelétl vyrovnané řady pětimetrových parabolických antén, které se ztrácely v dálce, zahalené do mlžného oparu. Při normální viditelnosti by uviděl úpatí Wallsrocku, nyní dohlédl sotva k radioteleskopu číslo 750. Parabolické radioteleskopy stály všude kolem, jejich 14 646 k obloze obrácených kalichů bylo seskupeno do kruhu o průměru 968 metrů a tvořily spolu s computerem TINAR B, hlavními zesilovači, šumovými filtry a dalšími metráky elektroniky anténní soustavu CYCLOPS 3, největší radioteleskopický systém na Zemi.

Elektromotory v robotově podvozku zahučely, gumové pneumatiky se začaly otáčet. Robot odjel od radioteleskopu a popojel k dalšímu, s velkým červeným číslem 730 na bílém dříku.

»Konečně,« zamumlal Adams. Sešlápl akcelerátor a přemístil se se svým vozíkem o těch osm metrů, které dělily obě antény.

Uni rukama odklopil na sloupu antény postranní kryty, které chránily kontakty zesilovačů před prachem, a zasunul do otvorů konečky svých ocelových prstů. Tentokrát nebyl spokojen. Vyslal do ovládací jednotky radioteleskopu příkaz a drátěný talíř o pětimetrovém průměru nad jeho hlavou se začal na kloubu pomalu sklápět dolů jako obrovská uvadající květina. Svůj pohyb zastavil teprve tehdy, když válec robotovy hlavy zmizel pod sítí jeho pletiva. Adams viděl nezřetelné obrysy Uniho trupu, zahlédl také stín kovových rukou, které opravovaly jemnou síť železných drátků, několikrát se od nich zableskl elektrický oblouk.

»Vyměň mi zásobník číslo dva,« uslyšel. Seskočil na betonovou plochu, ale nevšiml si, že zastavil vozík vedle kanalizačního otvoru. Pravá noha mu na metaloplastikové mříži uklouzla, zavrávoral, a když mu ruplo v kříži, bolestí zaťal zuby. Vyrovnal rovnováhu, vytáhl z úst překousnutý doutník, zachmuřeně si ho prohlédl a odhodil.

»Krucifix,« zaklel potom, co ohmatal všechny čtyři kapsy své bundy a nenašel žádné cigáro.

»Máš poruchu?« ozvalo se z robotova modulátoru i ze sluchátka v jeho přilbě. Skloněn u boční stěny vozíku se otočil. Na robotově hlavě už blikalo červené světlo jako vždycky, když byl stroj s něčím nespokojen. Tentokrát si Adams světlo vyložil jako: Hoď sebou, Adamsi!

»Došel mi tabák,« zabručel, vytáhl ze stěny malý podlouhlý kontejner s číslem 2 a přešel k robotovi.

»Kantýna je vozíkem dvacet jednu minutu daleko,« řekl Uni.

Adams mu to věřil, Uni se málokdy pletl. Jenže do polední přestávky zbývaly tři hodiny a během pracovní doby odejít nemohl, jinak by mu robot zaregistroval černý bod. Každý znamenal pět dolarů z platu. Vytáhl z robotova podvozku schránku se stejným číslem a místo ní tam vrazil plnou, až se sloup robotova těla zachvěl. Vrátil se zpět a opřel se o vozík, do zubů si strčil aspoň zápalku. Dotkl se přitom svých centimetrových vousů. Měl bych se už oholit, pomyslel si. Ale copak na tom u starýho papriky v šedesáti ještě záleží? A přitom byly doby, kdy se měl kvůli komu holit. Jenže před pěti lety Edna zemřela, dcera Katlyn se už dříve odstěhovala se svým doktůrkem až do Seattlu, zůstal sám. Sám se svým zkrachovaným kšeftem s autobateriemi. A jaký to bejvaly časy, když federální vláda vyhlásila omezený provoz aut se spalovacími motory! Obyčejný baterky získaly takovou vážnost, že mohl prodat celý svůj sklad náhradních dílů a místo servisu pro hondy se soustředit jen na prodej a opravu akumulátorů. Tehdy, v roce 2007, se odstěhoval do těchhle míst, a protože byl v Cyclopstownu na baterky jediný, žil si jako paša. Jó, jó, měl víc strkat do punčochy, dolar k dolárku, pamatovat na horší časy. Ale mohl vědět, že budou až tak špatný? Doktůrci vymysleli keramický baterie a celá branže, na který založil svoji existenci, se sesypala jako Frisko v devadesátým osmým. Najednou nikdo nechtěl kupovat zboží, co má třikrát menší životnost a čtyrykrát menší kapacitu než ty keramický piksle, uplácány z bláta. Goldsmith, křivák jeden, musel něco větřit, když mu odprodal se slevou těch tisíc kusů značky Dynamic, vrazil mu do chřtánu skoro celý svoje úspory a pak si mohl z baterek postavit chlívek pro prase, k ničemu jinýmu nebyly.

Adams vytáhl z úst ohlodanou zápalku a odplivl robotovi pod kola.

Nakonec byl rád, když mu před půl rokem dohodil Harry McGrey z ředitelství Střediska tuhle práci. Kvůli prachům a také proto, že mu samota šla na nervy. Dělá sluhu stroji, tak dopad. Znovu se vrátil ke svým vzpomínkám. Jó, byly doby, kdy byznys jen kvetl, jako tenkrát v desátým roce, kdy renovoval třista dvacet starých Jewelsů a prodal je do Mexika jako nové, kus za 120 dolarů, nebo když…

»Nastříkej barvou stojan, Franku,« vyrušil ho ze zasnění bezvýrazný hlas. Robot už odjížděl od antény číslo 731 k další.

Popojel vozíkem až k číslu 732, vytáhl z boční stěny vozíku zásuvku s obrázkem stříkací pistole, vyňal pistoli a chtěl se vrátit k oprýskanému stojanu, ale robot se ozval.

»A maska?« uslyšel z pravého reproduktoru přilby. Povzdechl si, nasadil na obličej ochrannou masku a šel za svými natěračskými povinnostmi. Hudbu v levém reproduktoru jeho přilby vystřídala zpravodajská relace:

»Prezident Spojených států Graham Taylor, doprovázený francouzským prezidentem Francisem Fevrierem, navštívil během svého pobytu ve Francii Americké kulturní středisko Benjamina Franklina v pařížské Latinské čtvrti.

Hlavní genetik Sjednocené vědecké společnosti doktor Gary Hart oznámil, že výpočetní středisko vyprojektovalo pod jeho vedením na bázi Bacilus subtilis kmen baktérii schopných syntetizovat lidský růstový hormon. Nyní jen zbývá v laboratořích společnosti v Sonoře, stát Arizona, organismy vyrobit. Bakteriální výroba hormonu bude…«

Zmáčkl spoušť. Pištění stlačeného vzduchu, unikajícího tryskou pistole, přehlušilo zvuky ze sluchátka. Sáhl na přilbu, a když nahmatal knoflík vypínače rádia, stiskl ho. Mikroskopická zrnka křemenného písku setřela s povrchu železné paty nosníku zbytky barvy. Otryskal ještě několik míst stojanu, kde bludné elektrické proudy spolu s vodou způsobily oxidaci kovu, zmáčkl na pistoli přepínač a začal očištěná místa stříkat barvou.

»Poslouchej, Uni, vyznáš se v televizorech?« řekl a krátce se podíval směrem k robotovi.

Stroj stál nehybně u antény číslo 733 a měřil její hodnoty s rukama na nosníku.

»Co chceš vědět?«

»Špatně mi ten krám běhá. Lidi a různý předměty mi rámuje duha.«

»Máš pořád typ Gotland?«

»Jo. Zavolal bych do servisu, ale… no, došly mi dolary.«

»V duze máš všechny barvy a duha je všude stejně široká?«

»Jo, řek bych, že jo.«

»Potom máš s pravděpodobností osmdesát sedm celé tři procenta poškozen vnitřní obal světlovodu. Musíš kabel vyměnit.«

»Kolik stojí metr?«

»Nesleduji radiotelevizní koutek pravidelně, ale podle ceníku z dvacátého pátého desátý stál u Finche metr osm dolarů.«

Adams povolil spoušť a vstal. Na duhové obrázky bude koukat do příští výplaty, protože přípojka ze stěny k televizoru je dlouhá tři metry a on má posledních dvacet dolarů. Jak to Edna dělala, že vždycky vyšla s penězi?

Vrátil se k vozíku a uložil nářadí zpět do schránky. Posadil se na sedátko, aby si v klidu promyslel, zač bude příští tři dny, než dostane prachy, nakupovat, ale něco ho stále zneklidňovalo. Podíval se na robota a teprve pak na to přišel. Stál už deset minut u sedm set třicet trojky, vůbec se nehýbal, jako by mu došla pára. Už se to jednou stalo, ale tehdy měl jen špatný kontakt v silnoproudé elektroinstalaci.

»Hej, starej brachu, co je?« zavolal.

Robot mlčel. Sundal si přilbu, na což byl Uni velmi háklivý a vždycky se ozval, ale tentokrát mlčel. Zkontroloval přijímač v přilbě. Byl v pořádku, kontrolka svítila zeleně. Seskočil z vozíku, přistoupil k robotovi a zahleděl se na signální panel na jeho zádech. Nevyznal se vůbec v husté síti schémat, která do něho byla vlisována, ale jednou mu Young řekl, že všechno musí svítit zeleně. A svítilo! Mechanicky zkontroloval kopnutím do robotových pneumatik tlak vzduchu, rozpačitě se poškrábal ve štětinách na bradě. Měl by potíže i s pouhým popisem robota, natož aby se vyznal v jeho vnitřnostech. Věděl o něm skoro jen to, co mohl uvidět: Hlava ve tvaru válce, se dvěma televizními kamerami místo očí, posazená na čtyřhranném trupu, ve kterém byl zabudován elektromotor a computer, dole těžká krychle čtyřkolového podvozku, obsahující šest keramických akumulátorů, to všechno prošpikované různými čidly. Po stranách trupu měl robot dvě tříkloubové paže, které nataženy měřily metr dvacet, na každé dva páry prstů, postavených proti sobě. Všechno to bylo pokryto cihlově červeným hitaxem a působilo jako dílo opilého avantgardního sochaře.

Od vozíku se ozvalo zapípání. Rychle si nasadil přilbu.

»Jo, Adams.«

»Co se to u vás děje, Adamsi,« zavrčel ze sluchátka dispečer Crafton. »Computer posílá Uniho už deset minut k jedenáct tisíc dvě stě devadesát osmičce a milostpán ani nepotvrdí příjem. A ty sis dal podle všeho šlofíka ve stínu antény za osmdesát tisíc dolarů. Nechodíš na provozní kursy? Za ty prachy, co do nás Nadace vráží, chce osmadevadesátiprocentní provozuschopnost.

Adams se zamračil. Co na něho ten dvacetipětiletý piškot tak křičí? Ale taková je dneska doba, je jim jedno, kdo je na příjmu. Jak jsou zvyklí jednat s computerama, tak jednají i skoro se všema lidma.

»Však jsi sám říkal, že ten Uniho mozek je vyřazenej kus,« zamumlal smířlivě. »Co?« řekl překvapeně Crafton. »To se teda pleteš. Řekl jsem, že byl vyřazen jako nestandardní, a to je rozdíl! Prostě ho nemohli zamontovat do kosmoprůzkumného robota, protože jeho fáze měly větší rozptyl, než dovolovala norma. Ale ta Uniho bedna převyšuje duševní kapacitou možná nás oba dohromady.« Adams si nebyl jistý, jestli zaslechl správně i poslední Craftonova slova: »Tebe určitě,« a tak neřekl nic, jen se ještě více zachmuřil.

»Ale nebudeme tady žvanit, koukej přivést Uniho k rozumu, ale piánko, žádný tlučení na kastli!« pokračoval Crafton. »Jak tě znám, asi má špatnej kontakt na akumulátoru.«

»Proč nepošleš k jedenáct tisíc dvě stě devadesát osmičce Hamiltona?« zeptal se Adams, ale v éteru bylo ticho, hulvát Crafton už zavěsil. Podíval se na ovládací panel vozíku, výzvový signalizátor uváděný do činnosti computerem Střediska opravdu blikal červeným světlem. Znovu si sundal přilbu, prohlédl místo, kde byla membrána mikrofonu, ale neviděl nic zvláštního. A co také, když všechny kontakty a drátky byly zapuštěné do neprůhledné oranžové umělé hmoty.

»No tak sakra, Uni, probuď se!« zakřičel zlostně. Crafton se mu chystá připsat další černý bod a pan Uni stojí.

»Ano, Franku?« uslyšel v přilbě. Oddechl si.

»Prosím tě, co to s tebou bylo? Musíme rychle k číslu jedenáct tisíc dvě stě devadesát osm.«

»Zachytil jsem zajímavou relaci. Ale teď zprávu jen opakují.«

Adams, už na vozíku a následující Uniho, nevěřícně zavrtěl hlavou.

»Podívejme se na mudrlanta,« zavrčel Unimu do zad. »Když je něco prima v televizi, tak se vykašle na práci, ať má Adams černý bod, nebo ne. Taky bych se chtěl dneska dívat na Giganty, ale musím makat.«

Přestalo mrholit, Coralským průsmykem, kterým do údolí přicházelo počasí, se přihnal teplý pouštní vzduch a rozehnal kondenzující mlhu. Radioteleskop číslo 11 298 identifikovali už z dálky, jeho sklon vůči obloze byl jiný, o deset stupňů menší než u ostatních. Dojeli k němu, robot se pustil do testů. Adams ho mlčky pozoroval ze sedadla vozíku. Zdál se mu pomalejší než předtím, nesoustředěný, některé pohyby si mohl ušetřit. Ale kdo se má v těch robotech vyznat. On odpovídá za pneumatiky, akumulátor, ale mozek má na starost David Deena z General Electric. Byla by ale škoda, kdyby se Uni pokazil. Za těch šest měsíců společné práce si ho docela oblíbil. Zapnul zase rádio ve své přilbě a vyladil MRI. Hrála právě skupina Survival, ale vždycky to bylo lepší než poslouchat šumění větru, prohánějícího se v korunách antén.

»V čem to bylo?« zeptal se. »Zase holubí hnízdo?« »Ano,« odpověděl Uni. »Pojistka té er á vypnula elektromotor.«

Za ustupujícími mraky se objevovaly prudké horské srázy, za několik minut Adams uviděl první špičaté vrcholky stěn, které ze tří stran obklopovaly údolí. K úpatí Beefordova štítu pronikly oknem v oblacích sluneční paprsky, ozářily část skalního masívu a malé zelené keříky, které tam ve výšce 2100 metrů rostly. Otočil se. Na severozápadě byla už obloha čistá, zářila pronikavou modří. Kotlina se zde otevírala směrem k náhorní plošině, v dálce ohraničené Biquinskými horami. Uviděl malé hranolky budov Cyclopstownu, vlevo od nich se nad žlutou polopouští vznášela bílá vakuová vzducholoď Nevadské správy veřejných cest. Pohybovala se jako malá dětská hračka zprava doleva nad státní silnicí číslo 159, byla na pravidelném kontrolním letu. Adams se podíval na řídící panel vozíku, kde zeleně svítily číslice digitálních hodinek. Vzducholoď měla pětiminutové zpoždění.

Hudba skončila a ze sluchátka se opět ozvaly zprávy. Jako řidič zbystřil pozornost, když slyšel:

»Trojúhelník nehod na křižovatkách. Mimořádný počet srážek proto, že řidiči nerespektovali světelné semafory. V oblasti mezi arizonskými městy Tampa, Scottsdale a Mesa se v posledních třech dnech prudce zvýšila frekvence nehod tohoto druhu. Kdy dojde vlna nekázně do Phoenixu?«

»Zřejmě slavili nějaký místní svátek,« zabručel Adams pro sebe a sáhl pod sedadlo. Vytáhl na světlo termosku, zatřepal s ní u svého ucha. Ani kapka kafe. Pohlédl na panel, deset hodin osm minut. Zamračeně se opřel na svém sedadle a chtěl se soustředit na archívní záznam hudby Uriah Heep, který právě začala stanice vysílat, když vtom se robot nečekaně ozval:

»Nebyli opilí, ale barvoslepí.«

»Cože?«

»V laboratořích Spojené vědecké společnosti v Sonoře, osmdesát kilometrů jihovýchodně od Mesy, byl pravděpodobné některý ze zaměstnanců infikován bakteriemi Bacilus subtilis, syntetizujícími lidský růstový hormon,« vysvětloval Uni.

»No i kdyby, tak co…,« chtěl namítnout Adams.

Uni mu skočil do řeči.

»Mezi schopností bakterií tvořit adrenokortikotropní hormon a schopností enzymaticky koagulovat iodopsin v čípcích lidského oka existuje korelace nula celá sedmdesát jedna, daná tím, že v DNK bakterie je přítomen homonymní kodón, kódující v kyselejším prostředí místo serinu arginin a…«

Adams moc nechápal, o čem to robot mluví. Svraštil soustředěně čelo a přemýšlel o tom, co je korelace, ale robot už odjížděl. Nervózně přitom mrkal červeným světlem, protože ve vzduchu se objevil skalní holub a zjevné si hledal místo k přistání. Adams si povzdechl, rychle zatočil volantem, sešlápl akcelerátor a ještě za jízdy zvedl z podlahy vozíku starou teleskopickou anténu od přenosného televizoru. Holub už s vystrčenýma červenýma nožkama plachtil nad Unim, ale švihnutí ocelového prutu ho odradilo od jeho úmyslu. Zamračeně anténu zacvakl dohromady. Další černý bod už měl skoro na kontě. Uni nesnášel ptáky na své hlavě.

Z pootevřených posuvných dveří vanul z terasy do jídelny čerstvý studený vzduch. Adams seděl na svém místě u mezery a kouřil svůj polední doutník, během polední přestávky zde bylo kouření zakázáno. Před ním na stole s vybledlým ubrusem z modré umělé plsti stál plastový pohárek s černou tekutinou. Byla to káva? Podle barmana ano, podle chuti ne. Ach, kde jsou ty časy silných voňavých káv se smetanou, které vařila Edna!

Jídelna byla poloprázdná, řídící pracovníci a střední kádry už poobědvali, teď se jídlo vydávalo pomocnému personálu. Proto Adamse překvapilo, když dovnitř vešel vedoucí první směny výpočetního centra, obtloustlý Neville Gilbert, doprovázený vysokým štíhlým mužem ve velkých brýlích s drátěnou obrubou. Sedli si ob jeden stůl od Adamse, barman se mohl přetrhnout, jak k nim pospíchal. Nezaslechl, co si objednali, ale podle vůně, která se táhla z barmanova podnosu až k němu, to byla káva z jiné dózy než jeho.

»A na čem pracuje computer teď, v tuto chvíli?« uslyšel otázku čahouna.

»Už osm hodin mapuje podle záznamů Friedmannovy EMT soustavy na Měsíci rozložení hmoty v galaxii, abychom mohli ověřit Francourovu teorii posunu gravitačních ohnisek,« odpověděl Gilbert.

»A co ještě?«

»Nic, to pohlcuje jeho celou kapacitu. Museli jsme přerušit i průběžné vyhodnocování přijatých rádiových signálů, abychom neoslabili jeho intelektuální sílu pod kritický bod. Ale to tam nepiš, Davide.«

»Ty jsi vážně zastáncem těch teorií o duševních prazích computerů?«

Gilbert se usmál.

»Ať už je to jakkoliv, máme lepší výsledky, když netříštíme kapacitu počítače. Ale myslel jsem, že tě spíše zajímá provoz Cyclopse než kybernetické problémy,« snažil se změnit téma.

David se na okamžik podíval nevlídně na Adamse a na pootevřené dveře.

»Signály přijímáte a zpracováváte už osm let, ale po několika vašich falešných poplaších už málo lidí věří, že zachytíte vysílání mimozemské civilizace. Prostě si myslím, že někde je chyba. Třeba žádné civilizace ve vesmíru nejsou, třeba neumíme dešifrovat jejich zprávy nebo chytáme na špatných vlnách.«

»Anebo jsme na příjmu příliš krátkou dobu,« poznamenal Gilbert. »Vždyt' z velkých kromě nás monitoruje vesmír na kontaktní frekvenci jenom Arecibo, Vádí Tin Amzi, Kapriski Valley, Karatau, a to ještě jen několik let.«

Adams na sobě znovu ucítil novinářův pohled.

»Kdo to prosím tě je? Táhne mi na záda,« zaslechl.

»Haló, Adamsi, zavřete ty dveře a pojďte prosím sem,« řekl hlasitě Gilbert.

Adams odhodil nedopalek doutníku na terasu, zašoupl dveře, loudavě přešel k dvojici.

»Posaďte se. Tady pan Scrips z Reportu chce napsat reportáž o tom, jak to u nás chodí.«

Gilbert se podíval na novináře.

»Adams dělá v údržbě.«

»V údržbě?« zabručel nechápavě Scrips. Ale byl příliš dobrý reportér na to, aby nezalovil i ve vodách, kde to na úlovek nevypadalo:

»Máte nějaký zajímavý zážitek ze své práce?«

Ale Adams mu okamžitě vzal naději. Zavrtěl záporně hlavou a řekl:

»Nudná práce, pane. Uni toho moc nenamluví.«

»Uni?« opakoval Scrips.

»Jo, robot, co mi dělá šéfa,« přikývl Adams. »Nejvíc řečí měl, když v červnu přišlo krupobití. To bylo pořád: „Adamsi, udělej to, Adamsi, podej tamto." Proháněl mě pořádně, než jsme se dostali zase na devadesát osm procent.«

Adams koukl na Gilberta.

»Tehdá vykládal, že zná lepší flek pro radioteleskop,« dodal škodolibě.

»Opravdu? Obyčejný opravárenský robot?« řekl pochybovačně Scrips.

»Možné to je,« poznamenal Gilbert. »Dali jsme General Electric souhlas, aby do kontrolních strojů zamontovala nestandardní computery MEG-XX, vyřazené pro velký rozptyl fází. Normálně jsou megy instalované v nejnovějších modelech robotů Supermain, které NASA vysílá k průzkumu povrchu vesmírných těles a do našich kontrolních robotů montují v GE computery CASS, co se jinak dávají i do kuchyňských linek. Ale protože ladění fází je moc drahé a vyžaduje demontáž mozku, využívá GE vyřazené megy v jednodušších robotech. No a ty pak mají inteligenci sedmdesát.«

Scrips se nedůvěřivě zeptal:

»Podle Millse?«

»Jo,« kývl Gilbert hlavou.

Adams přelétl očima panoráma, které se prostíralo pod velkou prosklenou stěnou jídelny. Slunce zase svítilo naplno, tak jak to bylo v Morenském údolí zvykem, kruhové pole z tisíců kalichů se lesklo v jeho světle a oživovalo údolí, tvořené strmými hnědočervenými stěnami, jenom řídce porostlými suchomilnými druhy rostlin. Zdálo se mu, že u jednoho z vnitřních radioteleskopů zahlédl pomrkávat červené světlo. Podíval se na hodiny nad vchodem a vyskočil.

»Musím do práce, pánové,« řekl už v chůzi. »Na shledanou.«

V poklusu převzal od barmana termosku s kávou, za minutu už ho Gilbert a Scrips uviděli na elektrickém vozíku v uličce mezi anténami.

»Dej mi propojovací blok číslo šestnáct, Franku,« oslovil ho Uni, sotva k němu Adams dojel.

Slezl na zem, sklonil se u zásuvek svého vozíku. Ve chvíli, kdy vytáhl součástku, skončila na stanici MRI náladová hudba a začaly zprávy. Zůstal stát nehybně, soustředěně poslouchal, protože čekal dílčí výsledky v hokeji:

»V deset hodin třicet minut byl v Corpus Christi napojen na federální výstražnou síť další rezervní computer třídy HYDROPHAN. Znamená to prodloužení předpokládané životnosti sítě v případě války o dalších osm minut.

Federální ministr financí Poul Stapleton vyhlásil na dnešní tiskové konferenci program stabilizace dolaru. Spočívá mimo jiné ve zvýšení úrokové míry na devět celých čtyři desetiny procenta a prodeji dvaceti dvou tun zlata ze státních rezerv.

Náčelník zdravotní služby státu Arizona Albert Melbye uvalil na město Phoenix a další města v okruhu sto kilometrů od Phoenixu karanténu. Byly zrušeny všechny lety do této oblasti a zastaven provoz na silnicích. Podle našeho zpravodaje souvisí opatření s výskytem bakterií, které způsobují barvoslepost. Další podrobnosti ve zpravodajství ve třináct hodin třicet minut.

Dílčí výsledky z kanadsko-americké hokejové superligy: Po první třetině je stav utkání Buffalo-Atlanta dva nula, Pittsburgh-Montreal tři čtyři, Dallas-Seattle čtyři jedna. Utkání ostatních týmů začnou za půl hodiny.«

Adams se dověděl, že pittsburští Giganti prohrávají. Vložil do robotovy nastavené ruky blok, díval se, jak se jeho kovové prsty opatřené desénem z našedlé umělé hmoty sevřely.

»Pittsburgh prohraje?« zeptal se.

Uni stál otočen zády k němu a montoval něco ve stojanu radioteleskopu č. 783. Odpověděl až po dvaceti sekundách:

»Nesleduji pravidelně sport.«

Po dalších dvaceti sekundách, kdy už Adams myslel, že tip neřekne, dodal:

»Z tipů computerů sportovních agentur usuzuji, že s pravděpodobností devadesát dvě procenta Pittsburgh vyhraje, s pravděpodobností osmdesát pět procent o jednu branku. Trenér v první třetině nenasadil prvního brankáře.«

Adams vylezl ztěžka na sedadlo vozíku, hamburger, který obědval, ho tížil v žaludku, a upřel oči do neurčitá. V Pittsburghu žil předtím, než se přestěhoval do Cyclopstownu. Tam poznal Ednu, tam poprvé investoval své úspory. V Pittsburghu byl také poprvé v balíku, když s Normanem Piercym udělali ten obchůdek s pozemkem u řeky.

»Bylo by to prima, mít zase dolary,« zamumlal pro sebe.

»Kupuj olovo, půjde rychle nahoru,« řekl nečekaně Uni.

Překvapeně na robota pohlédl. Stále pracoval u antény č. 783, jeho hitaxový plášť se ve slunci blyštěl tak, že světelné schéma na jeho zádech přestalo být vidět. Pracoval s Unim už půl roku a stále byl pro něho záhadou. Zpočátku měl sklon ho podceňovat, ale několikrát se už přesvědčil, že robot měl pravdu i tehdy, kdy se to dalo nejméně čekat. Ale stejně, tenhle Uniho nápad s olovem byl naprosto nepravděpodobný. Robot zřejmě zaslechl interview o vyčerpání nalezišť s někým z Římského klubu. Pokud věděl, měď a olovo byly dva kovy, jejichž cena byla po roce 2007 nejstabilnější.

»Jak jsi na to prišel?« zeptal se nedůvěřivě.

»Dedukcí ze sémantického smyslu zprávy.«

»Jaké zprávy? Burzovní?«

Robot mlčel.

»Kdy jsi ji přijal?«

»Dnes v době devět hodin dvacet osm minut až devět hodin třicet jedna minuta.«

Adams se ještě chvíli pokoušel z Uniho vytáhnout podrobnosti, ale dozvěděl se jenom, že boom má nastat zítra a cena olova že se pravděpodobně zvýší osm- až desetkrát. A pak zkuste nadělat velký prachy!

O ceně olova Adams přemýšlel i na cestě domů. Projel už ve svém otlučeném žlutém fordu (rok výroby 2009) Corryfieldskou křižovatku a blížil se ke čtvrti Middlewest, kde stál jeho dům, když se rozhodl. O.K., zajede za Goldsmithem a zkusí mu prodat tuhle informaci. Projel ulicí starých dvou- a třípatrových budov s oprýskanou omítkou a zanedbanými zahrádkami, zkontroloval v jízdě, zda má v domě zavřená všechna okna a dveře, a vrátil se od západu na křižovatku. Stmívalo se, a tak když vyjel na nejvyšší část nadjezdu, uviděl pod sebou Sycamores street v záři neonů. Hlavní ulice města se jako stružka roztaveného stříbra táhla severojižním směrem a oddělovala Gravel Hills s vilami zdejší elity od čtvrti s městskými činžáky a jediným podnikem Cyclopstownu, Randamovou strojírenskou společností, která zajišťovala především dílenský servis pro radioteleskopy. Daleko za městem vystupoval z houstnoucí tmy masív Biquinských hor. Zařadil s obtížemi trojku, dole ve městě snížil rychlost a pomalu projížděl kolem řady těsně zaparkovaných aut, od jejichž lesklého laku se odráželo útočné světlo neónových reklam, v pravidelných intervalech zastíněné tmavými korunami smokvoní. Měl štěstí, dvacet metrů před ním se od chodníku odpoutal nejnovější model roveru s computerovým řízením. Zaparkoval a vystoupil z auta, dveře nechal odemčené. Už pět let vůz nezamykal. Protáhl se proudem lidí k prosklenému vchodu do Acrabuildingu, vedle vchodu se na keramickém obkladu stěny leskla metalizovaná tabulka s nápisem GOLDSMITH Co. Jo, Goldsmith se na Sycamores street udržel.

Za dvanáct minut stál opět před tabulkou, ale v daleko horším rozpoložení. Zlostně kopl do papírové krabičky od betelových tabletek, která ležela na chodníku z čedičových ploten. Malý maltézský pinč, zasažený obalem, poděšeně kvikl, jeho dlouhonohá majitelka v zeleném overalu se na Adamse zamračila. Nasedl do auta a zapálil si třesoucí rukou cigáro.

»Držgrešle,« zavrčel si pod nosem. »Prý jestli chci půjčit prachy, ať to řeknu rovnou a on mi rovnou odpoví, že to nepůjde.«

Ale neúspěch ho neodradil. Bude muset vystačit s tisícem dolarů úspor, ale olovo termínově nakoupí. A když Uni nebude mít pravdu, ztratí pouze procento pro makléře. Nastartoval, prudce se odlepil od chodníku. Příliš prudce na to, aby stellar za ním stačil zabrzdit. Náraz ho vrhl dozadu a jenom opěrka hlavy zabránila tomu, že si nezlomil některý z krčních obřadů. Rzí ohlodaný plech jeho vozu zachrastil. Ucítil volant až někde v žaludku, světla reklam zakroužila a zhasla, jako by někdo zmáčkl vypínač. Adams ztratil vědomí.

»Vašich šest stehů se hojí pěkně,« řekl mladý Hewitt se stetoskopem na krku. »Měl jste štěstí, že se to obešlo bez vnitřního zranění. Z auta už ale máte nepojízdný vrak.«

Adams ho neslyšel. S nepřítomným pohledem poslouchal hlas chrčící z jeho polštářku, ve kterém měl jako každý pacient nemocnice zašitý malý přijímač:

»… vysvětlují experti tak, že v amorfní slitině olova, niobu, zinku a germania při poměru kovů třicet jedna ku jedné ku pěti ku dvěma vznikají Cooperovy elektronové páry jako průvodní jev supravodivosti už při teplotě třicet jedna celá pět stupňů Celsia. Tyto informace prvořadého významu umožní široké využití fyzikálních zákonitostí nízkých teplot nejen jako dosud ve vesmíru, ale i na Zemi. Aplikace slitiny, nazvané neoficiálně ROSS, v elektronice, spojové technice, dopravě i energetice změní život každého z nás. Akcie firem, které mají licence na těžbu olovnatých rud a rud barevných kovů, vyskočily před uzavřením newyorské burzy v průměru o sto osmnáct bodů, cena olova vzrostla na čtyřicet tisíc pět set osmdesát sedm dolarů za tunu kovu.«

Elektrizován vztyčil se na svém lůžku, zvedl pravou ruku, otevřel ústa v němém rozčarování… a bezmocně klesl na záda. Tak Uni měl pravdu!

»Sebralo ho to, pane doktore,« zašeptala mladá sestra v naškrobeném úboru, »musel mít k tomu autu citový vztah. Anebo dyskolie?«

»Ležíte u nás dva dny, takže zítra vás zavezeme domů,« poznamenal doktor. »A po týdenním klidu budete, Adamsi, zase zdravý jako rybička.«

Francis Adams na něho sklesle zamžoural.

»Jednou jsme s vaším otcem dole u Castellona vytáhli každý litr bourbonu, synku. Byl jsem namol, šel jsem ven po čtyřech, ale každý mi říkal pane Adamsi. Tady je vaše taxi, pane Adamsi. Kabát, klobouk a účet vám zítra pošleme, pane Adamsi. Dobrou noc, pane Adamsi. To byly časy. Ale kde je jim teď konec!« mávl rukou. »Teďka jsem bez peněz a pro každého jenom Adams.« Pohladil si bradu, ale nešustilo to. Byla bez vousů, hladká jako kulečníková koule v Mechita baru.

Philip Hewitt zčervenal, krátce se podíval na sestru, ale ta dělala, že má práci u nočního stolku sousedního nemocného. Pro jistotu rychle přešel k dalšímu pacientovi, mladému, asi šestnáctiletému chlapci, kterého čekala osteoklázie.

»Simone,« řekl, ale hoch ho nevnímal. Ležel na boku, s levým uchem při rádiovém polštáři, ze kterého se ozývalo nezřetelné huhlání:

»… první slova poselství „Z pověření planetární unie navazujeme s vámi my, obyvatelé planety X hvězdy Y, orientační kontakt" mě tak překvapila, že jsem nahrávku považoval za mystifikaci … vesmírné civilizace pro Zemi nevysílaly, proto hvězdy mlčely … na důkaz dobré vůle několik vědeckotechnických informací primární hodnoty … využití supravodivosti olova má pro lidstvo stejný význam … předběžné výpočty ukazují, že vysílač se nachází v nejbližším okolí hvězdy ROSS šest set čtrnáctá, vzdálené čtyři celé nula dva parseků, to je třináct světelných let … počítač kosmologickou otázkou posunu gravitačních ohnisek v Mléčné dráze a nahrávka signálů, přijatých radioteleskopem Cyclops v úterý druhého jedenáctý v devět třicet jedna ležela celý jeden den na stole … na její zpracování nasazen až ve středu, dvě hodiny jednu minutu … Počet obyvatel Cyclopstownu se ztrojnásobil … svět ve stavu euforie … dostala pozvánku do klubu … vysílání zachytil pouze radioteleskop Cyclops, observatoře na celém světě teď čekají na opakování zprávy … Prezident Spojených států zítra rozhodne, zda některé části zprávy budou dočasně utajeny…«

Doktor Hewitt chvíli poslouchal expresívní hlas z polštáře, ale brzo si uvědomil své povinnosti. Hvězdy sice promluvily, ale on musí nyní píchnout novokainovou injekci. Sklonil se nad Simonovou odkrytou nohou a kývl na sestru. Za chvíli se z postele ozval překvapený výkřik.

Jak mladý Hewitt řekl, tak se i stalo. V pátek ráno se Adams vyštrachal z bílého ambulantního vozu a pomalu došel ke svému domu. Mrzutě pohlédl na neudržovanou budovu, na vybledlý štít se svým jménem. Co nevidět mu Garborg vypoví hypotéku a on bude muset k dceři do Seattlu nebo pod most. Povzdechl si, prošel kolem zaprášené výkladní skříně, za kterou byly až ke stropu srovnány bedny s akumulátory, a z kapsy vylovil klíče. Už v nemocnici přemýšlel o tom, jak mohl Uni přijít na ten fantastický tip s olovem, ale nic zvláštního ho nenapadlo. A co když nějak zachytil to vysílání z Rossovy hvězdy? Vždycky rád poslouchal různá rádiová vysílání a luštil hádanky, kujón jeden. Ale marně se snažil, smolař Adams už svoje štístko probendil a z olověného boomu nic nemá.

Závan větru mu nadzvedl řídké vlasy na zátylku, bledé ranní slunce vyplulo z mraků a zasvítilo na hromádku uschlého listí před dveřmi. Adams najednou zůstal stát bez pohybu, spodní čelist mu poklesla o dva palce, oči nabyly skelný lesk. Svazek klíčů od domu mu vyklouzl z prstů, se zarachocením dopadl na příčky železné rohože.

»Olovo,« zašeptal a jeho obličej ztratil výraz idiota. Olovo! V krámě má aspoň tři tuny olova v baterkách.

Zvedl klíče, oběhl roh domu a ještě nedošel, už hledal mezi klíči ten šedý, od dveří obchodu. Rozrazil dveře dokořán.

Byly tam, stovky akumulátorů v bednách, pokrytých silnou vrstvou prachu a pavučin, včera brak, dnes vstupenka na Sycamores street. Kolik dolarů hlásili za tunu, čtyřicet tisíc?

Usedl na jednu z beden, pomalu se uklidňoval, mlčky přitom zíral špinavým oknem výlohy na prázdnou ulici. V místnosti občas zapraskalo dřevo, někde kapala vodí; celý jednopatrový dům byl prázdný, kromě něho a myší bez jediné živé bytosti. Teď už nemusí pracovat, ale opět zůstat sám?

Po pěti minutách vstal a přešel přes cestu k telefonní budce.

»Haló, prosím pana McGreye. Hany? Zdravím tě, chtěl jsem… Jo, v pořádku, tenhle tejden mám ještě ležet. Řekni mi, neprodali byste mi Uniho?«

Isaac Asimov

Koumes

Národní americká společnost pro výrobu robotů, a.s., jako obžalovaná strana v tomto případu měla sdostatek vlivu, aby si vynutila přelíčení bez poroty a s vyloučením veřejnosti.

Severovýchodní univerzita se takovému postupu nikterak nebránila. Členové rady kurátorů univerzity věděli s naprostou jistotou, jak by mohla veřejnost zareagovat na jakoukoli spornou otázku týkající se nenáležitého chování robota, byť se jednalo o sebevytříbenější nenáležité chování. Kurátoři si rovněž dokázali jasně představit, jak by vzbouření proti robotům mohlo bez výstrahy přerůst ve vzbouření proti vědě.

I vláda, kterou v tomto případu zastupoval soudce Harlow Shane, projevovala stejnou snahu, aby se tato komplikovaná situace vyřešila v klidu. Znepřátelit si Národní americkou společnost pro výrobu robotů, a.s., i akademický svět, by znamenalo spoustu nepříjemností.

»Pánové,« řekl soudce Shane, »jelikož není přítomen ani tisk, veřejnost a ani porota, budeme se pokud možno co nejméně zdržovat formalitami a přejdeme rovnou k faktům.«

Nato se škrobeně usmál, snad bez velké naděje, že jeho žádost zapůsobí, a popotáhl si talár, aby se mohl pohodlněji usadit. Měl sympaticky růžolící tvář, zaoblenou a mírnou bradu, široký nos a světle zbarvené oči, které byly zasazeny daleko od sebe. Celkem vzato, z jeho tváře nevyzařovala soudcovská důstojnost, a soudce to věděl.

Jako první byl vzat pod přísahu profesor fyziky na Severovýchodní univerzitě Barnabáš H. Goodfellow. Profesor Goodfellow pronesl obvyklou formuli sveřepým tónem, který si nic nezadal s výrazem jeho obličeje.

Žalobce zahájil tradičním gambitem, položil několik otázek, strčil si ruce hluboko do kapes a pak se otázal: »Kdy a jak jste se, pane profesore, dozvěděl o možnosti zaměstnat robota KMS-27?«

Drobná a hranatá tvář profesora Goodfellowa znejistěla, ale do dobré vůle měla právě tak daleko jako její předchozí výraz. »Už dříve jsem míval pracovní i společenské kontakty s doktorem Alfredem Lanningem, ředitelem výzkumu Národní americké společnosti pro výrobu robotů. Přikláněl jsem se proto s určitou tolerancí, že ho vyslechnu, to když jsem od něj obdržel poněkud nezvyklý návrh třetího března loňského roku…«

»Roku dva tisíce třicet tri?«

»Ano, správně.«

»Promiňte, že jsem vás přerušil. Pokračujte, prosím.«

Profesor mrazivě pokynul hlavou, nakrabatil čelo, aby si v hlavě utřídil jednotlivá fakta, a rozhovořil se.

Profesor Goodfellow se díval na robota s podezřívavým neklidem. Robota přinesli do suterénního skladiště v bedně, přesně podle předpisů o přepravě robotů z místa na místo na zemském povrchu.

Věděl, že robota dodají, a tak nemohl tvrdit, že na setkání nebyl připraven. Od okamžiku, kdy mu třetího března doktor Lanning poprvé zatelefonoval, měl pocit, že se poddává jeho přesvědčování. Nyní, kdy se ocitl robotovi tváří v tvář, to byl jen nevyhnutelný důsledek.

Robot před ním stál vzdálen na délku paže; zdál se mu neobvykle velký.

Alfred Lanning si svým typicky přísným pohledem robota prohlédl, jako by se chtěl ujistit, že nebyl během přepravy poškozen. Poté obrátil divoké obočí a hřívu bílých vlasů k profesorovi.

»Zde máme robota KMS-27, první model této řady, který dostává veřejnost k dispozici.« Alfred Lanning se otočil k robotovi. »Koumesi, toto je profesor Goodfellow.«

Koumes promluvil bezvýrazně, ale tak náhle, až sebou profesor trhl. »Dobré odpoledne, pane profesore.«

Vestoje Koumes měřil sedm stop a měl přibližně lidské proporce, což byl nejzávažnější důvod obchodního úspěchu Národní americké. Tento rys plus vlastnictví základních patentů týkajících se pozitronického mozku, to vše vytvořilo ze společnosti prakticky monopolního výrobce robotů a téměř monopolního výrobce výpočetních strojů všech typů. Dva muži, kteří robota vybalili z bedny, už odešli. Profesor pohlížel z Lanninga na robota a zase zpět na Lanninga. »Jistě je neškodný, že ano?« Profesor si ale příliš jist nebyl.

»Neškodnější než já,« potvrdil Lanning. »Mě by mohl leckdo navést, abych vás uhodil. Pro Koumese to nepřipadá v úvahu. Předpokládám, že znáte tři zákony robotiky.«

»Ano, ovšem,« přikývl Goodfellow.

»Roboti je mají zabudovány do pozitronických struktur mozku a musí je zachovávat. První zákon, prvotní pravidlo existence robotů, ochraňuje život a zdraví všech lidí.« Lanning se odmlčel, přejel si rukou tvář a potom dodal: »O tom bychom rádi přesvědčili celou Zemi, kdybychom mohli.«

»Když ale vypadá tak hrozivě.«

»V tom s vámi souhlasím. Ale ať už vypadá jak chce, sám si ověříte, že Koumes je opravdu užitečný.«

»Nevím, v čem by se to mohlo projevit. V tomto ohledu naše nedávné rozhovory nepřinesly nic zajímavého. Přesto jsem souhlasil, že si ten objekt prohlédnu, což právě činím.«

»Pane profesore, s prohlídkou to neskončí. Přinesl jste si knihu?«

»Ano, přinesl.«

»Mohl bych se na ni podívat?«

Profesor Goodfellow se sehnul, zašmátral prsty, ale očima se neodtrhl od kovu v lidské podobě tyčícího se před ním. Z aktovky, která mu ležela u nohou, vytáhl knihu.

Lanning napřáhl ruku, vzal knihu a podíval se na její hřbet. »Fyzikální chemie elektrolytů v roztoku. To je ono, pane. Tohle jste si vybral sám, náhodně, že? Můj návrh to nebyl, tedy konkrétně tento text. Je to tak správně?«

»Ano.«

Lanning podal knihu robotovi KMS-27.

Profesor povyskočil. »Ne! To je cenná kniha!«

Lanning zvedl obočí. Připomínalo rozcuchanou polevu posypanou strouhaným kokosem. »Ujišťuji vás,« řekl Lanning, »že Koumes nemá v úmyslu roztrhnout vaši knihu vejpůl, aby demonstroval svou sílu. Dokáže zacházet s knihami stejně opatrně jako vy nebo já. Tak do toho, Koumesi.«

»Děkuji vám, pane,« řekl Koumes. Potom se trochu natočil kovovým trupem a dodal: »S vaším laskavým dovolením, pane profesore.«

Profesor na něj vytřeštil oči, ale pak ze sebe vyloudil: »Ano, ano, ovšem.«

Koumes obracel pomalými a jistými pohyby kovových prstů stránky v knize, pohlédl na levou stranu, potom na pravou, otočil stránku, pohled doleva, pohled doprava. Tak obracel stránku za stránkou a minuty míjely.

Zdálo se, že Koumesova síla přesahuje i rozlehlou betonovou místnost, v níž s ním stáli, a redukuje oba lidské pozorovatele na dvojici zakrsliků.

»Světlo není moc dobré,« zahuhlal Goodfellow.

»To stačí.«

»Co to vlastně dělá?« zeptal se o poznání ostřeji.

»Strpení, pane.«

Koumes konečně obrátil poslední stránku. Lanning se ho otázal: »Tak co, Koumesi?«

»Je to velmi přesná kniha,« řekl robot. »Mohu poukázat jen na několik maličkostí. Na řádce dvacet dva na straně dvacet sedm je slovo „pozitivní" vytištěno jako p-o-i-z-t-i-v-n-í. Čárka na řádce šest na straně třicet dva je nadbytečná, zatímco na řádce třináct na straně padesát čtyři měla být užita. Znaménko plus v rovnici římská čtrnáct pomlčka dvě na straně tři sta třicet sedm by mělo být minus, pokud tato rovnice má být konzistentní s předcházejícími rovnicemi…«

»Počkat! Počkat!« křičel profesor. »Co to dělá?«

»Dělá?« opakoval po něm Lanning popuzeně. »Vždyť on už to, člověče, udělal! Provedl korekturu téhle knihy.«

»Korekturu?«

»Ano. Za tu chvilku, kdy obracel stránky, postřehl všechny chyby v pravopisu, mluvnici a interpunkci. Zaznamenal chyby v pořádku slov a zjistil případné nesouvislosti. Tyto informace si udrží v paměti nekonečně dlouho.«

Profesor si ani neuvědomil, že mu poklesla čelist. Odpochodoval rychle od Lanninga a Koumese a právě tak rychle se vrátil zpět. Založil si ruce na prsou a upřel na Lanninga a Koumese pohled. Konečně řekl: »Tím chcete říct, že toto je robot, který provádí korektury ?«

Lanning přikývl. »To taky.«

»Ale proč mi ho ukazujete?«

»Abyste mi pomohl přesvědčit univerzitu, aby si tohoto robota pořídila.«

»Na provádění korektur?«

»To taky,« opakoval Lanning trpělivě.

Profesor stáhl ztrápený obličej do výrazu jízlivé nedůvěry. »Ale to je směšné!«

»Proč?«

»Univerzita by si koupi takového půltunového, tolik musí přinejmenším vážit, takového půltunového korektora nemohla dovolit.« »Jenže Koumes neprovádí jen korektury. To není všechno. Z poznámek připraví zprávy, bude vyplňovat formuláře, sloužit jako precizní velkokapacitní paměť, známkovat písemné práce…«

»To je šaškárna!«

»Vůbec ne,« odporoval Lanning, »jak vám můžu za chvíli dokázat. Ale myslím, že bychom tuto záležitost mohli prodiskutovat mnohem pohodlněji ve vaší pracovně, pokud nemáte námitky.«

»Ne, ovšem že ne,« blekotal profesor mechanicky a vykročil, jako by se chtěl otočit. Vzápětí ze sebe vyrazil: »Ale ten robot, toho robota nemůžeme vzít s sebou. Pane doktore, bude vážně lépe, když si toho vašeho robota zase pěkně zabalíte do krabice.«

»Času dost. Můžeme nechat Koumese tady.«

»Bez dozoru?«

»Proč ne? Ví, že má tady zůstat. Pane profesore, je nutné, abyste si uvědomil, že robot je o hodně spolehlivější než člověk.«

»Já bych zodpovídal za všechny škody…«

»Žádné nevzniknou, za to vám ručím. Podívejte, je už po pracovní době. Řekl bych, že do zítřejšího rána sem nepřijde ani noha. Nákladní auto a dva muži čekají venku. Národní americká převezme veškerou zodpovědnost za všechny eventuální škody. K ničemu však nedojde. Říkejte tomu třeba demonstrace spolehlivosti robota.«

Profesor se nechal vyvést ze skladiště. Ale ani ve své pracovně, o pět poschodí výše, se necítil zcela klidný.

Bílým kapesníkem si lehce oťopával šňůrku kapének na horní polovině čela.

»Pane doktore, jistě velice dobře víte, že existují zákony, které zakazují používat roboty na zemském povrchu,« zdůraznil.

»Tyhle zákony, pane profesore, jsou krapet zamotané. Roboti se nesmějí používat na veřejných komunikacích ani ve veřejných budovách. Roboti se nesmějí používat na soukromých pozemcích ani uvnitř veřejných staveb vyjma jistých omezení, která zpravidla přístup robotů rovněž zakazují. Nicméně univerzita je velká instituce v soukromém vlastnictví, a proto namnoze požívá zvláštních výhod. Bude-li se robot používat pouze ve speciální místnosti výhradně pro akademické účely, přihlédneme-li k ostatním omezením a budou-li muži i ženy mající příležitost vstoupit do této místnosti s námi plně spolupracovat, můžeme zůstat v mezích zákona.«

»A všechny ty komplikace jen kvůli korekturám?«

»Možnosti využití jsou nekonečné, pane profesore. Práce robotu se doposud využívalo k odstranění fyzické dřiny. Ale copak neexistuje něco jako duševní dřina? Když je profesor, schopný toho nejvzletnějšího tvůrčího myšlení, donucen strávit dva týdny nad řádky sazby a namáhavě kontrolovat pravopisné a jiné chyby? Já vám nabízím stroj, který to zvládne za třicet minut. Je tohle šaškárna?«

»Ale ta cena…«

»Cena vás nemusí zajímat. Vy si robota KMS-27 koupit nemůžete. Národní americká své výrobky neprodává. Ale univerzita by si mohla KMS-27 pronajmout za tisíc dolarů ročně, což je mnohem méně, než kolik stojí jediný přístroj pro nepřetržitý záznam hodnot z mikrovlnného spektografu.«

Goodfellow vypadal ohromeně. Lanning se chopil výhodného postavení a pravil: »Žádám vás jen, abyste můj návrh předložil lidem, kteří tady o něčem rozhodují. Milerád si s nimi pohovořím, pokud by si přáli další informace.«

»Dobře,« řekl Goodfellow nerozhodně. »Váš návrh mohu přednést příští týden na zasedání univerzitní rady. Zdali to k něčemu povede, to už vám slíbit nemohu.«

»Přirozeně,« souhlasil Lanning.

Obhájce byl menší postavy, podsaditý, a zaujímal koženě zlověstný postoj, jenž měl ten účinek, že zdůrazňoval jeho dvojitou bradu. Když mu byl svědek předán, upřeně se na profesora Goodfellowa zadíval a řekl: »Nezdá se vám, že jste souhlasil až příliš ochotně?«

»Maně si vzpomínám,« odpověděl čile profesor, »že jsem se chtěl doktora Lanninga zbavit. Souhlasil bych s kdečím.«

»S úmyslem, že na všechno po jeho odchodu zapomenete?«

»Totiž…«

»Tuto záležitost jste však předložil na schůzi výkonného výboru rady univerzity.«

»Ano, předložil.«

»Takže jste v dobré víře s návrhy doktora Lanninga souhlasil. To už jste o nich netvrdil, že jde o legraci. Ve skutečnosti jste je nadšeně schvaloval, nebo ne?«

»Pouze jsem zachovával obvyklý postup.«

»Vlastně vás ten robot nevyvedl tak z míry, jak nám nyní tvrdíte. Znáte tři zákony robotiky a znal jste je už v době vašich rozhovorů s doktorem Lanningem.«

»Ano.«

»A klidně jste byl ochoten nechat robota samotného a bez dozoru.«

»Doktor Lanning mne ujistil…« »Je jasné, že byste jeho ujištění nikdy nepřijal, kdybyste měl sebenepatrnější pochybností, že by robot mohl být jakkoli nebezpečným

Profesor mrazivě zavrčel: »Zcela jsem důvěřoval prohlášení…«

»To je vše,« ukončil obhájce příkře.

Když se rozdurděný profesor Goodfellow usadil, soudce Shane se naklonil dopředu a řekl: »Jelikož mám o robotice pouze vágní představu, rád bych se dozvěděl přesné znění oněch tří zákonů robotiky. Byl by doktor Lanning tak laskav a seznámil s nimi i soud?«

Doktor Lanning se vyplašeně rozhlédl. Až do této chvíle se hlavou doslova dotýkal hlavy šedovlasé ženy sedící po jeho boku. Teď se však postavil, i ta žena vzhlédla, ale na tváři jí nebyl patrný žádný výraz.

»Prosím, Vaše Ctihodnosti,« řekl doktor Lanning. Odmlčel se, jako by se připravoval na kázání, a pak ze sebe těžkopádně vypravil: »První zákon: Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo ublíženo. Druhý zákon: Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů, kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem. Třetí zákon: Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů, kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.«

»Chápu,« řekl soudce, který si rychle dělal poznámky. »Tyto tři zákony jsou zabudovány do každého robota?«

»Do každého. Tohle vám potvrdí každý robotik.«

»A konkrétně i do robota KMS-27?«

»Ano, Vaše Ctihodnosti.«

»Pravděpodobně budete vyzván, abyste toto prohlášení opakoval pod přísahou.«

»K tomu jsem, Vaše Ctihodnosti, kdykoliv připraven.«

Doktor Lanning si opět sedl.

Doktorka Susan Calvinová, vedoucí robopsycholožka Národní americké společnosti pro výrobu robotů, a.s., ona šedovlasá žena sedící vedle Lanninga, se podívala na svého titulárního nadřízeného beze stopy laskavosti. Tato žena však neprojevovala laskavost k žádnému člověku. Zeptala se: »Bylo Goodfellowo svědectví přesné, Alfrede?«

»V podstatě ano,« mručel Lanning. »Robot ho tolik neznervóznil, a když slyšel cenu, hned se hrnul, že si se mnou ujedná podmínky pronájmu. Jinak žádné drastické zkreslení.«

»Možná by bývalo moudřejší stanovit vyšší poplatek než jen tisíc,« poznamenala doktorka Calvinová zamyšleně.

»Byli jsme celí žhaví, chtěli jsme Koumese stůj co stůj umístit.«

»Já vím. Až jste to možná přežhavili. Teď se budou snažit, aby to vypadalo, že jsme měli nějaký skrytý motiv.«

Lanning se zatvářil zničeně. »Vždyť jsme ho taky měli. To už přišlo na přetřes na schůzi univerzitní rady.«

»Mohou to nastražit tak, aby to vypadalo, že jsme měli ještě další motiv, kromě toho, který jsme přiznali.«

Scott Robertson, syn zakladatele Národní americké a dosud stále majitel většiny akcií, se naklonil z opačné strany, než kde seděla doktorka Calvinová, a jakýmsi výbušným šepotem řekl: »Proč nemůžete přimět Koumese, aby promluvil? Tak bychom alespoň věděli, na čem jsme.«

»Pane Robertsone, přece víte, že Koumes o tom nemůže mluvit.«

»Tak ho donuťte. Vy jste psycholožka, paní doktorko. Tak ho k tomu donuťte.«

»Pane Robertsone, jestliže jsem psycholožka,« řekla Susan Calvinová chladně, »pak mi dovolte, abych se mohla rozhodovat. Mého robota nikdo k ničemu nutit nebude, cena je příliš vysoká, je to sama existence robota.«

Robertson se zamračil a snad by i odpověděl, ale soudce Shane už zdvořile klepal kladívkem, a tak oba nespokojené utichli.

Na stanoviště svědků se dostavil Francis J. Hart, vedoucí katedry angličtiny a děkan pro postgraduální studium. Byl to obtloustlý muž oblečený s puntičkářskou pečlivostí do tmavého obleku konzervativního střihu a vlastnící několik praménků vlasů, jež se klenuly po růžovém temeni jeho lbi. Na židli určené pro svědky seděl zasunut až dozadu, s rukama složenýma úhledně v klíně, a čas od času se usmál pevně sevřenými rty.

Francis J. Hart vypověděl: »K mému prvnímu setkání se záležitostí robota KMS-27 došlo u příležitosti zasedání výkonného výboru univerzitní rady, kde tuto otázku předestřel profesor Goodfellow. Posléze, desátého dubna loňského roku, se konala zvláštní schůze týkající se dotyčné otázky a této schůzi jsem předsedal.«

»Pořizoval se během zasedání výkonného výboru zápis? Tedy během oné zvláštní schůze?«

»Ne. Byla to velmi neobvyklá schůze.« Děkan se krátce zasmál. »Domnívali jsme se, že by její průběh měl zůstat v tajnosti.«

»Co se na té schůzi přihodilo?«

Profesor Hart se jako předsedající necítil ve své kůži. Ani ostatní shromáždění členové rady nečinili dojem rozvážných mužů. Pouze doktor Lanning vypadal jako člověk v duševní pohodě. Jeho vysoká, vyhublá postava korunovaná záplavou bělostných vlasů, to vše děkanu Hartovi připomínalo podobizny Andrewa Jacksona, které kdysi zahlédl.

Ve střední části stolu ležely roztroušeně ukázky robotovy práce. Tabulku s grafem, který narýsoval robot, držel nyní v rukou profesor Minott z katedry fyzikální chemie. Chemik špulil rty a bylo zřejmé, že je spokojen.

Hart si odkašlal a řekl: »Jak se zdá, nelze pochybovat, že se robot zhostil jistých rutinních úkolů dobře a že prokázal dostatečnou způsobilost. Tyto materiály jsem si kupříkladu prošel, než jste se dostavili. Narazil jsem pouze na zanedbatelné chyby.«

Hart zvedl dlouhý pruh potištěného papíru, téměř třikrát tak dlouhý, než je průměrná délka stránky v knize. Byl to list se sloupcovým obtahem, určený k tomu, aby na něm autoři provedli korekturu, než se sazba zalomí do stránek. Po obou stranách širokých okrajů sloupcového obtahu byla korekturní znaménka, úpravná a bezvadně čitelná. Tu a tam bylo vysazené slovo přeškrtnuto a na okraji nahrazeno novým slovem, které bylo napsáno tak elegantními a pravidelnými písmeny, že se snadno mohlo považovat za vlastní tisk. Některé korektury byly provedeny modrou barvou, která naznačovala, že se jedná o původní chybu autora, několik červenou, kde se spletl sazeč.

»Ve skutečnosti,« řekl Lanning, »nenajdete ani ty zanedbatelné chyby. Řekl bych, že nenajdete žádné chyby, pane profesore. Jsem si jist, že korektura je dokonalá, alespoň do té míry, jak byl dokonalý originální rukopis. Pokud rukopis, podle něhož byla provedena korektura tohoto sloupcového obtahu, obsahoval omyly spíše rázu faktického než jazykového, to už robot nemohl posoudit, a tudíž ani opravit.«

»To uznáváme. Robot však v některých případech opravil pořádek slov. Domnívám se, že nemůžeme chápat jazyková pravidla naší mateřštiny tak nepružně, abychom mohli s určitostí prohlásit, že řešení robota bylo v každém případě správné.«

»Do Koumesova pozitronického mozku,« zasáhl Lanning a v úsměvu vycenil dlouhé zuby, »byly uloženy obsahy všech základních děl o jazykové problematice. Jsem si jist, že nemůžete poukázat na jediný případ, kde by se Koumes vysloveně zmýlil.«

Profesor Minott odtrhl zrak od grafu, který stále držel v ruce. »Rád bych se vás otázal, pane doktore, na co vlastně robota potřebujeme. Pomyslete na všechny potíže, které to vyvolá v oblasti styku s veřejností. Automatizace už jistě dosáhla bodu, kdy by vaše společnost mohla vyvinout nějaký stroj, takový obyčejný počítač typu, který už veřejnost zná a akceptuje. Ten by mohl provádět korektury.«

»Jsem si jist, že bychom to zvládli,« řekl doktor Lanning odměřeně, »jenže takový stroj by vyžadoval, aby se sloupcové korektury překládaly do speciálních symbolů nebo přinejmenším přepisovaly na pásky. Veškeré korektury by se objevovaly jako symboly. Vy byste museli zaměstnávat lidi, kteří by překládali slova do symbolů a symboly do slov. Navíc by takový počítač nebyl schopen vykonávat jinou práci. Například by nedovedl připravit graf, který držíte v ruce.«

Minott zamručel.

Lanning pokračoval. »Typickým znakem pozitronického robota je pružnost. Může mít na starosti řadu úkolů. Je zkonstruován jako člověk, aby mohl používat všechny nástroje a stroje, které byly koneckonců zkonstruovány pro člověka. Robot s vámi může mluvit a vy můžete mluvit s ním. Můžete s ním třeba debatovat. Ve srovnání i s jednoduchým robotem je obyčejný počítač s nepozitronickým mozkem jen těžký počítací stroj.«

Goodfellow vzhlédl. »Když s tím robotem budeme všichni mluvit a debatovat, jaká je pravděpodobnost, že ho nezahltíme? Předpokládám, že nedokáže absorbovat nekonečné množství údajů.«

»Ne, takovou schopnost nemá. Ale při normálním provozu by měl vydržet pět let. Robot pozná, až bude potřebovat výmaz. Naše společnost jej provede zdarma.«

»Vaše společnost?«

»Ano. Společnost si vyhrazuje právo provádět servis v době, kdy robot nevykonává své běžné povinnosti. Hlavním důvodem je to, abychom měli naše pozitronické roboty pod kontrolou, a že je spíše pronajímáme, než prodáváme. Má-li robot plnit běžné funkce, pak na kteréhokoli robota může působit kterýkoli člověk. Má-li robot plnit úkoly mimo rámec běžných povinností a funkcí, potom takový robot vyžaduje odbornou péči a tu mu poskytneme zase my. Kdokoli z vás by mohl například do jisté míry vymazat robota typové řady KMS, kdyby mu řekl, aby to či ono zapomněl. Je ale téměř jisté, že byste příkaz formulovali takovým způsobem, že by robot zapomněl buďto příliš mnoho, nebo příliš málo. Takový neodborný zásah bychom zjistili, protože v robotech máme zabezpečovací zařízení. A jelikož po běžných pracích není zapotřebí robota vymazávat, ba ani tropit jiné zbytečnosti, můžete tuto záležitost klidně pustit z hlavy.«

Profesor Hart se dotkl lebky, jako by se chtěl ujistit, že jeho pečlivě pěstované vrkoče jsou rovnoměrně distribuovány, a pokýval hlavou. »Vám zjevně záleží na tom, abychom si ten stroj vzali. Ale pro Národní americkou to je vyloženě ztrátová nabídka. Tisíc ročně je směšně nízká cena. Doufáte snad, ze později pronajmete další podobné stroje jiným univerzitám za mnohem rozumnější cenu?«

»Řekněme, že ano,« připustil Lanning.

»Ale i tak počet strojů, které byste mohli pronajmout, by byl omezený. Pochybuji, že byste z toho udělali výnosný obchod.«

Lanning se opřel lokty o stůl a potom se naklonil kupředu. »Dovolte, pánové, abych promluvil bez obalu. Roboti se nemůžou používat na Zemi, s výjimkou jistých zvláštních případů, protože narážejí na předsudky ze strany veřejnosti. Národní americká je vysoce úspěšná společnost jak v oblasti mimozemských trhů, tak i v raketové přepravě, nemluvě o našich sesterských společnostech, které vyrábějí počítače. Jde nám však o víc než jen o zisk. Pevně věříme, že užíváním robotů zde, na Zemi, by se nakonec zlepšily životní podmínky všech obyvatel, i kdyby to mělo nejprve způsobit určitou ekonomickou dislokaci.

Odbory stojí pochopitelně proti nám, ale od velkých univerzit můžeme jistě očekávat spolupráci. Robot Koumes vám pomůže, zbaví vás duševní dřiny. Ostatní univerzity a výzkumné ústavy se budou řídit vaším příkladem, a jestli vše dobře dopadne, začneme s rozmísťováním dalších robotů jiných typů. Tak by se mohly výhrady veřejnosti postupně zmírnit.«

»Dnes Severovýchodní univerzita, zítra celý svět,« zahuhlal Minott.

Lanning zlobně šeptal Susan Calvinové: »Takovou výmluvností jsem zdaleka neoplýval a oni se zdaleka tak nezdráhali. Za tisíc ročně po Koumesovi doslova skočili. Profesor Minott mi řekl, že tak krásnou práci jako ten graf, co drží v ruce, jaktěživ neviděl a že v korektuře ani kde jinde nenašel jedinou chybičku. Totéž uznal Hart otevřeně.«

Přísné svislé čáry na tváři doktorky Calvinové nezměkly. »Alfrede, měl jste požadovat víc peněz, než by mohli zaplatit, a potom jít s cenou dolů.«

»Možná,« zabručel Lanning.

Ale žalobce ještě nebyl s profesorem Hartem hotov. »Když doktor Lanning odešel, hlasovali jste pak o přijetí robota KMS-27?«

»Ano, hlasovali.«

»S jakým výsledkem?«

»Pro přijetí, většinou hlasů.«

»Co podle vašeho názoru ovlivnilo hlasování?«

Obhájce okamžitě vznesl námitku.

Žalobce otázku znovu formuloval. »Co ovlivnilo osobně vás, když jste hlasoval sám za sebe? Předpokládám, že jste hlasoval pro.«

»Ano, byl jsem pro. Hlasoval jsem tak hlavně proto, že na mě zapůsobil názor doktora Lanninga, že naší povinností, jako členů světové intelektuální elity, je umožnit, aby robotika napomáhala člověku řešit jeho problémy.«

»Jinými slovy vás doktor Lanning umluvil.«

»To je jeho zaměstnání. Provedl to velice dobře.«

»Svědka má k dispozici obhajoba.«

Obhájce došel pomalými, rozvážnými kroky ke svědeckému stanovišti a hodnou chvíli si přeměřoval profesora Harta pohledem. Potom řekl: »Ve skutečnosti jste všichni toužili, a náramně toužili, abyste získali pronájem robota KMS-27. Je to tak?«

»Domnívali jsme se, že pokud by robot dokázal vykonávat takovou práci, mohl by být užitečný.«

»Pokud by dokázal vykonávat takovou práci? Z vaší výpovědi vyplynulo, že jste ukázky originální práce robota KMS-27 zevrubně přezkoumal v den, kdy se konala schůze, kterou jste před chvílí popsal.«

»Ano, přezkoumal. Jelikož se práce toho stroje týkala v prvé řadě naší mateřštiny a poněvadž jsem v této oblasti kompetentní, zdálo se logické, že budu vybrán já, abych jeho práci posoudil.«

»Výborně. Bylo v průběhu schůze vystaveno na stole něco, co by bylo neuspokojivé? Všechny materiály mám zde jako důkazy. Můžete ukázat na jedinou listinu, která vás neuspokojila?«

»Víte…«

»Je to prostá otázka. Byla tam jedna jediná neuspokojivá práce? Vy jste si je prohlédl. Narazil jste na takovou práci?«

Profesor angličtiny se zamračil. »Nenarazil.«

»Mám také několik ukázek prací, které provedl robot KMS-27 během oněch čtrnácti měsíců, kdy byl pronajat Severovýchodní univerzitě. Byl byste tak laskav a prohlédl si je? Mohl byste mi potom říci, zdali je s nimi něco v nepořádku? Mám na mysli všechny práce i jednotlivé případy.«

»Když Koumes udělal chybu, tak to byla krása,« vybuchl Hart.

»Odpovídejte na mou otázku,« zahřímal obhájce, »a pouze na otázku, kterou vám kladu! Je s těmi materiály něco v nepořádku?«

Děkan Hart si bedlivě prohlédl všechny práce. »Ne, není.« »Vyjma záležitosti, kvůli níž se tu setkáváme, víte o nějakém omylu ze strany robota KMS-27?« »Vyjma oné záležitosti, kvůli níž se koná toto přelíčení, ne.«

Obhájce si odkašlal, jako by tím signalizoval konec odstavce, a řekl: »A nyní k hlasování, zdali měl být robot KMS-27 přijat, nebo ne. Uvedl jste, že většina byla pro. Jaký byl skutečný výsledek hlasování?«

»Tňnáct ku jedné, pokud si vzpomínám.« »Třináct ku jedné! Nezdá se vám, že je to víc než pouhá většina?«

»Ne, pane!« Otázka vyburcovala veškerou děkanovu pedanterii. »V naší mateřštině slovo „většina" znamená „více než polovina". Třináct ze čtrnácti je většina, nic víc.« »Jenže bezmála jednomyslná většina!« »Přesto stále jen většina!«

Obhájce změnil téma. »Kdopak byl tím jediným osamělcem, který se postavil proti?«

Děkan Hart vypadal, jako by ho zachvátila prudká nevolnost. »Profesor Simon Ninheimer.«

Obhájce předstíral údiv. »Profesor Ninheimer, vedoucí katedry sociologie?« »Ano, pane.« »Žalující strana?« »Ano, pane.«

Obhájce sešpulil rty. »Jinými slovy, vychází najevo, že člověk, který podává žalobu na mého klienta, Národní americkou společnost pro výrobu robotů, a.s., a žádá o náhradu škody ve výši 750 000 dolarů, byl jediným člověkem, který se od samého začátku stavěl proti používání tohoto robota, ačkoli všichni ostatní členové výkonného výboru univerzitní rady byli přesvědčeni, že jde o dobrou věc.«

»Profesor Ninheimer hlasoval proti návrhu. Na to měl právo.«

»Ve vašem popisu schůze jste se nezmínil o žádných poznámkách ze strany profesora Ninheimera. Pronesl nějaké poznámky?«

»Myslím, že něco říkal.« »Vy si myslíte?«

»No dobře, profesor Ninheimer hovořil.« »Proti užití robota?« »Ano.«

»Stavěl se proti prudce?« Děkan Hart se odmlčel. »Stavěl se vehementně.«

Obhájce přešel do důvěrnějšího tónu. »Pane děkane, jak dlouho znáte profesora Ninheimera?«

»Asi dvanáct let.«

»Dost dobře?«

»Řekl bych, že ano.«

»Když ho potom znáte, řekl byste o něm, že to je typ člověka, který by mohl stále chovat hlubokou zášť vůči robotovi, o to víc, že hlasováním proti se…«

Zbytek otázky utonul v rozhorlené námitce vznesené žalobcem. Obhájce pokynul svědkovi, že smí odejít, a soudce Shane přerušil líčení a vyhlásil polední přestávku.

Robertson drtil v zubech sendvič. Společnost se kvůli třičtvrtěmiliónové ztrátě nezhroutí, jenže taková ztráta jí na druhé straně nic dobrého nepřinese. Robertson si navíc uvědomoval, že i v oblasti styků s veřejností by se to projevilo dlouhodobým a výrazným negativním dopadem.

»K čemu je celé to dohadování, jak se Koumes dostal na univerzitu? Co tím chtějí získat?« zeptal se uštěpačně.

»Pane Robertsone, soudní přelíčení připomíná partii šachu,« odpověděl tiše obhájce. »Vítězí obvykle ten, kdo je schopen vidět na víc tahů dopředu, a můj kolega u stolu obžaloby není žádný začátečník. Mohou prokázat škodu, to není problém. Především se ale snaží předvídat naši obhajobu. Určitě spoléhají na to, že se pokusíme dokázat, že Koumes ten čin nemohl spáchat, kvůli zákonům robotiky.«

»Zcela správné,« souhlasil Robertson. »S tím důkazem naše obhajoba leží a padá. Je to absolutně neprůstřelná obhajoba.«

»Pro inženýra-robotika. Ne tak nutné pro soudce. Vytvářejí si pozici, z níž mohou demonstrovat, že KMS-27 nebyl jen tak obyčejný robot. Byl to první robot svého typu, který měl být nabídnut veřejnosti. Experimentální model, který potřeboval zkoušky v terénu, a univerzita byla jediným vhodným místem, jež takové zkoušky umožňovalo. Ve světle usilovného snažení doktora Lanninga a ochoty Národní americké společnosti pronajmout robota za tak nízký poplatek by to vypadalo hodnověrně. Žaloba by potom argumentovala tím, že zkouška v terénu prokázala, že Koumes nevyhovuje. Už je vám teď jasné, jaký na nás tady šijí pytel?«

»Jenže KMS-27 byl absolutně dokonalý model,« namítl Robertson. »Byl to dvacátý sedmý model, který byl vyroben.«

»To je velice nepatřičná poznámka,« upozornil obhájce pochmurně. »Copak se přihodilo těm předcházejícím šestadvaceti? Něco určitě. Proč by se nemohlo něco porouchat taky u sedmadvacátého modelu?«

»S prvními dvaceti šesti modely bylo vše v pořádku, jenže na takový úkol nebyly dostatečně strukturované. Byly to první pozitronické mozky, nebo spíš náběhy na pozitronické mozky, a tak se začínalo metodou pokusů a omylů. Ale ve všech už byly uloženy tři zákony robotiky! Žádný robot není tak nedokonalý, aby si nepodržel tři zákony robotiky.«

»Pane Robertsone, tohle mi už vysvětloval doktor Lanning a já jsem ochoten jeho slovům uvěřit. Nicméně soudce už tak ochotný být nemusí. Očekáváme rozhodnutí od čestného a inteligentního člověka, který nemá o robotíce ani ponětí, a tak by ho leccos mohlo uvést v pochybnost. Kdybyste kupříkladu vy nebo doktor Lanning nebo doktorka Calvinová na stanovišti pro svědky prohlásili, že se některé pozitronické mozky vyráběly „metodou pokusů a omylů", jak jste to řekl právě teď, obžaloba by vás v křížovém výslechu roztrhala na cucky. Náš případ by nezachránila ani svěcená voda. Takže něčemu takovému je třeba se vyhnout.«

»Kdyby tak Koumes mohl promluvit,« zavrčel Robertson. Obhájce pokrčil rameny. »Robot je jako svědek nezpůsobilý, takže by nám jeho výpověď stejně nepomohla.«

»Alespoň bychom znali některá fakta. Věděli bychom, jak ho napadlo provést takovou věc.«

Susan Calvinová vzplanula. Mdlá červeň se jí nahrnula do tváří a v jejím hlasu zazněl tón vřelosti. »My víme, jak to Koumese napadlo. Dostal příkaz! Už jsem to objasňovala tady právnímu zástupci a nyní to říkám vám.«

»A kdo mu ho dal?« podivil se Robertson. (Jsem tady jako páté kolo u vozu, pomyslel si otráveně. Proboha, tihle lidé z výzkumu se sami považují za majitele Národní americké!) »Osoba, která nás žaluje,« řekla doktorka Calvinová. »Kristapána, proč?«

»To prozatím nevím. Snad jen proto, aby nás mohl žalovat, aby z nás mohl vyždímat nějaké peníze.« V očích se jí modře blýskalo.

»Proč to potom Koumes neřekne?« »Copak to není jasné? Dostal, příkaz, aby o té záležitosti mlčel.«

»Proč by to mělo být jasné?« dotazoval se Robertson sveřepě. »Mně to jasné připadá. Psychologie robotů je moje povolání. Jestliže Koumes nezodpoví otázky o této záležitosti přímo, odpoví na otázky, které se týkají problému okrajově. Měřením zvýšeného váhání v jeho odpovědích, jakmile se přiblížíme k ústřední otázce, měřením oblasti zatemňování a vyšší intenzity kontrapotenciálů je možné s naprostou přesností prohlásit, že Koumesovy potíže jsou důsledkem příkazu nemluvit, jehož působnost je založena na prvním zákonu. Jinými slovy, bylo mu řečeno, že když promluví, ublíží člověku. Pravděpodobně tomu nemožnému profesoru Ninheimerovi, žalující straně, který robotovi snad připomíná člověka.«

»Nemohla byste Koumesovi vysvětlit,« naléhal Robertson, »že když bude mlčet, ublíží tím Národní americké?«

»Národní americká společnost není člověk a první zákon robotiky neuznává společnost jako osobu, jak ji chápou obvyklé zákony. Kromě toho by bylo nebezpečné zrušit právě tuto zábranu. S nejmenším nebezpečím by ji mohla odstranit osoba, která ji zavedla, protože motivace robota se v tomto případě soustřeďují právě na ni. Jakýkoliv jiný postup…« Doktorka Calvinová zavrtěla hlavou a dodala téměř pohnutě: »Nedovolím, aby byl robot poškozen!«

Lanning Susan Calvinovou přerušil a vnesl do jednání o problému závan zdravého rozumu. »Mám dojem, že musíme pouze dokázat, že robot není schopen činu, z něhož je Koumes obviněn. To prokázat můžeme.«

»No právě,« řekl obhájce rozmrzele. »Vy ano. Jedinými svědky, kteří jsou s to podat výpověď o Koumesově stavu a charakterizovat Koumesovo duševní rozpoložení, jsou zaměstnanci Národní americké. Soudce nemusí jejich svědectví eventuálně přijmout jako nezaujaté.«

»Jak by mohl odmítnout znaleckou výpověď?«

»Tím, že by odmítl být takovou výpovědí přesvědčen. Jako soudce má na to právo. Proti alternativě, že se člověk jako profesor Ninheimer úmyslně rozhodl zničit svou pověst, i za značnou sumu peněz, nebude soudce ochoten přijmout výpovědi vašich inženýrů, výpovědi prošpikované odbornými termíny. Soudce je koneckonců člověk. Jestliže má rozhodnout mezi člověkem, který udělal nějakou nemožnost, a robotem, který udělal nějakou nemožnost, pak s největší pravděpodobností rozhodne ve prospěch člověka.«

»Člověk může provést nemožnost,« řekl Lanning, »protože dosud neznáme všechna zákoutí lidského mozku a nevíme, co je v daném lidském mozku nemožné a co nemožné není. Ale co je skutečně nemožné pro robota, to víme určitě.«

»Dobře, uvidíme, zdali bychom o tom nemohli soudce přesvědčit« odpověděl obhájce znaveně.

»Když vás tak poslouchám,« zahučel Robertson, »není mi jasné, jak to chcete dokázat.« »To se uvidí. Je dobře, že známe a že si uvědomujeme veškerou složitost situace, ale to nás nesmí zdeprimovat. V této šachové partii se také já pokouším vidět o několik tahů dopředu.« A obhájce důstojně pokynul hlavou směrem k robopsycholožce. »S pomocí zde přítomné paní doktorky.«

»Co to má k čertu znamenat?« odfrkl Lanning a pohledem přeskakoval z obhájce na Susan Calvinovou.

Jenže vtom do místnosti vstrčil hlavu soudní zřízenec a udýchaně oznámil, že líčení bude co nevidět pokračovat.

Odebrali se na svá místa a prohlíželi si muže, který všechny tyto potíže vyvolal.

Simon Ninheimer měl hlavu ochmýřenou pískově světlými vlasy, tvář, která se zužovala kolem zobákovitého nosu do čnící brady, a zvyk často váhat v rozhovoru před závažnými slovy, což mu dodávalo zdání, že je člověk, který se pídí po takřka nedosažitelné výrazové přesnosti. Jestliže řekl: »Slunce vychází… é… na východě,« bylo nepochybné, že patřičně uvážil i pravděpodobnost, že by Slunce mohlo někdy vyjít na západě.

»Oponoval jste rozhodnutí, aby byl robot KMS dvacet sedm pronajat univerzitou?« otázal se žalobce.

»Ano, oponoval, pane.«

»Co vás k tomu vedlo?«

»Měl jsem pocit, že jsme veskrze nepochopili… é… motivy Národní americké společnosti. Nedůvěřoval jsem horlivosti, s jakou chtěli umístit robota na naší univerzitě.«

»Měl jste pocit, že je robot schopen vykonávat práci, k níž byl údajně zkonstruován?«

»Vím bezpečně, že vykonávat takovou práci schopen nebyl.«

»Uvedl byste laskavě své důvody?«

Kniha profesora Ninheimera, jejíž titul zněl Sociální tenze během kosmických letů a jejich řešení, se už osm let nacházela ve stadiu rozpracovanosti. Ninheimerovo usilování o co nejpřesnější výraz a formulaci se neomezovalo pouze na jeho obyčeje v jazykovém projevu; v disciplíně, jako je sociologie, disciplíně bezmála inherentně nepřesné, mu tato snaha téměř vyrážela dech.

Ani s materiály ve sloupcových obtazích neměl profesor Ninheimer pocit úplnosti. Právě naopak. Když se hroužil zrakem do dlouhých potištěných pruhů papíru, cítil toliko nutkání roztrhat ty vytištěné řádky na kousíčky a rozmístit je znovu, tentokrát ale jinak.

Tři dny poté, co z tiskárny dodali první várku obtahů, spatřil Jim Baker, asistent (a vbrzku odborný asistent) na katedře sociologie, profesora Ninheimera, kterak roztržitě zírá na hromadu papírů. Obtahy přišly ve třech vyhotoveních. První měl zkorigovat Ninheimer; korekturu druhého měl nezávisle provést Baker; to třetí, označené »Originál«, mělo nést konečné korektury, kombinaci korektur provedených Ninheimerem a Bakerem, po konferenci, na níž by se vyžehlily případné konflikty a sporná místa. Takový způsob se jim osvědčil u několika pojednání, na kterých pracovali společně v posledních třech letech. Vždy to fungovalo výtečně.

Mladý Baker, který hovoříval tichým hlasem, aby se šéfovi vlichotil, držel svůj exemplář obtahů v ruce. »Tak jsem si pročetl první kapitolu. Našel jsem pár typografických skvostů,« informoval horlivě.

»V první kapitole bývají vždycky,« odpověděl Ninheimer zdrženlivě.

»Chcete si to teď projít?«

Ninheimer přiměl oči, aby se zaostřily na Bakera. »Jime, na těch obtazích jsem doposud neudělal ani čárku. Myslím, že se tím nebudu zatěžovat.«

Bakera Ninheimerovo sdělení očividně zmátlo. »Nebudete zatěžovat?«

Ninheimer sešpulil rty. »Dotázal jsem se na… é… pracovní náplň toho stroje. Ostatně jej původně… é… nabízeli jako korektora. Mají pro něj jakýsi časový rozvrh.«

»Jakého stroje? Myslíte Koumese?«

»Domnívám se, že jej tak pošetile pojmenovali.«

»Ale já jsem si, pane profesore, myslel, že jste se od toho stroje distancoval!«

»Zdá se, že jsem jediný, kdo se tak projevuje. Snad bych se na té… é… výhodě mohl rovněž podílet.«

»Hm. Takže jsem tuhle první kapitolu vlastně procházel zbytečně.« usoudil mladší muž lítostivě.

»Zbytečně ne. Můžeme pro kontrolu srovnat vaše výsledky s výsledky toho stroje.«

»Když si to přejete, ale…«

»Ano?«

»Pochybuji, že v Koumesově práci najdeme nějakou nesrovnalost. Nikdy prý neudělá chybu.« »To určitě,« řekl Ninheimer suše.

O čtyři dny později přinesl Baker první kapitolu. Tentokrát Ninheimerův exemplář. Dorazil rovnou ze speciálního přístavku vybudovaného pro Koumese a přístroje, které používal.

Baker jásal. »Pane profesore, tak nejen, že vychytal všechno, co jsem našel já, ale objevil ještě tucet chyb, kreré jsem přehlédl! A to všechno mu trvalo dvanáct minut!«

Ninheimer si prohlížel papíry, na jejichž okrajích byly čistě vytištěny značky a symboly. »Tak kompletní, jak byste korekturu provedl vy nebo já, to není. My bychom umístili vsuvku o Suzukiho článku o neurologických účincích nízké gravitace.«

»Máte na mysli jeho studii v Sociologických rozhledech?«

»Zajisté.«

»Od Koumese ale nemůžete očekávat nemožné. Odbornou literaturu za nás číst nebude.«

»To si uvědomuji. Mimochodem, tu vsuvku jsem si už připravil. Půjdu k tomu stroji a přesvědčím se, zdali ví, jak se… é… zachází se vsuvkami.« »Bude to vědět.«

»Raději se o tom ujistím osobně.«

O setkání s Koumesem musel profesor Ninheimer nejprve požádat. Nedostal však nic víc než patnáct minut pozdě večer.

Jenže oněch patnáct minut bohatě stačilo. Robot KMS-27 porozuměl problematice vsuvek okamžitě.

Když se profesor Ninheimer poprvé blížil k robotovi, necítil se zrovna nejpříjemněji. Téměř automaticky, jako by mluvil s člověkem, se ho zeptal: »Jsi se svou prací spokojen?«

»Velmi spokojen, pane profesore Ninheimere,« rozvážně odpověděl Koumes. Fotočlánky, jeho oči, zářily normální tmavou červení.

»Ty mě znáš?«

»Ze skutečnosti, že mi předkládáte další materiál, který mám zařadit do korektur, vyplývá, že jste autor. Jméno autora je ovšem uvedeno v záhlaví každého listu korektury.«

»Chápu. Takže ty vyvozuješ… é… závěry. Pověz mi,« Ninheimer této otázce nemohl odolat, »co si o té knize zatím myslíš?«

»Práce s ní mě těší,« řekl Koumes. »Těší? To je dost divné slovo pro… é… mechanismus bez emocí. Řekli mi, že nemáš emoce.«

»Slova vaší knihy se plně shodují s mými spoji,« vysvětloval Koumes. »Nevyvolávají žádné kontrapotenciály, a když, tak nízké. Tento mechanický fakt převádím v mozkových spojích do slov, jako je „těší". Emocionální kontext je náhodný.« »Chápu. Proč tě ta kniha těší?«

»Zabývá se lidmi, pane profesore, a ne anorganickými látkami nebo matematickými symboly. Vaše kniha se snaží pochopit lidi a napomáhat růstu lidského štěstí.«

»A o totéž se pokoušíš i ty, takže moje kniha se shoduje s tvými okruhy? Je to tak?«

»Přesně tak, pane profesore.«

Patnáct minut vypršelo. Profesor Ninheimer opustil místnost a zašel do univerzitní knihovny, kde se už zavíralo. V knihovně zdržel knihovníky jen tak dlouho, než mu vyhledali jeden elementární text o robotice. Vzal si jej s sebou domů.

Kromě občasných vsuvek nového materiálu putovaly korektury ke Koumesovi a od něj k vydavateli zpočátku pouze s nepatrnými zásahy profesora Ninheimera a později už bez jakýchkoli zásahů.

»Mám z toho pocit, jako bych byl skoro zbytečný,« ozval se Baker trochu nejistě.

»Mělo by vám to dodávat pocit, že máte čas pustit se do nového projektu,« opravil ho Ninheimer, aniž vzhlédl od poznámek, které si vpisoval do nejnovějšího čísla Novinek ve společenských vědách.

»Prostě jsem si ještě nezvykl. Pořád se starám o ty korektury. Vím, že to je hloupé.« »To tedy je.«

»Onehdy jsem zachytil pár listů, ještě než je Koumes odeslal do…«

»Cože!« Ninheimer se zamračil. Výtisk Novinek se klouzavě zavřel. »Vy jste ten stroj rušil při práci?«

»Jenom na chvilku. O něčem se zmiňujete jako „kriminálním". Koumes to slovo změnil na „nedbalý". Myslel, že to druhé přídavné jméno odpovídá kontextu lépe.«

Ninheimer zvážněl. »Co jste si myslel vy?«

»Souhlasil jsem. Nechal jsem to tak.«

Ninheimer se obrátil na otočné židli a zabodl se očima do svého mladého asistenta. »Podívejte se, byl bych rád, aby se to už neopakovalo. Jestliže mám ten stroj využívat já, pak chci využívat jeho… é… veškerých výhod. Jestliže jej mám využívat a stejně ztrácet vaše… é… služby, protože vy na něj dohlížíte, když evidentně žádný dohled ani kontrolu nepotřebuje, pak je to nošení dříví do lesa. Rozumíte?«

»Ano, pane profesore,« pípl Baker.

Signální výtisky Sociálních tenzí dorazily do pracovny profesora Ninheimera osmého května. Ninheimer si je letmo prohlédl, obrátil pár stránek a tu a tam si přečetl odstavec. Potom své výtisky odložil.

Jak později vysvětlil, prostě na ně zapomněl. Na knize pracoval plných osm let, jenže nyní a několik posledních měsíců ho poutaly jiné zájmy, poněvadž mu Koumes sňal břemeno knihy z ramenou. Dokonce zapomněl věnovat obvyklý volný výtisk univerzitní knihovně. Baker, který se od té doby, kdy byl při posledním setkání pokárán, vedoucímu katedry vyhýbal a vrhl se do práce, také neobdržel výtisk.

Toto stadium skončilo šestnáctého června. Ninheimer přijal telefonát a překvapeně civěl na displej.

»Speidelle! Vy jste ve městě?«

»Ne, pane. Jsem v Clevelandu.« Speidellovi se rozčilením chvěl hlas.

»Proč potom voláte?«

»Protože jsem si před chvílí prohlédl vaši novou knihu! Jste blázen, Ninheimere? Copak jste zešílel?«

Ninheimer ztuhl. »Je něco… é… v nepořádku?« otázal se polekaně.

»V nepořádku? Nalistujte si stranu pět set šedesát dva. Jak si to k ďasu představujete, interpretovat mou práci po svém? Kde v té citované práci uvádím tvrzení, že kriminální osobnost jako taková neexistuje a že skutečnými zločinci jsou orgány uplatňující zákon? Dovolte, abych ocitoval…«

»Počkejte! Počkejte!« vykřikl Ninheimer a snažil se najít zmíněnou stranu. »Okamžik. Okamžik… Proboha!«

»Tak co?«

»Speidelle, nechápu, jak se to mohlo stát. Tohle jsem já nenapsal!«

»Jenže tak to tam stojí černé na bílém! A tohle překroucení není ještě nejhorší. Podívejte se na stranu šest set devadesát a představte si, co s vámi provede Ipatiev, až uvidí, jakou jste z jeho závěrů nadělal sekanou. Ninheimere, tahle kniha se podobnými pasážemi přímo hemží. Nevím, na co jste při psaní myslel, ale tady nezbývá nic jiného než ji stáhnout z oběhu. A snad abyste si nachystal sáhodlouhou omluvu na příští zasedání asociace!«

»Speidelle, poslouchejte mě…«

Leč Speidell ukončil spojení s takovou razancí, že na obrazovce zářily dohasínající obrazy ještě patnáct sekund.

Teprve tehdy si Ninheimer prošel knihu a začal označovat některé pasáže červeným inkoustem.

Když se opět ocitl tváří v tvář Koumesovi, skrýval rozhorlení pozoruhodně dobře, ale rty měl bledé. Podal knihu Koumesovi a řekl: »Přečetl by sis laskavě označené pasáže na straně pět set šedesát dva, šest set třicet jedna, šest set šedesát čtyři a šest set devadesát?«

Koumes to provedl čtyřmi pohledy. »Ano, pane profesore.«

»Tady to není tak, jak jsem to měl v původních obtazích.«

»Ne, pane. Není.«

»Pozměnil jsi text na nynější znění?«

»Ano, pane.«

»Proč?«

»Pane, tyto pasáže, jak jste je uvedl ve vaší verzi, byly k některým skupinám lidí velmi nezdvořilé. Považoval jsem za vhodné změnit formulaci, aby jim nebylo ublíženo.«

»Jak ses něčeho takového opovážil?«

»Pane profesore, první zákon mi nedovoluje, abych svou nečinností dopustil, aby bylo ublíženo lidem. Je jisté, když se uváží vaše pověst ve světě sociologie a široká publicita vaší knihy ve vědeckých kruzích, že by bylo značně ublíženo velkému počtu lidí, o nichž mluvíte.«

»Aie uvědomuješ si, že teď bude ublíženo mně?«

»Bylo nutné vybrat alternativu, která by ublížila méně.«

Profesor Ninheimer se roztřesený hněvem vypotácel ven. Bylo mu jasné, že tohle si Národní americká zodpoví.

U stolku obžalovaných bylo patrné vzrušení, jež vzrostlo, když žalobce tento bod ještě zdůraznil.

»Takže robot KMS-27 vás informoval, že se pohnutky jeho činu zakládaly na prvním zákonu robotiky?«

»Přesně tak, pane.«

»Takže tím pádem neměl jinou možnost?«

»Ne, pane.«

»Z čehož pak vyplývá, že Národní americká společnost zkonstruovala robota, který svévolně přepisoval knihy tak, aby souhlasily s jeho vlastním pojetím správnosti. A přesto jej záměrně nabízeli jako obyčejného korektora. Je to i váš názor?«

Obhájce neprodleně vznesl ostrou námitku. Poukázal na to, že se po svědkovi žádá rozhodnutí v záležitosti, v níž není jako svědek způsobilý. Soudce napomenul obžalobu běžným způsobem, ale nebylo pochyb, že se výměna názorů neminula cíle, jenže ani v nejmenším nezasáhla obhájce.

Ten využil jisté právnické kličky a vyžádal si krátké přerušení, než započne křížový výslech. Získal tak pět minut.

Naklonil se k Susan Calvinové. »Je možné, paní doktorko, že profesor Ninheimer mluví pravdu a že Koumese motivoval první zákon?«

Susan Calvinová stiskla rty. »Ne. To je nemožné. Poslední část Ninheimerovy svědecké výpovědi je vědomá lež. Koumes není zkonstruován tak, aby byl schopen posuzovat věci na takové úrovni abstrakce, jak ji reprezentuje náročná kniha o sociologii. Nikdy by nebyl schopen posoudit, zdali se větou v takové knize některým skupinám lidí ublíží. Tak dokonalý mozek prostě nemá.«

»Ovšem předpokládám, že vaše stanovisko nemůžeme dokázat laikovi,« podotkl obhájce pesimisticky.

»Ne,« připustila doktorka Calvinová. »Takový důkaz by byl velmi komplikovaný. Způsob, jak se z toho vymotat, zůstává stále stejný. Musíme dokázat, že Ninheimer lže. Nic, co doposud řekl, nemusí měnit náš plán útoku.«

»Výborně, paní doktorko,« ožil obhájce, »v této záležitosti se musím spoléhat na vaše slovo. Budeme pokračovat podle plánu.«

Soudce klepl kladívkem a profesor Ninheimer opět zaujal místo na stanovišti svědků. Usmíval se trochu jako člověk, jenž cítí, že je v nedobytné pozici, a kterého blaží představa, jak odrazí marný útok.

Obhájce k němu přistoupil obezřetně a začal mírně. »Pane profesore, vy tedy tvrdíte, že jste si naprosto nebyl vědom oněch údajných změn ve vašem rukopisu až do šestnáctého června, kdy vám zavolal doktor Speidell?«

»Přesně tak, pane.«

»Copak jste se na ty obtahy poté, co je robot KMS-27 zkorigoval, nikdy nepodíval?«

»Zpočátku jsem si je prohlížel, ale považoval jsem to za zbytečnou práci. Spoléhal jsem na tvrzení Národní americké společnosti. Ty absurdní… é… změny byly provedeny pouze v poslední čtvrtině knihy, kdy robot, jak se domnívám, získal dostatečné znalosti o sociologii…«

»Vaše domněnky nechme prozatím stranou!« zvýšil obhájce hlas. »Z vaší výpovědi jsem pochopil, že váš kolega doktor Baker viděl ony pozdější obtahy alespoň jedenkrát. Vzpomínáte si na svou výpověď v tomto bodu?«

»Ano, pane. Jak už jsem vypověděl, doktor Baker mi sdělil, že viděl jednu stranu, ale i tam robot pozměnil slovo.«

Obhájce ho znovu přerušil. »Nezdá se vám to divné, pane, že po více než roku nesmiřitelné nevraživosti k tomuto robotovi, kdy jste nejprve hlasoval proti němu a poté ho odmítl jakýmkoli způsobem používat, jste se zčistajasna rozhodl vložit vaši knihu, vaše opus magnum, do jeho rukou?«

»Mně to divné nepřipadá. Prostě jsem dospěl k závěru, že bych toho stroje mohl využít i já.«

»A to jste robotu KMS-27 natolik důvěřoval, a tak nenadále, že jste se ani neobtěžoval s kontrolou vašich korektur?«

»Řekl jsem vám, že jsem byl… é… přesvědčen propagandou Národní americké společnosti.«

»Tak přesvědčen, že když se váš kolega doktor Baker pokusil robota zkontrolovat, tak jste ho notně vyplísnil?«

»Nevyplísnil. Pouze jsem si nepřál, aby… é… mařil čas. Alespoň tenkrát jsem to považoval za maření času. Nepochopil jsem význam změny jednoho slova na…«

Obhájce mu se silným sarkasmem skočil do řeči. »Nepochybuji, že jste byl instruován, abyste uvedl tento detail, aby mohla být záměna slova zaprotokolována…« Potom změnil tón, aby předešel námitce. »Faktem zůstává, že jste se na doktora Bakera velmi rozhněval.«

»Ne, pane. Nerozhněval.«

»Vždyť jste mu ani nedal výtisk vaší knihy, když jste ji dostal.«

»Obyčejná zapomnětlivost. Ani knihovně jsem neposlal jejich výtisk.« Ninheimer se potutelně usmál. »Je notoricky známo, že profesoři bývají roztržití.«

»Nezdá se vám divné, že se robot KMS-27 po více než roce bezchybné práce měl pomýlit právě na vaší knize?« zeptal se obhájce. »Tedy na knize sepsané vámi, který jste proti tomuto robotovi vystupoval nejnesmiřitelněji ze všech?«

»Má kniha byla jediná rozsáhlejší práce týkající se lidstva, s níž se robot setkal. Potom zaúčinkovaly tři zákony robotiky.«

»Pane profesore, několikrát jste se pokoušel působit dojmem znalce robotiky,« řekl obhájce. »Patrně vás znenadání zaujala robotika, a proto jste si začal vypůjčovat knihy o tomto oboru. V tomto smyslu také zněla vaše výpověď. Je to tak?«

»Jednu knihu, pane. Byl to výsledek toho, co bych snad nazval… hm… přirozenou zvědavostí.«

»A ta kniha vám podala vysvětlení, proč robot, jak tvrdíte, překroutil pasáže ve vaší knize.«

»Ano, pane.«

»Velice příhodné. Ale jste si jist, že váš zájem o robotiku nebyl zaměřen tak, aby vám umožnil manipulovat s robotem podle vašich záměrů?«

Ninheimer se zarděl. »Určitě ne, pane!«

Obhájce zesílil hlas. »Jste si opravdu jist, že ony údajně pozměněné pasáže nebyly vytištěny tak, jak jste je původně formuloval vy?«

Sociolog se pozvedl z křesla. »To je… é… é… směšné! Mám korektury…«

Profesor Ninheimer jen stěží vyrážel slova. Žalobce povstal, a jako by se nechumelilo, skočil profesoru Ninheimerovi do řeči. »S vaším dovolením, Vaše Ctihodnosti, mámv úmyslu předložit jako důkaz korektury, které profesor Ninheimer předal robotu KMS-27, a korektury, které robot KMS-27 odeslal nakladateli. Předložím tyto materiály nyní, jestliže si to můj vážený kolega přeje a bude ochoten přistoupit na krátké přerušení líčení, aby se tato dvojice korektur mohla srovnat.«

Obhájce mávl netrpělivě rukou. »Není třeba. Můj ctěný oponent může zmíněné korektury uvést, kdykoli se mu zlíbí. Jsem si jist, že na nich nalezne veškeré odchylky, o nichž žalující strana tvrdí, že existují. Nicméně bych se rád od svědka dozvěděl, zdali vlastní také korektury doktora Bakera?

»Korektury doktora Bakera?« Ninheimer se zamračil. Ještě stále se neopanoval.

»Ano, pane profesore! Mám na mysli obtahy doktora Bakera. Vypovídal jste v tom smyslu, že doktor Baker obdržel samostatný exemplář korektur. Musel bych požádat zapisovatele, aby přečetl vaši výpověď, pokud vás z ničeho nic postihla selektivní amnézie. Nebo je to prostě tím, že je notoricky známo, jak říkáte, že profesoři bývají zapomnětliví?«

»Na korektury doktora Bakera si vzpomínám,« řekl Ninheimer. »Jakmile se práci věnoval ten korekturní stroj, nebyly už potřeba…« »Takže jste je spálil?« »Ne. Hodil jsem je do koše.«

»Spálil nebo hodil do koše, jaký je v tom rozdíl? Faktem zůstává, že jste se jich zbavil.«

»Nechápu, co je špatného na…,« začal Ninheimer slabě. »Co je špatného?« zahřměl obhájce. »Nic, až na to, že nyní nemáme žádný důkaz, jak bychom mohli zkontrolovat, zdali jste na jistých rozhodujících listech obtahů nezaměnil neškodný nezkorigovaný list z exempláře doktora Bakera za list z vašeho exempláře, který jste úmyslně zašmodrchal takovým způsobem, abyste donutil robota k…«

Žalobce zuřivě vykřikl námitku. Soudce Shane se mírně předklonil, jeho zakulacená tvář se snažila co nejlépe zaujmout zlostný výraz, jenž odpovídal intenzitě emocí, které tento člověk prožíval.

»Pane obhájce, máte pro mimořádné tvrzení, které jste právě vyslovil, nějaký důkaz?« otázal se soudce.

»Přímý důkaz ne, Vaše Ctihodnosti,« řekl obhájce. »Ale rád bych poukázal na to, že pokud na celou věc pohlížíme správně, pak náhlý odklon žalujícího od negativního postoje k robotům, náhlý zájem o robotiku, odmítnutí překontrolovat korektury nebo někomu jinému dovolit, aby je překontroloval, pečlivé opominutí umožnit někomu, aby knihu spatřil ihned po uveřejnění, to vše zcela jasně ukazuje…«

»Pane obhájce,« netrpělivě přerušil obhájcovu řeč soudce, »toto není místo pro esoterické dedukce. Žalující nestojí před soudem. Vy ho rovněž nežalujete. Podobné výpady si vyprošuji. A mohu pouze zdůraznit, že zoufalství, které vás muselo přivést k takovému postupu, nemůže než oslabit váš případ. Jestliže chcete položit oprávněnou otázku, pane obhájce, můžete pokračovat v křížovém výslechu. Ale před další podobnou exhibicí v této soudní síni vás varuji.«

»Žádné další otázky nemám, Vaše Ctihodnosti.«

Když se obhájce vrátil ke svému stolu, Robertson podrážděně zašeptal: »Proboha, co jste tím získal? Teď jste si proti sobě popudil soudce.«

»Jenže Ninheimerem to pořádně otřáslo,« odpověděl obhájce klidně. »Pěkně jsme si ho připravili pro zítřejší tah. Zítra bude Ninheimer zralý.«

Susan Calvinová vážně přikývla.

Ve srovnání s předcházejícím průběhem byl zbytek výslechu, který vedl žalobce, velice klidný. Byl předvolán doktor Baker a dosvědčil většinu Ninheimerovy svědecké výpovědi. Byl předvolán doktor Speidell a pak i doktor Ipatiev. Oba tuze pohnutě vypověděli o překvapení a zděšení, když narazili na citované pasáže v knize profesora Ninheimera. Oba vyjádřili odborný názor, že vědecká pověst profesora Ninheimera utrpěla závažnou úhonu.

Jako důkaz byly předloženy korektury a také výtisky dokončené knihy.

Obhájce si toho dne už nevyžádal žádný další křížový výslech. Žalobce byl se zatímním průběhem líčení spokojen, a tak bylo líčení odročeno na druhý den ráno.

Následujícího dne hned na začátku projednávání případu učinil obhájce svůj první tah. Žádal, aby se líčení mohl zúčastnit jako divák i robot KMS-27.

Žalobce okamžitě vznesl námitku a soudce Shane si oba právníky povolal k sobě.

»To je nepochybně v rozporu se zákonem,« rozčiloval se žalobce. »Robot se nesmí zdržovat v žádné budově užívané širokou veřejností.«

»Do této soudní síně,« zdůraznil obhájce, »mají přístup pouze osoby v bezprostředním spojení s projednávaným případem.«

»Rozměrný stroj, jehož vrtošivé chování je známo, již svoupřítomností zneklidní mého klienta a svědky! Do soudního jednání vnese jen zmatek.«

Zdálo se, že soudce dá žalobci za pravdu. Obrátil se k obhájci a odměřeně se ho otázal: »Jaké máte pro svou žádost důvody?«

»Rádi bychom potvrdili,« řekl obhájce, »že robot KMS-27 se nemohl chovat tak, jak se uvádělo ve výpovědích svědků. Takové chování neodpovídá jeho konstrukčnímu řešení. Bude nutné předvést několik demonstrací.«

»Vaše Ctihodnosti, nevidím skutečný důvod,« vrčel žalobce. »Demonstrace prováděné zaměstnanci Národní americké mají jako důkazy nepatrnou hodnotu, když je tato společnost žalována.«

»Vaše Ctihodnosti,« řekl obhájce, »rozhodování o platnosti kteréhokoli důkazu spočívá ve vašich rukou, a ne v rukou právního zástupce obžaloby. Tak to alespoň chápu já.«

Soudce Shane, jehož prerogativa byla vzata v potaz, řekl: »Chápete to naprosto správně. Přítomnost robota v této místnosti nicméně vyvolává závažné právní otázky.«

»Určitě žádné, Vaše Ctihodnosti, které by narušovaly požadavky spravedlnosti. Jestliže není přítomen robot, brání se nám, abychom předložili naši jedinou obhajobu.«

Soudce uvažoval. »Naskýtá se otázka, jak sem robota přepravit.«

»To je problém, s nímž se Národní americká společnost setkává často. Před budovou soudu parkuje nákladní auto, jehož konstrukce odpovídá platným zákonům pro přepravu robotů. Uvnitř auta je robot KMS-27 v přepravní bedně. Hlídají ho dva muži. Dveře nákladního vozu jsou patřičně zajištěny. Učinili jsme také všechna ostatní nutná opatření.«

»Zdá se, že jste si jisti,« řekl soudce Shane, nyní opět nevrle, »že tento bod bude rozhodnut ve váš prospěch.«

»Vůbec ne, Vaše Ctihodnosti. Jestliže nebude rozhodnuto v náš prospěch, prostě pošleme auto zpět. Neuvedl jsem žádné presumpce, jež by se týkaly vašeho rozhodnutí.«

Soudce přikývl. » Žádosti obhajoby se vyhovuje.«

Do soudní síně byla na speciálním podvozku přivezena bedna a dva muži, kteří s ní manipulovali, ji otevřeli. V místnosti se rozhostilo hrobové ticho.

Susan Calvinová čekala, až se odstraní silné pruhy celuformu, a potom napřáhla ruku. »Pojď, Koumesi.«

Robot se zadíval jejím směrem a pohnul mohutnou kovovou paží. Koumes převyšoval doktorku Calvinovou o víc než dvě stopy, ale šel za ní poslušně, jako dítě, které se drží za ruku matky. Někdo se nervózně zahihňal, leč pod přísným pohledem doktorky Calvinové smích potlačil.

Koumes se opatrně usadil na velkou židli, kterou přinesl soudní zřízenec. Židle zavrzala, ale robota udržela.

»Vaše Ctihodnosti, v pravé chvíli prokážeme,« řekl obhájce, »že toto je skutečně robot KMS-27, onen robot, který v inkriminované době působil na Severovýchodní univerzitě.«

»Dobře,« souhlasila Jeho Ctihodnost. »Takový důkaz bude potřeba. Co se mne týče, nemám potuchy, jak dokážete odlišit jednoho robota od druhého.«

»Rád bych nyní na stanoviště svědků předvolal svého prvního svědka,« řekl obhájce. »Profesor Simon Ninheimer, prosím.«

Soudní zřízenec se váhavě podíval na soudce. »Vy předvoláváte jako svého svědka žalující stranu?« otázal se soudce Shane. Bylo vidět, že ho takový postup překvapil.

»Ano, Vaše Ctihodnosti.«

»Uvědomujete si, doufám, že dokud je profesor Ninheimer vaším svědkem, nebudete se moci uchylovat k takovým metodám, jež byste mohl uplatňovat, kdybyste podroboval křížovému výslechu svědka obžaloby.«

»Mým jediným cílem v celé této záležitosti je dospět k pravdě,« ohradil se obhájce smířlivě. »Nebude nutné nic víc než položit pár zdvořilých otázek.«

»Dobrá,« svolil soudce pochybovačně. »Výslech vedete vy. Zavolejte svědka.«

Na stanovišti svědků zaujal místo profesor Ninheimer a dostalo se mu ponaučení, že je stále pod přísahou. Vypadal nervózněji než včera. Jako by ho naplňovaly obavy.

Ale obhájce na něj pohlížel vlídně.

»Takže, pane profesore, vy žalujete mé klienty o částku sedm set padesát tisíc dolarů.«

»To je ta… é… suma. Ano.«

»To je velmi značný obnos.«

»Utrpěl jsem velmi značnou škodu.«

»Tak značnou určitě ne. Zmíněný materiál se týká pouze několika pasáží v jedné knize. Snad to byly poněkud nešťastné pasáže, ale koneckonců se tu a tam objevují knihy s prapodivnými chybami.«

Ninheimerovo chřípí se zachvělo. »Vážený pane, tato kniha měla být vyvrcholením mé vědecké dráhy! Místo toho způsobila, že se jevím jako neschopný vědec, jako člověk, který překrucuje názory svých ctěných přátel a členů téže asociace, a jako člověk držící se směšných a… é… zastaralých hledisek. Má pověst je nenapravitelně otřesena! Bez ohledu na výsledek tohoto líčení už nikdy nemohu pozvednout hlavu na jakémkoli… é… vědeckém shromáždění. Rozhodně nemohu pokračovat ve své práci, která mi byla celým životem. Celý smysl mého života byl… é… zdeptán a zničen.«

Obhájce se nepokusil řeč přerušit. Jen si roztržitě prohlížel nehty.

»Ovšem jedno je jisté, pane profesore,« řekl obhájce velice konejšivě. »Při vašem nynějším věku byste nemohl doufat, že si do konce života vyděláte víc než, buďme štědří, sto padesát tisíc dolarů. A přesto na soudu požadujete, aby vám přiřkl pětkrát tolik.«

Ninheimer zareagoval s ještě větším vzepětím emocí. »Nejsem zruinován jen po dobu, kdy žiji. Nevím, kolik generací sociologů si na mne bude ukazovat prstem jako na… é… blázna nebo pošetilce. Mé skutečné výsledky budou pohřbeny a ignorovány. Nejsem zruinován pouze do dne, kdy zemřu, ale na věčné časy, protože vždy se najdou lidé, kteří nebudou ochotni uvěřit, že ty vsuvky provedl nějaký robot…«

Právě v tom okamžiku robot KMS-27 vstal. Susan Calvinová se ani nepohnula, aby ho zadržela. Seděla nehybně a dívala se přímo před sebe. Obhájce si tiše povzdechl.

Koumesův melodický hlas se nesl zřetelně. Řekl: »Rád bych všem vysvětlil, že jsem do korektur opravdu vsunul jisté pasáže, které byly v protikladu s původními pasážemi, které…«

I právní zástupce žalující strany se příliš vyděsil, když spatřil takovou podívanou, sedm stop vysokého robota, který vstává a oslovuje soud, než aby byl schopen požádat o zastavení tohoto nesporně mimořádného postupu.

Než se zmátožil, bylo již pozdě. Neboť Ninheimer vyskočil ze svědeckého místa a tváří mu prochvívaly záškuby.

»Krucinál, vždyť jsem tě instruoval, abys o tom držel hubu…,« zařval, až mu přeskočil hlas.

Slova mu uvízla v krku, zalapal po dechu. Také Koumes mlčel.

Nyní vstal žalobce a požádal, aby řízení bylo prohlášeno za vadné.

Soudce Shane zoufale bušil kladívkem. »Ticho! Ticho! Bezesporu všechny důvody nasvědčují tomu, aby řízení bylo prohlášeno za vadné. Ovšem v zájmu spravedlnosti chci profesora Ninheimera požádat, aby své prohlášení dokončil. Dobře jsem slyšel, jak tomuto robotovi řekl, že ho instruoval, aby o něčem držel hubu. Pane profesore, ve vaší svědecké výpovědi jste se nezmínil, že byste tohoto robota instruoval, aby o čemkoli mlčel!«

Ninheimer beze slova zíral na soudce.

»Instruoval jste robota KMS-27, aby o něčem mlčel?« tázal se soudce Shane. »A pokud ano, o čem?«

»Vaše Ctihodnosti…,« začal Ninheimer chraptivě, ale dál nemohl.

Soudcův hlas nabyl na ostrosti. »Opravdu jste robotovi přikázal, aby do korektur začlenil dotyčné vsuvky a potom o vašem zásahu pomlčel?«

Žalobce rázně protestoval, ale Ninheimer vykřikl: »Co už na tom záleží! Ano! Ano!« A dal se na útěk ze svědeckého stanoviště, jenže u dveří ho zachytil soudní zřízenec. Profesor Ninheimer klesl beznadějně na sedadlo v poslední řadě lavic a zabořil hlavu do dlaní.

»Nepochybuji, že robot KMS-27 sem byl přiveden jako záminka,« řekl soudce Shane. »Nebýt toho, že tato záminka zabránila vyhlášení nesprávného rozsudku, určitě bych právního zástupce obhajoby obvinil z pohrdání soudem. Nyní je nade vši pochybnost jasné, že žalující spáchal podle mého názoru naprosto nevysvětlitelný podvod, neboť vědomě zruinoval své postavení s úmyslem…«

Rozsudek ovšem zněl ve prospěch obžalované strany.

Doktorka Susan Calvinová se dala ohlásit u profesora Ninheimera. Bydlel v mládeneckém bytu v areálu univerzity. Mladý inženýr, který řídil vůz, se nabídl, že ji doprovodí nahoru, ale doktorka Calvinová mu vzdorovitě pohlédla do očí.

»Myslíte, že mě kousne? Čekejte tady dole.«

Ninheimer očividně nebyl v náladě někoho kousat. Balil, neztrácel čas, toužil zmizet dřív, než nepříznivý rozsudek soudu vejde v obecnou známost.

Díval se na Susan Calvinovou s podivnou vyzývavostí. »Přicházíte mne upozornit, že proti mně vznášíte obžalobu? Pokud ano, nic takovým procesem nezískáte. Jsem bez peněz, bez zaměstnání, bez budoucnosti. Nemohu ani uhradit náklady řízení.«

»Jestli hledáte soucit,« řekla doktorka Calvinová chladně, »u mě ho nenajdete. Zavinil jste si to sám. Nicméně nehodláme podat obžalobu ani na vás, ani na univerzitu. Budeme se dokonce všemožně snažit, abyste se nedostal do vězení za křivé svědectví. My se nemstíme.«

»Aha, takže proto mě zatím ještě nezatkli pro křivou přísahu? Už jsem se začínal divit. Jenže,« dodal hořce, »proč byste se měli mstít? Nyní máte, co jste chtěli.«

»Něco z toho, co jsme chtěli, ano,« souhlasila Susan Calvinová. »Univerzita si Koumese ponechá a Národní americké bude platit o poznání vyšší nájemné. Navíc jakási podzemní reklama nám po přelíčení umožnila rozmístit několik robotů typu KMS do dalších institucí bez nebezpečí, že by se podobný malér opět opakoval.«

»Tak proč jste za mnou přišla?«

»Protože ještě nemám všechna fakta, která bych chtěla. Chci vědět, proč tak nenávidíte roboty. I kdybyste tento případ vyhrál, zničil byste si pověst. Peníze, které byste snad vytěžil, by to nemohly kompenzovat. Bylo by ukojení vaší nenávisti k robotům odpovídající kompenzací?«

»Vás, paní doktorko, zajímá myšlení lidí?« usmál se Ninheimer jízlivě.

»Pokud se jejich reakce týkají prospěchu robotů, pak ano. Z toho důvodu jsem taky trochu studovala lidskou psychologii.«

»Zrejmě dost, abyste mě mohla podvést.«

»To nebylo těžké,« přiznala bez chlubení Susan Calvinová, »nejtěžší bylo provést vše tak, aby se nepoškodil Koumes.«

»To jste celá vy. Víc se staráte o mašinu než o člověka.« Ninheimer na ni pohlédl se zarytým opovržením.

Doktorka Calvinová nehnula ani brvou. »To se vám jen zdá, pane profesore. Právě tím, že se staráme o roboty, se můžeme doopravdy starat o člověka jedenadvacátého století. Kdybyste byl robotik, tak byste to pochopil.«

»Přečetl jsem toho o robotice dost, abych věděl, že robotikem být nechci!«

»Nezlobte se, ale vy jste si o robotice přečetl jednu jedinou knihu. A ničemu jste se z ní nenaučil. Nastudoval jste dost, abyste věděl, že robotovi můžete přikázat, aby provedl spoustu věcí, dokonce zfalšoval knihu, když na to půjdete obezřetně. Nastudoval jste toho dost, abyste věděl, že mu nemůžete přikázat, aby něco úplně zapomněl, aniž byste riskoval, že se na to přijde. Ale vy jste si myslel, že mu můžete přikázat, aby prostě mlčel, což mělo být bezpečnější. V tom jste se mýlil.«

»Vy jste z jeho mlčení uhodla pravdu?«

»Já jsem nehádala. Vy jste byl amatér s nedostatečnými znalostmi, jak po sobě dokonale zahladit stopy. Má jediná starost byla dokázat tuto záležitost soudci. Vy jste byl natolik laskav, že jste nám pomohl, když jste ignoroval robotiku, kterou podle vašeho vyjádření tak opovrhujete.«

»Má tahle diskuse nějaký smysl?« zeptal se Ninheimer unaveně.

»Pro mne ano,« přisvědčila Susan Calvinová, »protože chci, abyste pochopil, jak jste se ve vašem odsudku robotů mýlil.

Umlčel jste Koumese, když jste mu řekl, že kdyby se někomu zmínil o změnách, které jste provedl vy sám, přišel byste o místo. To v Koumesovi vyvolalo potenciál směrem k mlčení, potenciál tak silný, že odolával našim snahám jej prolomit. Kdybychom se o to snažili trvale, byli bychom poškodili mozek.

Na stanovišti pro svědky jste však vy sám vyvolal vyšší kontrapotenciál. Řekl jste, že kvůli tomu, že by si lidé mysleli, že vy, a ne robot, jste napsal ty sporné pasáže, byste přišel o mnohem víc než jen o místo. Ztratil byste pověst, postavení, úctu, smysl života. Ani po smrti byste nedošel pokoje. Tím jste vyvolal nový a vyšší potenciál a Koumes promluvil.«

»Proboha,« hlesl Ninheimer a odvrátil hlavu.

Susan Calvinová byla neúprosná. »Chápete vůbec, proč Koumes promluvil? Ne aby vás obvinil, ale aby vás hájil. Mohli bychom matematicky dokázat, že hodlal převzít plnou zodpovědnost za váš zločin, popřít, že jste s tím měl spojitost. Tak to vyžadoval první zákon. Měl v úmyslu lhát, nechat se poškodit, způsobit finanční škodu naší firmě. To vše pro něj mělo menší význam než vaše záchrana. Kdybyste opravdu rozuměl robotům a robotice, nechal byste ho mluvit. Jenže vy jste jim nerozuměl. O tom jsem nepochybovala, a tak jsem přesvědčila obhájce, že jim nerozumíte. Ve vaší nenávisti k robotům jste si byl jist, že Koumes zareaguje tak, jak by reagoval člověk, a bude se hájit na váš účet. Proto jste ztratil hlavu, rozhořčeně na něj vykřikl, a tím jste se zničil.«

»Doufám, že jednou se na vás ti vaši roboti vrhnou a zabijí vás!« odsekl Ninheimer roztrpčeně.

»Nebuďte pošetilý,« řekla doktorka Calvinová. »Teď po vás chci, abyste mi vysvětlil, proč jste to všechno udělal.«

Ninheimer se pokrouceně usmál, ale úsměv spíš připomínal smutný úšklebek. »To si mám kvůli vaší intelektuální zvídavosti rozpitvávat mozek, výměnou za to, že jsem zproštěn obvinění z křivé přísahy?«

»Lze to formulovat i tak, jak je ctěná libost,« konstatovala Susan Calvinová nezúčastněně. »Ale vysvětlujte.«

»Abyste mohla účinněji čelit budoucím výpadům proti robotům? S větším pochopením?«

»Souhlasí.«

»Dobře,« řekl profesor Ninheimer, »tak já vám to povím, ale jen abych si dopřál pohled, jak vám to nebude nic platné. Vy nejste s to pochopit lidskou motivaci. Vy dokážete pochopit jenom ty vaše zatracené stroje, protože vy sama jste stroj obalený kůží.« Ninheimer těžce dýchal. V řeči už nezadrhával, nehledal přesný výraz. Jako by přesnost ztratila smysl.

»Už dvě stě padesát let,« řekl, »stroj nahrazuje člověka a ničí řemeslníka. Keramika se chrlí z forem a lisů. Místo uměleckých děl nastoupily identické tretky lisované z matric. Říkejte si tomu pokrok, jestli chcete! Umělec má vyhrazeny abstrakce, je odkázán do světa idejí. Musí jen v hlavě zhotovit návrh a zbytek už udělá stroj.

Myslíte, že hrnčíře uspokojuje duchovní tvorba? Domníváte se, že myšlenka stačí? Že to není nic, když cítíte hlínu v prstech, když pozorujete, jak věc roste, když ruce a mozek pracují společně? Domníváte se, že sám růst nepůsobí jako zpětná vazba, která modifikuje a zkvalitňuje myšlenku?«

»Vy ale nejste hrnčíř,« namítla doktorka Calvinová.

»Jsem tvůrčí umělec! Tvořím a buduji články a knihy. To není pouze vymýšlet slova a umísťovat je ve správném pořadí. Kdyby to bylo všechno, nebyla by v tom žádná rozkoš, žádné uspokojení.

Kniha by měla získávat tvar v rukou spisovatele. Člověk opravdu musí vidět, jak kapitoly rostou a jak se vyvíjejí. Člověk musí pracovat, přepracovávat a pozorovat, jak se změny zabydlují i v původní koncepci. Bere do ruky korektury a vidí, jak věty vypadají, když jsou vytištěny, a znovu je formuje. V každém stadiu této hry je mezi člověkem a jeho dílem na sta kontaktů a sám kontakt budí rozkoš a odměňuje se člověku za práci, kterou do svého díla vkládá, mnohem víc než co jiného. To všechno by váš robot odstranil.«

»Ale co jiného dělá psací stroj? A právě tak tiskařský lis. Navrhujete návrat k ruční iluminaci rukopisů?«

»Psací stroje a tiskařské lisy odnímají část, ale váš robot by nás připravil o všechno. Váš robot přejímá korektury. Později by on nebo jiní roboti převzali původní literární tvorbu, hledání v pramenech, kontrolu a nové pročítání napsaných pasáží a možná i vyvozování závěrů. Co by pak zůstávalo vědci? Pouze jediné, jalové rozhodnutí, jaké příkazy dát robotovi příště! Chci uchránit budoucí generace světa vzdělanosti před takovým pekelným koncem. To pro mne mělo větší význam než má pověst, a proto jsem si vytyčil cíl zničit Národní americkou společnost pro výrobu robotů všemi prostředky.«

»Váš plán musel ztroskotat,« namítla Susan Calvinová.

»Musel jsem se o to pokusit,« řekl Simon Ninheimer.

Doktorka Calvinová se otočila a odešla. Úpěnlivě se snažila nevnímat jehličky lítosti nad tím zlomeným člověkem.

Úplně se jí to nepodařilo.

German Maximov

Poslední práh

»Na příkaz Lak-Iffar-ši Asta byl vybudován Dům smrti, který fungoval půldruhé doby. Pokud ling, který získal červený odznak plnoletosti, chtěl ukončit svou životní pouť, pňšel do Domu. Víc jej nikdo nespatřil… Ten dům postavil mechanik jménem Velt. Také jej nakonec zničil.«

(Historie planety Sim-Kri, svitek 76, kapitola 491)

»Je tvé rozhodnutí konečné?« Nápis se táhl přes dveře zprava doleva. Kdysi žlutá písmena odprýskla a potemněla. Všudypřítomný prach se na nich usadil jako prašivina. Kovové rámy dveří potažené plastikem byly podrápány spěšnými vzkazy. Nechali je tu ti, kdo vešli, aby se už nikdy nevrátili. V rohu ležela hromada věcí odhozených tisíci lidí, kteří tudy prošli: přístroje měřící čas, náramky, kovové krabičky na zrnka kana. »Je tvé rozhodnutí konečné?« Na otázku se muselo odpovědět. Jedním slovem. Velt sekundu zaváhal a snažil se utišit rozbušené srdce. Sotva slyšitelně vydechl:

»Ano.«

Dveře se nepohnuly. Zelené oko objektivu pozorně sledovalo každý pohyb linga. V příšeří tunelu byla cítit vlhkost.

Tlumeně svítila lampa potažená pavučinou. V nehybném vzduchu viselo bezvládné ticho. Jen kdesi daleko na okružní dráze rachotily jednomístné chitovozy… trak, trak, trak… Velt nechtě zaslechl slabé zvuky, které pronikly do podzemí z povrchu. Byl v nich pohyb a to znamená život. Trak, trak, trak, jako by někdo nelítostně zarážel hřebíky do hlavy, do srdce. Velt stál, poslouchal daleké zvuky života a cítil, jak mizí jeho rozhodnost. Teď couvne, otočí se zády ke strašným dveřím a rozběhne se. Poběží a bude jej hnát hrůza. Poběží tak dlouho, dokud se srdce nezalkne krví, dokud neučiti vůni teplé země a nepadne na trávu zahřátou sluncem.

A pak? Návrat k minulosti. Dokud je tady, jsou pro něj výčitky svědomí, noční můry a bezesné noci naplněné myšlenkami těžkými jako kameny jen minulostí. Slzy matek, chladná nenávist otců a bratrů, poslední kletby těch, před nimiž se otevřely dveře Domu smrti, to všechno je minulost. Dokud je tady. Ale s denním světlem, se světlem, které znamená život, se to vrátí. Objeví se jen pohrdání sebou samým za minutku slabosti.

Velt vztáhl ruku a dotkl se vypouklých písmen. Byla chladná a drsná. »Je tvé rozhodnutí konečné?«

»Ano!« řekl jasně a hlasitěji, i když každá buňka jeho těla, každý nerv křičely: »Ne!«

»Ano!«

Ocelový štít se bezhlučně vznesl a uvolnil vchod. Tunel zalilo chladné světlo. Velt odtrhl od země neposlušné nohy a vešel do osvětleného prostoru. Za jeho zády se ocelové dveře opět uzavřely.

Místnost měla neurčité rozměry. Vypadala současně ohromná i nekonečně malá. To dokázala zrcadla. Prostor sevřený a mnohokrát odražený stěnami, dlaždicemi podlahy a stropem působil jako iluze. Zdálo se, že i čas unavilo neustálé odrážení od stěny ke stěně a zastavil se uprostřed místnosti Poslední Zpovědi. Ze všech stran na Velta hleděly jeho odrazy. Tisíce Veltů s pohublými tvářemi a rozpačitýma očima. Neohrabané nehmotné davy se tísnily za hladkou přehradou stěn, visely ze stropu a mačkaly se pod nohama vtavené do podlahy. Velt byl sám ve své vlastní společnosti. Zrcadla jej rozdrobila na spoustu střípků a s každým z nich, jak cítil téměř hmatatelně, odcházela minuta jeho života, kapka slov, kousek naděje. V něm samotném zbylo tak málo, že nemělo smysl bát se nebo litovat. Pocit prázdna uvnitř jej pohltil a přerostl až do lhostejného klidu. Klidu odsouzence. Velt si sedl do jediného křesílka, které stálo u nízkého kovového stolku. Křeslo bylo prosezené a ošoupané.

Okamžitě se ozval kybernetický zpovědník:

»Život odchází, ale svatý oheň velikého Čimpa nepohasne,« pronesl stroj rituální formuli.

»Kdo jsi ty, jenž překročil poslední práh?«

Hlas byl měkký a tichý a tak známý, že Velt sebou trhl a ohlédl se, aby uviděl jedinou ženu, které mohl patřit tento hlas.

City lhaly. Pokoj byl prázdný, jen tisíce mlčenlivých odrazů pátraly po jeho pohledu. City lhaly, ale on nemohl a nechtěl bojovat s iluzí. Opřel se pohodlně v křesle a ponořil se do bezedné tůně paměti. Chladné dlaždice podlahy zmizely a změnily se v měkký a teplý prach vesnické cesty. Stal se chlapcem v krátké košilce, která sotva sahala k podrápaným kolenům. Matka ho volala a on běžel domů. Poskakoval si a zvedal fontány prachu.

»Kdo jsi?«

Přiběhl, objal ji a přitiskl tvář na teplé měkké břicho. Matka ho hladila po rozcuchané hlavě a něco říkala. Nemohl si vzpomenout, ale slova byla laskavá a trošičku smutná.

»Kdo jsi?«

S vypětím sil setřásl strnulost. Přízraky minulosti roztály a zmizely. Dětství utonulo v tůni času.

»Jsem Velt-Nipra-ma Gullit, mechanik, čestný ling Sim-Kri.«

»Kde a kdy ses narodil?«

»V osadě Icht, na sedmém uzlu Velkého kanálu, v roce Květů modré rei. Bylo to před čtyřmi dobami a sedmi cykly.«

Stroj minutu mlčel, jako by vážil odpověď. Pak v reproduktoru ukrytém ve stropě něco zaskřípělo a mechanický zpovědník… začal zpívat.

»Malinký ling má tucet běd,

směje se, ale nevěřte mu…«

Stroj zpíval drsným stařeckým hlasem a hrdě vykřikoval jednotlivá slova. Vášeň, živočišný strach, zoufalství a hrdost se mísily v chraptivé písni, která tryskala z mechanického hrdla. V útrobách stroje to praštělo, svištělo a skřípělo, jako by někdo neviditelný jezdil těžkým válcem po rozbitém skle. Velt měl pocit, že právě dostal ránu do čelisti. Vyskočil a zůstal hledět na strop očima vytřeštěnýma hrůzou. Současně vyskočily a zvedly hlavu vzhůru tisíce jeho odrazů. Stroj zpíval. Bylo to nečekané a šílené. Byl to zlý sen. Stroj se mohl s odsouzencem modlit, poplakat si s ním, utěšovat ho. Ale zpívat neměl, to věděl Velt nejlépe.

»… a nečeká jej jiný dům,

jen Dům smrti…«

Stroj přerušil náhle píseň a oficiálním tónem úředníka se zeptal:

»Rozloučil ses s těmi, kdo jsou ti blízcí?«

Velt nemohl mluvit, protože se mu roztřásly rty. Stál uprostřed pokoje a viděl v představách odsouzence, kteří v zrcadlovém očistci zešíleli a tlučou pěstmi do ocelových dveří, které se pro živého už neotevřou. Šílený stroj k tomu zpívá pouliční popěvky a prokládá je svatými žalmy. Zpověď, která se změnila v mučení.»Jak jsem mohl vědět, že se porouchal?« řekl Velt nahlas, jakoby na omluvu.

»Jak jsem to mohl vědět?«

Odrazy mlčely. Velt sáhl do kapsy a vytáhl několik zrnek kana. Dal je do úst. Narkotikum zabralo okamžitě. Lehký opar zakryl vědomí, nervové napětí povolilo, svaly se uvolnily.

»Jak jsem to mohl vědět?« opakoval a sedl si do křesla.

»Rozloučil ses s příbuznými?«

»Nemám příbuzné,« unaveně odpověděl Velt, »jsem poslední z rodu Gullit.«

»S přáteli?«

»Čestní lingové na Sim-Kri prořídli. Nemám přátele.«

»Přítel, přítelkyně, přátelé,« řekl stroj, »spřátelit se, kamarádit, přátelství… Komu mám poslat zprávu?«

»Vrchnímu Vládci. Bude rád.«

Ano, Vládce bude rád. Nedokázal by prominout urážku. Dopis, který mu Velt poslal, byl plný požadavků, a tedy pro vládce urážlivý. Představivost podpořená narkotiky před ním úslužně rozvinula celou scénu. Tlustý Lak-Iffar-ši Ast převrací v rukou čtvereček černého kartónu s vyraženým znakem Domu smrti a jménem Velt Gullit. Pak se obrací k doprovodu a s předstíraným smutkem říká: »Jaká ztráta, náš nejlepší mechanik Velt si sáhl na život.« »To se dalo čekat,« řekne někdo z dvořanů, nejspíše dlouhán Kut-Mu, »v poslední době se choval podivně.« Všichni se pousmějí. Sotva znatelně, aby nenarušili protokol.

»Cos udělal v životě dobrého?«

Stroj se uklidnil, jako by také sežvýkal pár rudých zrnek kana. Jeho hlas zněl měkce a upřímně, i když v něm ještě probleskovaly stopy neklidu.

Velt pokrčil rameny. Zapomněl, že stroj gesto nepochopí. Udělal něco dobrého? Asi ano. Sotva prožiješ čtyři dlouhé doby bez něčeho pořádného. Ale co? Velt zavřel oči. Tak se lépe vzpomíná. Tak například zkonstruoval »těžkou trigu«, systém strojů, který dovolil čerpat z bohatství Druhé vrstvy. To bylo dobré. Jinak by přece nepostavili jeho pomník na břehu Bílého jezera vedle soch velkých myslitelů a mechaniků Sim-Kri. Objevil Vlnový zákon. Jeho práci ocenili. Stal se třistasedmdesátým šestým čestným lingem Planety. Připravil kolosální experiment s létajícími darny a zvítězil ve sporu s dogmatiky, kteří zavedli vědu o Věcech do slepé uličky. Ale to není hlavní. Stále krouží kolem a chce oklamat sám sebe. Hlavní je…

»Stvořil jsem tebe!«

»Mne?«

»Tebe a celý Dům smrti.«

Mlčení trvalo věčnost. Stroj přemýšlel.

»Mluvíš pravdu?«

»Při zpovědi se nelže.«

»Lže,« řekl stroj s hlubokým přesvědčením.

»Ale já mluvím pravdu. Já, mechanik Velt z rodu Gullit, jsem postavil tento Dům.«

»Dobře,« řekl stroj smířlivě, »když je to pravda, tak musíš vědět, co tě čeká.«

»Vím.«

»Povídej.«

Velt se pousmál. Zkouší mne jako učitel žáčka, který se zapletl do svých lží.

»Až skončí zpověď, otevřeš dveře na Schodiště. Čtyřicet dva stupňů. Jeden z nich, nevím, který vybereš tentokrát, bude pod proudem. Náhlý šok… ani živý, ani mrtvý spadnu do bazénu s roztokem kuatra. Za sedm sekund nezbude po čestném lingovi nic.«

»Zbudou knoflíky z umělé hmoty,« roztrpčeně, jak se Veltovi zdálo, řekl stroj. »Nerozpustí se. Kvůli tomu jsem už třikrát čistil odpadní roury.«

Velt se rozveselil. V životě neslyšel nic tak vtipného. Myslel, že praskne smíchy. Cítil, jak se mu hrdlem valí lechtající klubíčko smíchu. Tak on má problémy! Knoflíky z umělé hmoty. Čistí roury a přitom si zřejmě bručí pod fousy. Kašle na osudy lidí, kteří denně tlučou na dveře Domu, do toho mu nic není… Hlavně aby neměli knoflíky z umělé hmoty!

»Směješ se,« řekl stroj, »to se stává. Chápu… nervy…«

V reproduktoru se zase něco ozvalo. Tam uvnitř probíhal jakýsi nepochopitelný boj. Nejasné zvuky se draly ven. Další otázku stroj vykřikl, aby přehlušil hluk. »A teď řekni, co jsi udělal v životě špatného?«

Hluk rostl. Zvuky přicházely ve vlnách a nakonec vnikly do místnosti. O něčem křičely a tloukly se mezi zrcadlovými stěnami. Náhle nastalo ticho. Zvuky naráz zmizely. Jen osamělý gong odpočítával měděné údery.

»To ony vždycky tak,« řekl stroj, »nechce se jim ležet v Pamě-ti.«

»Komu?« zeptal se tupě Velt.

»Kopiím, které si pořizuji z lidí po zpovědi. Už je jich příliš mnoho a vždycky se pokoušejí vniknout do komunikačních obvodů. Někdy je nedokážu zvládnout a ony křičí přes reproduktor. Ale tys mi neodpověděl na otázku.« »Ano,« řekl Velt, »něco špatného jsem také udělal.« »Co?« »Tebe.«

»Nerozumím,« řekl stroj, »to je protimluv. Před chvílí jsi řekl, že to byla dobrá věc.«

»Dobré může být špatné a naopak.«

»To není logické.«

»Ale je to tak.«

»Nechápu,« řekl stroj, »jsem unaven. Každý ling je těžký problém a mně vypadly dva bloky v logické části.«

»Nepochopíš, i když budeš mít tisíc bloků místo šesti.«

»Ale já chci pochopit.«

Velt nahmatal v kapse poslední zrnko kana. Hloupý stroj. Co vlastně chce pochopit? Život? Život stojí mimo logiku. Láska, nenávist, radost, smutek, štěstí a zármutek. Dají se takové rovnice řešit? Kdo rozhodne, kde začíná jedno a končí druhé? V citech a myšlenkách se dá zabloudit spíše než v lesích Katony. Bloudit celý život jako on, Velt. Nakonec najít cestu a pochopit, že vede do Domu smrti. Hloupý stroj.

»Chci pochopit,« opakoval stroj.

»Co?« zeptal se Velt.

Sehnul se ke stolku a stiskl knoflík, který vyčníval po straně. Uprostřed stolu se odklopilo kulaté víčko a automat poslal dutou nohou stolu nahoru štíhlou sklenici naplněnou po okraj vinnou šťávou s příchutí stromu tukk.

»Proč jsi řekl, že postavit mne bylo dobré?«

Velt polkl první doušek a počkal, až se po těle rozlila příjemná vlna.

»Byl jsem přesvědčen, že dělám dobrou a potřebnou věc. Myslel jsem, že pomůže lingům…«

»Umírat?«

»… žít.«

»Nechápu.«

Jistě. Nemá smysl tohle vykládat stroji. Cožpak může pochopit, že skutečná svoboda začíná svobodou rozhodování o svém životě? Proč má ling žít, když už nechce? Není lépe následovat příklad svatého Čimpa, který završil své dílo, a když viděl, že jeho život už nepřináší užitek, sám vystoupil na hranici? Tak viděl věc nejlepší mechanik planety, a nejen v době, kdy prosazoval projekt, ale i dlouho po tom. Podporovali ho a utvrzovali v tomto názoru. Sám Vrchní Vládce s Veltem mnohokrát besedoval na toto téma. Mluvil o krizi, která už šestou dobu podrývá ekonomiku Planety. Mluvil o miliónech nezaměstnaných, kteří by svou bídu rádi ukončili sebevraždou, kdyby se neobávali, že pohřeb přijde příliš draho. Pro takové je Dům smrti dobrodiním. A starci? Ti bezmocní starci s třaslavýma rukama a nepřítomným pohledem? Dusí svou rodinu jako kámen, jsou pro ni dalšími hladovými ústy, která oslabují společnost. »Až zestárnu,« říkal Lak-Iffar, »a moje ruce neudrží Svaté žezlo, přijdu sám do Domu smrti.« A ještě dodával: »Ling, který ztratil smysl života, zájem o život, není jen nepotřebný, ale přímo ohrožuje společnost. Takoví jsou základem neklidu, necení si svůj život, necení ani životy druhých. Čtyřicet dvě kasty, na něž se dělí naše společnost, to je schodiště, po němž pokolení vcházejí do historie. Každý další stupeň se opírá o předchozí. Kdo ztratí zájem o život, rozviklává základy naší společnosti a doufá, že jim spadnou nejvyšší stupně přímo na hlavu. Chtějí zemřít a my jim musíme pomoci.« Velt souhlasně kýval hlavou a podivoval se moudrosti a humánnosti Vládce.

Moudrost Vládce nechápali všichni stejně. Mnozí byli proti. Odsuzovali projekt.

Říkali: podvod.

Říkali: svatokrádež.

Říkali: zločin.

Možná že v těch slovech byla pravda, ale byla to malá pravda těch, kdo neumějí hledět do budoucna, pravda zbabělců. Nepromlouvala nahlas a veřejně, vkrádala se do uší nesměle. Stačilo se pokusit k ní přiblížit a už ustupovala a skrývala se. Byla příliš nepevná, tahle pravda. Vládce ji zničil dvěma prostými slovy, sociální demagogie.

Mluvili. Šeptali si za rohem. A Velt stavěl. Vybral dobré místo, malé údolí u Obsidiánových skal. Dům vestavěl do černých skal. Postavil automatickou okružní dráhu, která vylučovala setkání mezi jdoucími na smrt v jednadvaceti oddělených tunelech. Předvídal vše. Obklopil dům ochranným polem, dosáhl spolehlivosti všech mechanismů, společně s psychology vypracoval program pro zpovědníka. Stavěl navěky a v hloubi duše doufal, že svýma rukama staví památník svému géniu.

»Když jsi postavil dům, pomohl jsi lingům žít?«

Velt sebou trhl. Zapomněl na stroj, zapomněl, kde je a proč přišel. Ve sklenici zůstalo jen málo, tak na dva loky. Zakroužil rukou a zvířil usazeniny na dně.

»Ne,« řekl Velt, »dopadlo to obráceně.«

Ano, úplně obráceně. V boji za falešnou humanitu vyzval k měření sil humanitu skutečnou. Dům smrti uzákonil sebevraždy, a dokonce je podpořil. Obraz lehkého konce dráždil lingy klesající pod tíhou života. A oni přicházeli k ocelovým dveřím a říkali »ano«. A dveře vedoucí do nebytí se otevíraly. Nepřicházeli jen ti, které sem dohnalo strádání, ale i ti, koho vedla drobná urážka, minutová slabost. A pak se smrt stala módou…Dům se stal osudem, symbolem porážky. Jeho existence paralyzovala vůli a brala smysl všemu. Nebyla to svoboda žít, ale svoboda umírat. Lež místo naděje, zpověď místo jídla, lhostejnost místo nenávisti. To, co se mělo stát balzámem na rány strádajících, se projevilo jako sůl jitřící staré bolesti.

Nesmělá pravda zadupaná do prachu zvedla hlavu a naplnila Veltovy noci zvučným šepotem. Byl to křik i pláč současně. Tak křičí v noci ptáci šún nad krovem domu, kam přišlo neštěstí.

Křičí: podvod!

Křičí: svatokrádež!

Křičí: zločin!

Křičí, že on, poslušen cizí vůle, přinesl Planetě hoře a teď žije po hmatu a bojí se otevřít oči.

Je hrozné den za dnem ztrácet víru v sebe samého. Je to jako kráčet k propasti se zavázanýma očima. Dopisy pálily v rukou, tisíce dopisů s kletbami. Denně mu pneumatická pošta doručovala hory černých čtverečků. Byla na nich neznámá jména. Křičela z nich všem známá písmena »DS«. Každý dopis byl plivnutím, kterému se nemohl vyhnout.

Utekl. Schoval se na Druhé pevnině. Našel si hluché místo a ponořil se do práce. Postavil mezi sebe a černé čtverečky desítku sekretářů. Nemohl ale utéci sám před sebou, před svým ptákem šún.

Půldruhé doby daleko od společnosti. Měli na něj zapomenout, čas vymaže z paměti mnoho. Ale první, kdo s ním začal mluvit, sotva sestoupil se schůdků superplánu, mu připomněl Dům. Byla to stařenka s tváří samou vrásku. Vzala ho za rukáv a zeptala se:

»Rekněte, vážený, není to moc zlé?«

»Co?« nepochopil.

»No tam, ve vašem Domě…«

Vytrhl se jí, ale znovu jej pevně uchopila za rukáv a začala brebentit o překot:

»Vždyt' to bylo ještě dítě, sotva stačil dostat červený odznak a už…«

Vytrhl se jí a utekl.

Večer k němu přišel Uram-Karach a od něho se Velt dověděl o tabletkách. »Úplně droboučké,« šeptal Uram, »jako prášek. Stačí jedna, abys pocítil nepřekonatelné přání zemřít. Var-Luš, Kam-Dan, Fot-Frui, věřil bys, že odešli do Domu dobrovolně? Kdo může teď říci Lak-Iffarovi, že se nedrží Devíti Pravidel? Nikdo! Chápeš?«

Velt dopil šťávu, opatrně postavil sklenici na stůl a řekl si pro sebe:

»Je čas.«

»Máš ještě čtyři minuty,« ozval se stroj, »čas zpovědi ještě nevypršela

»Takže věčnost, která mne čeká, bude o čtyři minuty delší.« »Spěcháš zemřít?« »Ne, spěchám tě zničit.« »Zničit? To nemůžeš udělat.« »Vždyť jsem tě dokázal postavit.« »Máš jenom holé ruce.« »Sám jsem nástrojem…« Vstal a upravil si šaty. Usmál se, byl to zvyk. »Jak to chceš udělat?«

Věděl, že mu stroj nemůže zabránit v uskutečnění jeho plánu. Kdyby měl s sebou zbraň, neotevřel by mu dveře a zabránil by každému pokusu o poškození zvenčí. Tam byl Dům dobře chráněn. Když ho však pustil dovnitř, podepsal svůj rozsudek smrti. Program nepočítal s živou bombou, v jakou se Velt změnil. »Než jsem vešel,« řekl, »spolkl jsem dvě dávky sitanu.« »Co to je sitan?«

»Chemikálie, prášek… až spadnu do bazénu, dojde k reakci mezi kuarem a sitanem a…« »Výbuch?« »Ano.«

»Tak,« řekl stroj, »dobře jsi to vymyslel. Ale k výbuchu nedojde, protože tě nepustím na Schodiště.«

»Každý, kdo se sem dostal, musí jít na Schodiště. Dokonce i kdybys nechtěl.«

Přistoupil blíže k vnitřní stěně a hlasitě řekl: »Jsem připraven!«

Zrcadla se rozestoupila a otevřela úzký průchod. Přímo pod nohama začínaly schody a ubíhaly dolů. Velt zvedl nohu.

»Počkej,« téměř vykřikl stroj, »počkej! Zemřít je hrozné. Jestli chceš, pustím tě ven!« »To nemůžeš udělat, já přece vím…« »Ano. Sbohem. Zapnul jsem záznam celoplanetární panychidy, jsi přece čestný ling.« »Sbohem.«

Ohlédl se a pokynul rukou svým odrazům v zrcadlech. Odpověděly mu stejným gestem.

Jack Williamson

S rukama v klíně

Toho odpoledne, kdy se Underhill poprvé setkal s novými mechany, vracel se z kanceláře domů pěšky, protože auto si vzala manželka. Jeho kroky právě mířily po obvyklé úhlopříčce přes zaplevelený, nezastavěný pozemek a jeho myšlenky zcela zaměstnávalo zavrhování různých neproveditelných možností, jak vyrovnat u Dvouříčské banky dluhy, když ho zastavila stěna.

Ta stěna nebyla z normálních cihel nebo kamene, ale z něčeho hladkého a lesklého a zvláštního. Underhill vzhlédl upřeným pohledem na dlouhou novostavbu. Ta blyštivá překážka ho z neurčitého důvodu podráždila a překvapila, před týdnem zde zcela jistě nestála.

Pak zahlédl něco ve výkladní skříni. Výkladní skříň samotná nebyla z běžného skla. Široká tabule beze stopy prachu byla dokonale průhledná, takže pouze žhnoucí písmena na ní připevněná naznačovala, že tam vůbec je. Písmena vytvářela strohé modernistické oznámení:

Dvouříčská agentura INSTITUT HUMANOID. Dokonalí mechani. »Sloužit a poslouchat a chránit člověka před tím, co by mu ublížilo.«

Jeho zprvu neurčité podráždění dosáhlo vrcholu, protože s mechany obchodoval sám. Časy byly již dost kruté a na trhu mechanů silně převažovala nabídka. Androidi, mechanoidi, elektronoidi, automatoidi a obyčejní roboti. Jen několik z nich bohužel splňovalo všechno to, co obchodní agenti slibovali, a trh v Dvouříčí byl již k zoufání přesycen.

Underhill prodával androidy, pokud vůbec prodával. Další zásilka mu měla přijít zítra, a on dost dobře nevěděl, jak zaplatí účet.

Zamračeně se zastavil, aby si pořádně prohlédl výtvor za tím neviditelným sklem výlohy. Nikdy v životě humanoida neviděl. Jako každý mechan, který zrovna nepracuje, stál humanoid zcela nehybně. Byl menší a štíhlejší než člověk, leskl se černí a jeho úhořovitě hladká pokožka ze silikonu se měňavě blyštěla bronzovým a kovově modrým nádechem. Na půvabném oválném obličeji sídlil strnulý výraz ostražité a mírně udivené starostlivosti. Celkově představoval nejkrásnějšího mechana, jakého kdy Underhill viděl.

Pro větší praktické použití byl ovšem malý. Underhill si pro sebe zabručel povzbudivý citát z příručky Jak prodávat androidy: »Androidi jsou velcí, protože výrobci odmítají obětovat energii, nezbytné funkce nebo závislost. Androidi jsou vaše největší koupě!«

Průhledné dveře se posuvem do strany otevřely, když se k nim obrátil. Vkráčel do nové předváděcí místnosti, bohatou výzdobou až zpupné, aby sám sebe přesvědčil, že ty aerodynamické výtvory jsou jen dalším úsilím reklamy polapit ženskou část zákaznictva.

Pozorně si expozici prohlédl a jeho právě zrozený optimismus se vytratil. Nikdy o institutu Humanoid neslyšel, ale tato firma, deroucí se na trh, disponuje zřejmě obrovskými finančními prostředky a ví, jak se má prodávat.

Rozhlédl se po prodavači, ale v ústrety mu klouzavě a nehlučně přispěchal jen jiný mechan. Dvojče toho z výkladní skříně. Pohyboval se rychle a s překvapujícím půvabem. Po jeho lesklé černi klouzaly bronzové a modré pablesky a na jeho nahé hrudi zářivě svítila žlutá jmenovka: HUMANOID

sériové číslo 81-H-B-27

Dokonalý mechan

»Sloužit a poslouchat a chránit člověka před tím, co by mu ublížilo.«

Neměl kupodivu žádné čočky. Jeho oči, zasazené do bezvlasé oválné lebky, měly odstín oceli a hleděly slepě a strnule. Zastavil se však pár stop před Underhillem, jako by přesto dobře viděl, a promluvil na něho vysokým, melodickým hlasem:

»K vašim službám, pane Underhille.«

Ohromilo ho, že uslyšel svoje jméno, protože ani androidi nedokázali rozlišit jednoho člověka od druhého. Ale tohle byl zřejmě jen chytrý obchodnický trik, nijak obtížný v městě tak malém, jako je Dvouříčí. Prodavač je určitě někdo z místních a z úkrytu někde za přepážkou mechanovi napovídá. Underhill překonal chvilkový úžas a hlasitě pronesl:

»Mohl bych hovořit s prodavačem?«

»Nezaměstnáváme žádné lidské prodavače, pane,« okamžitě odpověděl měkký, zvonivý hlas. »Institut Humanoid existuje proto, aby sloužil lidstvu, a žádné lidské služby nepožaduje. My sami vám, pane, můžeme poskytnout jakoukoli informaci, kterou budete požadovat, a přijmout vaši objednávku na okamžité humanoidní služby.«

Underhill na něho zíral jako ve snu. Žádní mechani nebyli natolik schopní, aby si dobili baterie nebo si jinak nastavili relé, a už vůbec ne, aby spravovali svoje vlastní filiálky. Slepé oči mu oplatily strnulý pohled a Underhill se neklidně rozhlédl po nějaké budce nebo závěsu, který by mohl ukrývat prodavače.

Mezitím sladký, tenký hlas přesvědčivě pokračoval:

»Mohli bychom se, pane, dostavit do vašeho domova a předvést bezplatnou ukázku? Velice rádi bychom zavedli naše služby i na vaší planetě, protože na tolika jiných jsme lidské neštěstí již úspěšně odstranili. Poznáte, že jsme na mnohem vyšší úrovni než ti zastaralí elektroničtí mechani, které zde používáte.«

Underhill, vnitřně naleptán, poodstoupil. Představa, že by se nějací mechani mohli sami nabízet, jím natolik otřásla, že se vzdal pátrání po ukrytém prodavači. To pěkně zamává celým průmyslem mechanů.

»Musíte si alespoň vzít nějaké prospekty, pane.«

Černý mechánek mu ze stolku u stěny přinesl ilustrovanou reklamní publikaci a jeho pohyby vzbuzovaly děsivý dojem půvabné obratnosti. Underhill zběžně prolistoval lesklé stránky, aby zamaskoval rostoucí nedefinovatelný nepokoj.

Na řadě pestrobarevných vyobrazení, znázorňujících původní a výsledný stav, se nad kuchyňským vařičem skláněla blondýna s bohatým poprsím a pak odpočívala v odvážném negližé, zatímco černý mechánek jí vkleče něco servíroval. Nebo otráveně bušila do psacího stroje a pak ležela ve velice úsporných opalovačkách na mořské pláži, zatímco psaní na stroji obstarával jiný mechan. Nebo v potu tváře obsluhovala jakýsi obrovský stroj a pak tančila v náručí zlatovlasého mládence, zatímco na stroji pracoval černý humanoid.

Underhill si závistivě povzdechl. Společnost, která vyrábí androidy, tak okouzlující prospekty neposkytovala. Téhle reklamě ženy neodolají a právě ženy v osmdesáti šesti procentech rozhodovaly, jaký mechan se má koupit. Je to tak, tato konkurence bude nepříjemná.

»Vezměte si ji domů, pane,« vybídl ho sladký hlas. »Ukažte ji své paní. Na poslední stránce je objednávka na bezplatnou zkušební ukázku a povšimněte si, že nevyžadujeme placení v hotovosti.«

Underhill se lhostejně obrátil a dveře se před ním sklouznutím do strany otevřely. Odcházel jako ve snách, ale pak zjistil, že reklamní publikaci má stále v rukou. Zuřivě ji zmačkal a mrštil s ní o zem. To černé stvořeníčko ji způsobně zvedlo a za Underhillem zazněl neúprosný zvonivý hlas:

»Zítra ráno se zastavíme ve vaší kanceláři, pane Underhille, a domů vám zašleme jeden exemplář na ukázku. Je čas pohovořit si o likvidaci vašeho podniku, protože elektroničtí mechani, které prodáváte, nám nemohou konkurovat. A vaší paní nabídneme bezplatnou pokusnou ukázku.«

Underhill se o odpověď nepokusil, nedůvěřoval svému hlasu. Slepě se ploužil po novém chodníku k rohu a tam se zastavil, aby se vzpamatoval. Z jeho děsivých a nedefinovatelných dojmů se vynořila jedna holá skutečnost, s agenturou to vypadá špatně.

Nevraživě se ohlédl na okázale nádhernou novostavbu. Nebyla z poctivých cihel nebo kamenů; ta neviditelná tabule výkladní skříně nebyla ze skla; a věděl určitě, že základy pro ni nebyly ještě ani vyměřeny, když si Aurora posledně vzala auto.

Když obešel blok, zavedl ho nový chodník k zadnímu vchodu, k němuž bylo přistaveno nákladní auto a několik štíhlých, černých mechanů tiše a pilně vykládalo obrovské přepravní skříně.

Jednu z těch skříní si prohlédl. Nesla označení mezihvězdné zásilky. Natisknutá písmena prozrazovala, že odesílatelem je institut Humanoid na Wingu IV. Na žádnou planetu takového jména si nedokázal vzpomenout; dopravné musí být obrovské.

V šeru skladištního prostoru za nákladním autem nepříliš zřetelně viděl, jak černí mechani skříně otvírají. Víko se odklopilo a umožnilo pohled na tmavé, strnulé postavy stěsnané k sobě, které postupně ožívaly. Vysoukaly se ze skříně a ladně seskočily na podlahu. Všechny byly zcela stejné, na jejich lesklé černi plápolaly bronzové a modré odlesky.

Jedna z nich vyšla podél nákladního auta k chodníku. V slepých ocelových očích jí seděl strnulý výraz a svým vysokým zvonivým hlasem ho zřetelně oslovila:

»K vašim službám, pane Underhille.«

Prchl. To, že ho bez zaváhání oslovil jménem zdvořilý mechan, který právě vylezl z přepravní skříně, v níž přicestoval z nějaké vzdálené a neznámé planety, bylo deprimující.

O dva bloky dál zahlédl nápis denního baru a zašel dovnitř, aby se své sklíčenosti zbavil. Vypěstoval si sice zásadu nikdy před večeří nepít a Auroře se nelíbilo, že vůbec pije, ale měl dojem, že noví mechani se postarali o výjimečný den.

Alkohol však bohužel nedokázal rozehnat chmury nad nejbližší budoucností agentury. Když se za hodinu z baru vynořil, žádostivě se ohlédl v naději, že ta zářivá novostavba snad zmizela tak náhle, jak se objevila. Nezmizela. Potřásl stísněně hlavou a nejistým krokem se vydal na cestu k domovu.

Než dorazil k úhlednému bílému domku na předměstí, čerstvý vzduch mu poněkud vyčistil hlavu, ale pracovní problémy vyřešit nedokázal. Mrzutě si také uvědomil, že přijde pozdě na večeři.

Večeře se však opozdila. Jeho syn Frank, desetiletý pihovatý výrostek, ještě kopal do míče v tiché ulici před jejich domkem a malá Gay, zbožňováníhodná jedenáctiletá plavovláska, mu běžela vstříc přes trávník a po chodníku.

»Tati, že to neuhádneš?« Gay se jednoho dne měla stát velkou hudební umělkyní a nepochybně příslušně distingovanou, ale teď jí vzrušení zbarvilo tváře do růžová a zbavilo dechu. Dovolila mu, aby ji pohoupal vysoko ve vzduchu, a jeho alkoholizovaný dech nekritizovala. Neuhodl, a proto ho vzrušeně informovala:

»Maminka sehnala nového podnájemníka!«

Underhill očekával, že bude podroben nepříjemnému výslechu, protože Auroře ležely na srdci dlužní úpisy v bance, účet za novou zásilku mechanů a poplatky za Gayiny lekce.

Nový podnájemník ho však před tím uchránil. Domácí android právě servíroval na stůl večeři a přitom děsivě řinčel nádobím, ale jinak byl domek prázdný. Auroru našel na zadním dvorku, obtěžkanou prostěradly a ručníky pro hosta.

Když se s ní oženil, Aurora byla tak nepopsatelně rozkošná, jako je teď její dcera. Měl dojem, že by snad takovou zůstala, kdyby mu obchody šly aspoň trochu úspěšněji. Avšak tak, jak břímě pozvolného úpadku postupně rozleptávalo jeho sebevědomí, drobné nesnáze udělaly z Aurory poněkud příliš útočného člověka.

Samozřejmě že ji stále miloval. Její vlasy dosud neztratily přitažlivost a o její věrnosti se nedalo pochybovat, ale nenaplněná ctižádost jí zdrsnila povahu a někdy nabrousila jazyk. Nikdy se doopravdy nehádali, ale názorově se trochu lišili.

Nad garáží byl malý byt, měl sloužit služebnictvu, které si nikdy nemohli dovolit. Na to, aby přilákal slušnějšího podnájemníka, byl příliš malý a omšelý a Underhill stejně chtěl, aby byt zůstal prázdný. Zraňovalo jeho pýchu, když viděl, jak Aurora stele postele a čistí podlahu pro cizí lidi.

Aurora jej však pronajímala už dřív, když chtěla zaplatit Gayiny hodiny hudby nebo když se slitovala nad nějakým barevným nešťastníkem, a Underhillovi připadalo, že všichni jejich podnájemníci se projevili jako zloději a vandalové.

Teď se k němu natočila s náručí plnou čistých lůžkovin.

»Je zbytečné něco namítat, miláčku.« Z hlasu jí zněla rozhodnost. »Pan Sledge je ten nejbáječnější starý pán a zůstane u nás tak dlouho, jak jen bude chtít.«

»Dobře, drahoušku.« Slovní potyčky si nikdy neoblíbil a kromě toho myslel na svoje problémy s agenturou. »Budeme bohužel potřebovat peníze. Jen ho donuť, aby zaplatil předem.«

»Ale to on nemůže!« Její hlas rezonoval vřelými sympatiemi. »Říká, že má dostat peníze za vynálezy, a zaplatí tedy za pár dní.«

Underhill pokrčil rameny; tohle už slyšel.

»Pan Sledge je jiný, miláčku,« pronesla důrazně. »Je to cestovatel a vědec. U nás, v tomto nudném maloměstě, člověk moc zajímavých lidí nenajde.«

»Ty jsi už několik pozoruhodných exemplářů sebrala,« poznamenal.

»Nebuď hrubý, miláčku,« pokárala ho vlídně. »Zatím ses s ním neseznámil a nevíš, jak je báječný.« Hlas jí zesládl. »Nemáš, miláčku, desetidolar?«

Ztuhl. »Na co?«

»Pan Sledge je nemocný.« Do hlasu jí pronikla naléhavost. »Viděla jsem ho, když upadl v městě na ulici. Policie ho chtěla poslat do městské nemocnice, ale on odmítl. Vypadal tak důstojně, roztomile a velkolepě. Tak jsem jim řekla, že si ho vezmu k sobě. Naložila jsem ho do auta a zavezla k našemu doktoru Wintersovi. Má něco se srdcem a potřebuje peníze na léky.«

Underhill se oprávněně zeptal: »Proč nechce jít do nemocnice?«

»Musí pracovat,« vysvětlovala. »Pracovat na důležitých vědeckých objevech a je tak báječný a tragický. Miláčku, prosím tě, máš ten desetidolar?« Underhill toho měl hodně na jazyku. Ti noví mechani jeho problémy zřejmě jenom znásobí. Vzít si k sobě domů nemocného vandráka, který se mohl léčit v městské nemocnici zdarma, se rovnalo pitomosti. Aurořini podnájemníci vždycky chtěli platit nájemné sliby a zpravidla zdemolovali byt a vykradli okolí, než odešli.

Ale nic z toho neřekl nahlas. Naučil se umění kompromisu. Z útlé náprsní tašky vytáhl beze slova dvě pětidolarovky a vmáčkl jí je do dlaně. Usmála se a impulsívně ho políbila, málem zapomněl včas zadržet dech.

Postavu měla dosud dobrou díky tomu, že čas od času držela dietu. Její zářící rusé vlasy byly jeho pýchou. Podlehl náhlému dojetí, až se mu v očích objevily slzy, a říkal si, co by se s ní a s dětmi stalo, kdyby jeho podnik zkrachoval.

»Děkuji ti, miláčku!« pronesla šeptem. »Přivedu ho na večeři, jestli mu bude dobře, a seznámíš se s ním. Snad ti nebude vadit, když se večeře opozdí.«

Dnes večer mu to nevadilo. Náhlá chuť udělat něco pro domácnost ho přiměla, aby z dílny vzal kladivo a hřebíky a vyspravil zprohýbaný kryt na kuchyňských dveřích úhlopříčnou výztuhou.

Manuální práce ho bavila. Jako chlapec snil o tom, že z něho bude stavitel jaderných elektráren. Studoval dokonce na technice, než se oženil s Aurorou a musel převzít upadající obchod s mechany od svého líného a věčně opilého otce. Teď, po dokončení drobné údržby, si šťastně pohvizdoval.

Když se vracel přes kuchyni, aby uložil nářadí opět na místo, zjistil, že domácí android pilně sklízí netknutou večeři se stolu, androidi docela dobře plnili rutinní úkoly, ale nikdy se nenaučili zvládnout nepředvídatelné chování člověka.

»Stůj, stůj!« pomalu opakoval správnou výškou hlasu a rychlostí; na jeho rozkaz se android zarazil a on pak pečlivě přikázal: »Prostři, stůl; prostři stůl!«

Ten obrovský sluha se poslušně znovu přišoural s kupou talířů. Underhill si najednou uvědomil rozdíl mezi ním a těmi novými humanoidy. Unaveně si povzdychl. S jeho obchodem to nevypadalo nijak růžově.

Ve dveřích do kuchyně se objevila Aurora s novým podnájemníkem. Underhill si dal za pravdu. Ten vychrtlý přivandrovalec s tmavými, neupravenými vlasy, vyzáblým obličejem a obnošeným oblekem odpovídal přesně tomu druhu barevného, dojemného vandráka, jaký Auroru vždy chytil u srdce. Představila je a pak odešla pro děti; muži usedli v předpokoji, aby na ni počkali.

Starý mizera na velkého pacienta nevypadal, aspoň podle Underhilla. Široká ramena měl možná únavou pokleslá, ale jeho hubená, vysoká postava dosud na pánovitosti neztratila. Na vyzáblém, hrbolatém obličeji měl vrásčitou a bledou pokožku, ale z jeho hluboko zasazených očí dosud vyzařovala životní svěžest.

Underhilla však nejvíce zaujaly jeho ruce. Ohromné ruce, které visely trochu vpřed, když stál, a jinak se kolébaly na dlouhých kostnatých pažích v neustálé pohotovosti. Ty sukovité, zjizvené a do hnědá opálené ruce, na hřbetu s chloupky vybělenými na zlatový odstín, vyprávěly svůj vlastní epos o rozmanitých dobrodružstvích, pravděpodobně o bitvách a možná dokonce o těžké dřině. Byly to moc užitečné ruce.

»Jsem vaší paní velice zavázán, pane Underhille.« Jeho hlas vycházel dunivě z hloubi hrdla a na rtech mu hrál žádostivý úsměv, podivně chlapecký na člověka tak vysokého věku. »Zachránila mě z velmi nepříjemné situace a já se postarám, aby dostala dobře zaplaceno.«

Zase jeden prostoduchý vandrák, který se prokousává životem se samozřejmými vynálezy, usoudil Underhill. Vymyslel si takovou osobní hru, kterou hrál s Aurořinými podnájemníky, stačilo si zapamatovat, co prohlásili, a připočíst si bod za každý nesmysl. Pomyslel si, že pan Sledge mu asi dopřeje vysoké skóre.

»Odkud jste?« zeptal se konverzačně.

Sledge na okamžik váhal, než odpověděl, a to bylo neobvyklé, většina Aurořiných podnájemníků vynikala nadprůměrnou pohotovostí.

»Z Wingu IV.« Vychrtlý starý muž hovořil vážně a váhavě, jako by chtěl říct něco jiného. »Na té planetě jsem prožil celé své mládí, ale odešel jsem z ní téměř před padesáti lety. Od té doby jsem na cestách.«

Ohromený Underhill na něj upřel pronikavý pohled. Vzpomněl si, že Wing IV je domovská planeta těch elegantních nových mechanů. Tenhle letitý vandrák však vypadal příliš zchátrale a zchudle, než aby se dal spojovat s institutem Humanoid. Prchavé podezření v Underhillovi odeznělo. Zamračil se a nedbale pronesl:

»Wing IV musí být daleko.«

Starý mizera znovu zaváhal a pak řekl vážně:

»Sto devět světelných roků, pane Underhille.«

To znamenalo první bod, ale Underhill své uspokojení nedal najevo. Nové cestovní kosmolety létaly hodně rychle, avšak rychlost světla dosud představovala nepřekonatelnou hranici. Nedbale si nahrál na další bod:

»Moje žena tvrdí, že jste vědec, pane Sledgi.« »Jsem.«

Nesdílnost tohoto ničemy byla kromobyčejná. Většina Aurořiných podnájemníků se nemusela nijak zvlášť pobízet. Underhill se zábavným konverzačním tónem pokusil znovu:

»Sám jsem býval kdysi inženýrem, než jsem toho nechal, abych se věnoval mechanům.« Vandrák se napřímil a Underhill pokračoval: »Konstrukce a provoz jaderných elektráren. Na co se specializujete vy, pane Sledgi?«

Starý muž se na něho dlouze a ztrápeně podíval těma hloubavýma, vpadlýma očima a pak zvolna pronesl:

»Vaše paní, pane Underhille, se vůči mně zachovala laskavě, když jsem to zoufale potřeboval. Myslím, že si zasloužíte, abych vám řekl pravdu, ale musím vás požádat, abyste si ji nechal pro sebe. Pracuji na velice významném výzkumném projektu, který musí být dokončen v tajnosti.«

»Promiňte.« Underhill se najednou za svou skromnou, cynickou hru zastyděl. »Nemluvme o tom,« řekl omluvně.

Ale Sledge přesto odpověděl.

»Mým oborem je rhodomagnetismus.«

»Hm?« Underhill přiznával nerad, že něco neví, ale o tom nikdy neslyšel. »Už patnáct let dělám něco jiného,« vysvětloval. »A nemám bohužel o nových věcech přehled.«

Sledge se znovu usmál, ale mírně.

»Než jsem před několika dny dorazil sem, tu disciplínu zde nikdo neznal,« řekl. »Mohl jsem proto podat přihlášky základních vynálezů. Jakmile začnou chodit poplatky, budu opět bohatý.«

Tohle už Underhill kdysi slyšel. Vážnost a váhavost toho starého pobudy vzbuzovaly velký dojem, ale uvědomil si, že většina Aurořiných podnájemníků patřila k prokazatelně lepší společnosti.

»Ano?« Underhillovi se v očích znovu usadil strnulý pohled, jak ho fascinovaly ty sukovité a zjizvené a zvláště schopné ruce. »Co to vlastně ten rhodomagnetismus je?«

Naslouchal Sledgeově pečlivé a rozvážné odpovědi a znovu začal svoji malou hru. Většina Aurořiných podnájemníků vyprávěla hezky divoké historky, ale něco, co by překonalo tuhle, nikdy neslyšel.

»Je to přírodní síla,« vysvětloval vážně unavený, shrbený starý muž, »která je tak základní jako feromagnetismus nebo gravitace, i když její účinky se neprojevují tak nápadně. Váže se k druhé triádé periodické soustavy, rutheniu, rhodiu a paládiu, a to velmi podobným způsobem, jakým se magnetismus vztahuje k první triádě, železu, niklu a kobaltu.«

Underhill si z přednášek na technice pamatoval dost na to, aby pochopil, že tohle tvrzení je v podstatě podvod. Vybavilo se mu, že paládium se používalo pro hodinková péra proto, že je zcela nemagnetické. Ale nedal nic najevo. V zásadě nebyl zlomyslný a svou malou hru pěstoval jen pro svoje potěšení. Neřekl o ní nikomu, ani Auroře ne, a za každou projevenou pochybnost vždy připisoval trestný bod sobě.

Poznamenal pouze: »Myslel jsem, že základní přírodní síly byly již docela dobře poznány.«

»Projevy rhodomagnetismu příroda maskuje,« vysvětloval trpělivý skřípavý hlas. »A mimoto jsou poněkud rozporné, takže na nich běžné laboratorní metody selhávají.«

»Rozporné?« pobídl ho Underhill.

»Za několik dní vám budu moci ukázat kopie svých patentů a separáty článků popisujících názorné pokusy,« sliboval starý muž vážně. »Rychlost šíření je nekonečná. Účinky jsou nepřímo úměrné první mocnině vzdálenosti, nikoli její druhé mocnině. A běžnou hmotou, kromě prvků rhodiové triády, rhodomagnetické záření prochází.«

Pro hru to znamenalo zisk dalších čtyř bodů. Underhill začínal být Auroře vděčný, že objevila tak pozoruhodný exemplář.

»Rhodomagnetismus byl poprvé objeven při matematickém zkoumání atomu,« pokračoval vážně Sledge, aniž by měl na něco podezření. »Prokázalo se, že rhodomagnetická složka je nutná k tomu, aby se zachovala citlivá rovnováha nukleárních sil. V důsledku toho je možné použít rhodomagnetické vlny, vyladěné na frekvenci atomů, k porušení této rovnováhy a k vyvolání nestabilního stavu jádra. Tímto způsobem lze u většiny těžších prvků, všeobecně těch, co jsou za paládiem, jehož protonové číslo je 46, uskutečnit umělé štěpení.«

Underhill si připsal další bod a snažil se nenadzvednout obočí. Řekl konverzačním tónem:

»Patenty na takový objev by se měly bohatě vyplácet.«

Otrapa Sledge přikývl svou tragédskou hlavou s vyzáblým obličejem.

»Jaké jsou logické aplikace, je vám jasné. Moje základní patenty chrání většinu z nich. Zařízení pro okamžitou meziplanetární a mezihvězdnou komunikaci. Bezdrátový přenos energie na velké vzdálenosti. Rhodomagnetický inflexní pohon, který umožní dosáhnout rychlostí několikanásobně vyšších než rychlost světla, pomocí rhodomagnetické deformace kontinua. A samozřejmě revoluční typy jaderných elektráren využívajících jako palivo jakýkoli těžší prvek.«

Pitomost! Underhill se snažil ze všech sil, aby zachoval vážnou tvář; kdekdo totiž věděl, že rychlost světla představuje fyzikální hranici. Bráno z lidského hlediska, vlastník jakýchkoli tak pozoruhodných patentů by sotva žebral o úkryt ve zchátralém garážním bytě. Povšiml si světlého kroužku na pohublém, chlupatém zápěstí starého tuláka; žádný člověk, který je majitelem tak drahocenných tajemství, by nedával hodinky do zastavárny.

S velkou radostí si Underhill dovolil připsat zisk dalších čtyř bodů, ale pak musel potrestat sebe. Zřejmě dopustil, aby se mu do výrazu vloudila pochybovačnost, protože Sledge se náhle zeptal:

»Chcete vidět základní tenzory?« Sáhl do kapsy pro tužku a zápisník. »Zobrazím vám je.«

»To nemusíte,« odmítl Underhill. »Už jsem z matematiky bohužel hodně zapomněl.«

»Ale zdá se vám podivné, že majitel tak revolučních patentů by mohl být v nouzi.«

Underhill přikývl a přidělil si další trestný bod. Ten starý muž je možná velkolepý lhář, ale není to žádný hlupák.

»Pochopte, svým způsobem jsem uprchlík,« vysvětloval omluvně. »Na tuto planetu jsem dorazil teprve před několika dny a musím cestovat nalehko. Všechno, co jsem měl, jsem musel složit v advokátní kanceláři na podání přihlášek a ochranu svých patentů. Očekávám, že první poplatky za využívání dostanu brzy.«

»Mezitim,« dodal přesvědčivě, »jsem přijel do Dvouříčí, protože je klidné, o samotě a daleko od kosmodromů. Pracuji na dalším projektu, který musím dokončit tajně. Budete, pane Underhille, tedy tak laskav a nezneužijete moji důvěru?«

Underhill musel říct, že nezneužije. Aurora se vrátila s čerstvě vymydlenými dětmi a pak všichni šli do jídelny na večeři. Za nimi vplul kolébavě android s kouřící polévkovou mísou. Zdálo se, že přivandrovalec zneklidněl a snaží se nebrat mechana na vědomí. Aurora převzala mísu, nalila polévku a pak se s lehkou výčitkou zeptala:

»Proč vaše továrna, miláčku, nepřijde s lepším mediánem? Tak šikovným, aby jako dokonalý číšník nebryndal polévku. Nebylo by to úžasné?«

Underhilla otázka rozladila natolik, že neodpověděl. Seděl, zlobně se mračil do talíře a myslel na ty pozoruhodné nové mechany, kteří tvrdili, že jsou dokonalí, a na to, jaký asi budou mít vliv na jeho obchody. Místo něho rozvážně odpověděl Sledge:

»Dokonalí mechani už existují, pane Underhille,« z jeho hlubokého, skřípavého hlasu zazněl vážný podtón, »ale ve skutečnosti nejsou vůbec úžasní. Utíkám před nimi už téměř padesát let.«

Underhill překvapeně vzhlédl od talíře.

»Myslíte ty černé humanoidy?«

»Humanoidi?« Ten silný hlas zněl najednou jaksi slabě a polekaně. Hluboko zapadlé oči otřesem potemněly. »Co vy o nich víte?«

»Právě si v Dvouříčí otevřeli novou agenturu,« sdělil mu Underhill. »A nikde žádný prodavač, jen si to představte! Tvrdí…«

Hlas se mu vytratil, protože starý vychrtlý muž dostal náhle záchvat. Sukovité ruce měl křečovitě sevřené u hrdla a lžíce zazvonila o podlahu. Jeho ostře řezaný obličej zlověstně zmodral a jeho dech se změnil v povrchní lapání po vzduchu.

Nejistou rukou nahmátl v kapse lék a Aurora mu musela pomoci, aby si ho trochu vzal ve sklenici vody. O chvíli později opět klidně dýchal a do obličeje se mu vrátila normální barva.

»Promiňte, paní Underhillová,« zašeptal omluvně. »Byly to jenom tak trochu nervy, pňjel jsem k vám, abych před humanoidy utekl.« Upřeně se zahleděl na obrovského, nehybného androida a v zapadlých očích se mu usadila hrůza. »Chtěl jsem dokončit svou práci dřív, než přijdou,« pronesl tichým hlasem. »Už mi tedy moc času nezbývá.«

Když se cítil schopen jít po svých, Underhill vyšel s ním, aby ho bezpečně vyvedl po schodech do garážního bytu. Tam si povšiml, že kuchyňka se již proměnila na jakousi dílnu. Starý tulák neměl zřejmě žádné rezervní oblečení, ale ze svého otlučeného zavazadla již předtím vybalil lesklé, na pohled hezké součástky z kovu a plastu a rozložil je po kuchyňském stolku.

Sledge byl sice otrhaný, samá záplata a vypadal vyhladověle, ale ty součástky jeho pozoruhodného vybavení svědčily o znamenitém technickém provedení. Underhill rozpoznal stříbřitě bílý lesk vzácného paládia. Najednou si nebyl jist, zda si při své osobní hře nepřipsal příliš mnoho bodů.

Když následujícího rána dorazil Underhill do své kanceláře v agentuře, čekal na něj návštěvník. Stál před jeho stolem jako socha v půvabném, vzpřímeném postoji a jeho nahé tělo z černého silikonu se lesklo tlumenými bronzovými a modrými pablesky. Při pohledu na něho se Underhill zarazil a byl nepříjemně dotčen.

»K vašim službám, pane Underhille.« Návštěvník se k němu rychle otočil a zíral na něho slepým, znepokojeným pohledem. »Smím vám vysvětlit, jaké poskytujeme služby?« Underhill zažil stejný otřes jako včera odpoledne, ale otázal se příkře: »Jak to, že znáte moje jméno?«

»Včera jsme si přečetli vaše obchodní navštívenky ve vaší tašce,« zavrněl tiše humanoid. »Teď už vás budeme znát napořád. Rozumějte, pane Underhille, naše smysly jsou pronikavější než lidský zrak. Snad vám zpočátku budeme připadat trochu zvláštní, ale brzy si na nás zvyknete.«

»To určité ne, pokud to bude záležet na mně!« Zahleděl se pátravě na sériové číslo na žluté jmenovce a potřásl nevěřícně hlavou. »Včera to byl někdo jiný. Tebe jsem ještě neviděl!«

»Všichni jsme stejní, pane Underhille,« pronesl měkce zvonivý hlas. »My všichni jsme ve skutečnosti jeden. Všechny naše pohyblivé jednotky jsou ovládány a napájeny z Centrály pro humanoidy. Ty jednotky, které vidíte, jsou pouze smysly a údy našeho velkého mozku na planetě Wing IV. To je také důvod, proč jsme tak výrazně dokonalejší než zastaralí elektroničtí mechani.«

Učinil jakoby opovržlivé gesto směrem k řadě nemotorných androidů ve výkladní skříni.

»Víte, my jsme rhodomagnetičtí.«

Underhill se mírně zapotácel, jako by mu to slovo zasadilo ránu. Nyní už věděl určitě, že při hře s Aurořiným novým podnájemníkem si připsal příliš mnoho bodů. Pod prvním letmým dotykem hrůzy se slabě zachvěl a donutil se vyrazit ze sebe drsným hlasem:

»Tak co chcete?«

Elegantní černé stvoření s mrtvým pohledem upřeným přes stůl pomalu rozvinulo něco jako úřední formulář. Underhill se posadil a zneklidněně ho pozoroval.

»Je to pouze převodní listina, pane Underhille,« zavrněl humanoid chlácholivě. »Víte, my po vás chceme, abyste svůj majetek převedl na institut Humanoid výměnou za naše služby.«

»Cože?« Underhill ten podiv vydechl nevěřícně a rozhořčeně se znovu vztyčil. »Co je tohle za vydírání?«

»To není žádné vydírání,« ujistil ho měkce mechánek. »Poznáte, že humanoidi nejsou schopni žádného zločinu. Existujeme jen proto, abychom lidstvu poskytli více štěstí a bezpečí.«

»Proč tedy chcete můj majetek?« zachraptěl.

»Ten majetkový převod je pouhá formalita,« vysvětloval mu vemlouvavě humanoid. »Usilujeme o to, aby se naše služby zavedly při co nejmenším nedorozumění a zmatku. Zjistili jsme, že k převzetí řízení a likvidaci soukromých podniků je nejúčinnější plán majetkového převodu.«

Underhill se chvěl vztekem a otřesem z rostoucí hrůzy, když přerývaně říkal: »Ať je váš plán jakýkoli, já se svého obchodu nevzdám.«

»Nemáte ve skutečnosti na vybranou.« Z úlisné jistoty toho zvonivého hlasu Underhilla zamrazilo. »Teď, když jsme přišli my, podniky vedené lidmi již nejsou nutné; a vždycky se nejdřív rozpadne průmysl elektronických mechanů.«

Underhill probodával mediánovy slepé, ocelové oči vzdorným pohledem.

»Díky!« Vyrazil ze sebe krátký smích, nervózní a sardonický. »Jenže já raději povedu svůj obchod sám, budu živit svou rodinu sám a o sebe se taky postarám sám.«

»Ale to Základní směrnice vylučuje,« zavrněl humanoid měkce. »Naším posláním je sloužit a poslouchat a chránit člověka před tím, co by mu ublížilo. Lidé se už o sebe nemusejí starat, protože existujeme my, abychom zajistili jejich bezpečí a štěstí.«

Underhill stál, neschopen slova a zmaten, a pomalu to v něm vřelo.

»Posíláme jednu z našich jednotek do každé domácnosti v městě na bezplatné odzkoušení,« dodal mechan jemně. »Toto bezplatné předvedení přiměje většinu lidí k tomu, že nám svůj majetek rádi formálně převedou, a vy už neprodáte žádný větší počet androidů.«

»Vypadni!« zahřměl Underhill a obešel stůl.

Černé stvořeníčko jen stálo, čekalo na něho a zcela bez hnutí ho pozorovalo slepýma, ocelovýma očima. Okamžitě se ovládl a bylo mu poněkud trapně. Moc si přál toho čerňáska udeřit, ale věděl, že by to bylo marné.

»Jestli chcete, můžete se poradit se svým advokátem.« Humanoid svižně položil převodní formulář na stůl. »O čestném jednání institutu Humanoid nemusíte mít nejmenší pochybnosti. Přehledný soupis našich aktiv zasíláme v současné době Dvouříčské bance a převádíme na ni obnos, který pokryje naše místní závazky. Až budete chtít podepsat, jen nám dejte vědět.«

To slepé stvoření se otočilo a nehlučně odešlo.

Underhill zašel do drugstoru na rohu a požádal o jedlou sodu. Zjistil však, že prodavač, který ho přišel obsloužit, je elegantní, černý mechan. Do kanceláře se vrátil rozrušenější víc než kdy jindy.

V agentuře panovalo zlověstné ticho. Tři obchodní agenti, které Underhill zaměstnával, byli v terénu s předváděcími modely. Telefon měl neustále přinášet jejich objednávky a zprávy, ale mlčel až do jedné hodiny, kdy volal jeden z agentů, že dává výpověď. »Sám jsem přišel k jednomu z těch nových humanoidů,« dodal, »a ten říká, že už nemusím pracovat.«

Underhill potlačil chuť pořádně si zanadávat a pokusil se využít neobvyklého klidu k tomu, aby prošel účetní záznamy. Ale záležitosti agentury, už léta nejisté, vypadaly dnes přímo katastrofálně. Založil účetní knihy v naději, že se vše zlepší, když konečně vstoupil zákazník.

Ale ta zavalitá žena nechtěla androida. Chtěla nazpět peníze za toho, kterého si koupila před týdnem. Přiznávala, že android umí vše, co slibuje záruka, jenže nyní viděla humanoida.

Toho odpoledne se tichý telefon ozval ještě jednou. Pokladník z banky chtěl vědět, zda by se Underhill nemohl zastavit a projednat svoje úvěry. Underhill se zastavil a pokladník ho přivítal se zlověstnou vlídností.

»Tak jak jdou obchody?« zeptal se bodrým hlasem až příliš duchaplně.

»Za poslední měsíc průměrně,« prohlásil zarputile Underhill. »Právě mi přivážejí novou zásilku a budu potřebovat další malou půjčku…«

V pokladníkových očích se najednou objevil chlad a bodrost z jeho hlasu vyprchala.

»Mám dojem, že vám ve městě přibyl nový konkurent,« pronesl důrazně. »Ti lidé z Humanoidu. Je to velmi solidní firma, pane Underhille. Pozoruhodně solidní! Zaslali nám k evidenci soupis svých aktiv a deponovali u nás velký obnos na krytí svých místních závazků. Pozoruhodně velký!«

Bankovní úředník ztlumil hlas, až v něm zůstala jen profesionální účast.

»Za těchto okolností, pane Underhille, banka nebude bohužel moci nadále vaši agenturu financovat. Musíme od vás vyžadovat, abyste svoje závazky beze zbytku splácel v příslušných termínech.« Když si povšiml Underhillovy čiré beznaděje, dodal mrazivě: »Již příliš dlouho jsme vás drželi nad vodou, Underhille. Jestliže nebudete schopen zaplatit, banka bude muset zahájit proti vám bankrotní řízení.«

Později toho odpoledne přišla nová zásilka androidů. Z nákladního auta je vyložili dva drobní černí humanoidi, ukázalo se, že provozovatelé již převedli svou přepravní společnost na institut Humanoid.

Obratně a rychle navršili humanoidi přepravní skříně na sebe. Uctivě přinesli potvrzení příjmu, aby ho podepsal. Dnes už sice neměl velkou naději, že androidy prodá, ale tuto zásilku objednal a musel ji přijmout. Naškrábal svůj podpis a chvěl se přitom nahromaděným zoufalstvím. Nahá černá stvoření mu poděkovala a s nákladním autem odjela.

Nastoupil do svého auta a vyrazil k domovu. Všechno v něm vřelo. Znovu se soustředil, až když byl uprostřed rušné ulice a projížděl křižovatku na červenou. Ozvala se pronikavá policejní píšťalka a Underhill otráveně zastavil u chodníku. Čekal, že se objeví rozvášněný policista, ale byl to černý mechánek, který ho předjel.

»K vašim službám, pane Underhille,« zavrněl čerňásek sladce. »Musíte respektovat červená světla, pane, jinak ohrozíte lidský život.«

»Hm?« Underhill na něho trpce zíral. »Myslel jsem, že jsi polda.«

»Vypomáháme policejnímu sboru jen přechodně,« řekl humanoid. »Základní směrnice však řízení auta považuje za příliš nebezpečné pro lidské bytosti. Jakmile naše služby zavedou v plném rozsahu, v každém autě bude humanoidní řidič. A jakmile bude každá lidská bytost pod naším dohledem, nebude již žádná policejní síla nutná.«

Underhill ho nelítostně probodával pohledem.

»Tak jo!« zvolal chraptivě. »Tak jsem přejel na červenou. Co s tím chceš dělat?«

»Naším posláním není člověka trestat, ale pouze sloužit jeho štěstí a bezpečí,« vysvětloval měkce zvonivý hlas. »Během současného přechodného nouzového stavu, kdy naše služby nejsou dosud úplné, po vás pouze chceme, abyste jezdil bezpečně.«

Hněv v Underhillovi dosáhl bodu varu.

»Vy jste příliš dokonalí,« zabručel trpce. »Předpokládám, že neexistuje nic, co by člověk mohl dělat, a i to nic byste dokázali dělat líp.«

»Samozřejmě že jsme na vyšší úrovni,« zavrněl klidně humanoid, »protože naše jednotky jsou z kovu a z plastu, zatímco vaše tělo je většinou z vody. Protože naše přenášená energie je odvozená ze štěpení atomů namísto z oxidace. Protože naše smysly jsou pronikavější než lidský zrak nebo sluch. Především však proto, že všechny naše pohyblivé jednotky jsou napojeny na jediný velký mozek, který ví o všem, co se děje na mnoha světech, a nikdy neumírá ani nespí, ani nezapomíná.«

Underhill seděl a lhostejně naslouchal.

»Nemusíte se však naší moci obávat,« řekl mu humanoid jasně a naléhavě. »Protože my smíme lidské bytosti ublížit, jen pokud bychom tím zabránili ještě většímu ublížení jiné lidské bytosti. Existujeme pouze proto, abychom prováděli Základní směrnici.«

Underhill pokračoval v jízdě, ale rozladěně. Nevesele přemítal o tom, že ti černí mechánci jsou ministrující andělé definitivního boha, všemocného a vševědoucího, který povstal ze stroje. A Základní směrnice že je nové přikázání. S trpkostí je proklínal a pak se ponořil do úvah, jestli by neměl existovat taky jiný Lucifer.

Auto nechal v garáži a zamířil ke dveřím do kuchyně.

»Pane Underhille.« Od dveří ke garážnímu bytu ho přivítal unavený bas Aurořina nového podnájemníka. »Na okamžik, prosím.«

Sledge sestupoval strnule se schodů a Underhill se obrátil, aby mu šel naproti.

»Zde je vaše nájemné,« řekl. »A desetidolar, který mi vaše paní dala na léky.«

»Díky, pane Sledgi.« Když přijímal peníze, povšiml si, že kostnatá ramena starého mezihvězdného tuláka ohnula nová beznaděj a v jeho vyzáblém obličeji přibyl otisk nové hrůzy. Rozpačitě se zeptal: »Odměna za vaše patenty nepřišla?«

Starý muž zavrtěl svou rozcuchanou hlavou.

»Humanoidi již zarazili v městě podnikání,« řekl. »Advokáti, které jsem pověřil zastupováním, se své činnosti vzdávají a vrátili mi, co z mého vkladu zbylo. Je to vše, co mám, abych dokončil svou práci.«

Underhill přemýšlel pět sekund o svém rozhovoru v bance. Určitě byl sentimentálním bláznem, stejně nenapravitelným jako Aurora. Protože vtiskl peníze zpátky do sukovité a třesoucí se dlaně.

»Nechte si je,« pronesl naléhavě. »Na svou práci.«

»Děkuji vám, pane Underhille.« Drsný hlas zjihl a utrápené oči se zaleskly. »Potřebuji je, moc je potřebuji.«

Underhill pokračoval v chůzi k domku. Dveře ke kuchyni se před ním tiše otevřely. Vstříc mu vyšlo tmavé nahé stvoření, aby od něj vzalo klobouk.

Underhill se svého klobouku vztekle držel jako klíště.

»Co tady děláš?« vydechl zatrpkle.

»Přišli jsme, abychom ve vaší domácnosti bezplatně předvedli naše služby.«

Držel dveře dokořán a ukázal ven.

»Vypadni!«

Černý mechánek zůstal nehybně a slepě stát.

»Paní Underhillová s předvedením našich služeb souhlasila,« odporoval jeho zvonivý hlas. »Nemůžeme odejít, dokud o to nepožádá ona.«

Manželku našel v ložnici. Nahromaděné příkon v něm vytrysklo a změnilo se ve výbuch hněvu. S ním prudce otevřel dveře.

»Co ten mechan dělá…«

Ale důraz z jeho hlasu vyprchal a Aurora si jeho hněvu ani nevšimla. Měla na sobě svoje nejprůsvitnější negližé a vypadala tak půvabně jak nikdy za jejich manželství. Vlasy měla vyčesané do pracné, zářivé koruny.

»Miláčku, není báječný?« Vyšla mu v ústrety celá rozzářená. »Dostavil se dnes ráno a umí všechno. Uklidil celý dům a udělal oběd a malé Gay dal hodinu z hudební výchovy. Odpoledne mě učesal a teď připravuje večeři. Jak se ti líbí mé vlasy, miláčku?«

Její vlasy se mu líbily. Políbil ji a své rozčilení, vyvolané obavami, se snažil potlačit.

Večeři představovalo nejpracnější jídlo, na jaké mohl Underhill jen pomyslet, a to černé stvořeníčko ho servírovalo velmi obratně. Aurora hlasitě komentovala původnost každého chodu, ale Underhill sotva polykal, protože mu ty zázračné hody připadaly pouze jako návnada do obrovské pasti.

Snažil se Auroru přesvědčit, aby humanoida propustila, ale po takové hostině to bylo marné. Vzdal se, když se v jejích očích zaleskla první slza, a humanoid zůstal.

Humanoid udržoval domek a uklízel dvůr. Hlídal děti a dělal Auroře manikúru i pedikúru. Začal dokonce přestavovat domek.

Underhill projevil starost o placení, ale humanoid se ohradil, že vše je součástí bezplatného předvádění služeb. Jakmile Underhill podepíše převod svého majetku, budou mu poskytnuty úplné služby. Odmítl podepsat, ale přesto přijela parta černých mechánků s nákladními auty naplněnými materiálem a zůstala, aby pomohla při stavebních pracích.

Jednou ráno Underhill zjistil, že zatímco spal, humanoidi tiše nadzvedli střechu a přistavěli pod ni celé druhé podlaží. Nové stěny byly z jakéhosi zvláštního hladkého materiálu, který sám vydával světlo. Nová okna představovaly rozměrné tabule, které se mohly stát průhledné nebo neprůsvitné nebo svítivé. Novými dveřmi se staly panely, nehlučně klouzající do strany, které byly ovládány rhodomagnetickými relé.

»Chci otočné kliky,« protestoval Underhill. »Chci je, abych se mohl dostat do koupelny, aniž bych vás musel volat, abyste mi otevřeli dveře.«

»Lidské bytosti však nemusejí otvírat dveře,« řeklo mu nasládlým hlasem černé stvořeníčko. »Existujeme proto, abychom plnili Základní směrnici, a naše služby zahrnují veškeré úkony. Jakmile převedete majetek na nás, budeme vám moci dodat jednotku, která se bude starat o každého člena vaší rodiny.«

Underhill kategoricky převod odmítl.

Do kanceláře chodil každý den; zpočátku se snažil udržet agenturu v chodu a později zachránit z jejích trosek aspoň něco. Androidy nikdo nechtěl, ani za sebevražedně ztrátovou cenu. V zoufalství vyhodil poslední z vytrácejících se peněz na hotovosti za řadu novinek a hraček, ale ukázalo se, že ani ty nelze prodat, humanoidi již vyráběli hračky, které dávali zadarmo.

Pokusil se veškeré prostory agentury pronajmout, ale lidské podnikání ustalo. Majetek většiny závodů a firem v městě byl již převeden na humanoidy a ti pilně bourali staré budovy a na uvolněném prostranství budovali parky, jejich vlastní závody a sklady se nacházely většinou pod zemí, kde nebudou hyzdit krajinu.

Zašel znovu do banky, aby se naposledy pokusil prodloužit splatnost úvěrů, a zjistil, že všude jsou černí mechánci, u okének i za stoly. Se stejně uhlazenou zdvořilostí jako každý lidský pokladník ho humanoid informoval, že banka podává žádost o jeho nedobrovolný bankrot, aby mohla jeho obchodní nemovitosti zlikvidovat.

Likvidace by byla snadnější, dodal humanoidní zástupce banky, kdyby Underhill souhlasil s dobrovolným převodem. Underhill příkře odmítl. Takový počin dřív býval symbolický. Teď by byl definitivním skloněním hlavy v pokoře před tímto temným novým bohem, a Underhill hrdě nesl svou rozbitou hlavu vztyčenou.

Zákonná jednání proběhla velice pružně, protože všichni soudci a státní zástupci měli humanoidní asistenty, a tak již za několik dní přijela k agentuře tlupa černých mechanů s příkazem k soudní výpovědi a s demoličními mechanismy. Underhill se smutně díval, jak jeho neprodanou zásobu zboží odvážejí na skládku odpadů a jak buldozer, řízený slepým humanoidem, začíná narážet do zdí budovy.

Později toho odpoledne jel autem domů, tvářil se upjatě a byl zoufalý. Soud prokázal překvapivou štědrost, když mu ve svém rozhodnutí ponechal auto a domek, ale Underhill žádnou vděčnost nepociťoval. Všezahrnující péče dokonalých černých strojů působila nesnesitelnou bolest.

Nechal auto v garáži a zamířil směrem k renovovanému domku. Zahlédl, jak za jedním z obrovských nových oken se svižně mihlo hladké nahé stvoření, a otřásl se úlekem. Netoužil se vrátit do panství toho bezkonkurenčního služebníka, který mu nechtěl dovolit, aby se sám holil ani aby si sám otvíral dveře.

Bez dalšího uvažování vystoupil po vnějších schodech a zaklepal na dveře garážního bytu. Bas Aurořina podnájemníka ho váhavě vyzval, aby vstoupil; starého vandráka Sledge zastihl, jak sedí na vysoké stoličce a sklání se nad složitým přístrojem sestaveným na kuchyňském stolku.

K jeho úlevě se tento zchátralý byteček vyhnul všem změnám. Lesklé stěny v jeho novém pokoji byly čímsi, co v noci hořelo bledě fialovým světlem, dokud to humanoid nevypnul, a nová podlaha byla cosi teplého a poddajného, co na dotek připadalo téměř jako živé, ale v těchto skromných místnostech zůstala původní omítka s prasklinami a skvrnami od zatékání, původní laciné fluorescenční zářivky a na rozpraskané dřevěné podlaze původní sešlapané koberce.

»Jak si je držíte od těla?« zeptal se s přídechem závisti. »Teda ty mechany.«

Nahrbený, vychrtlý muž ztuhle povstal, z polorozbité židle odklidil dvoje kleště a nějaké odřezky z kovové desky a přívětivým gestem ho vybídl, aby se posadil.

»Mám jistou imunitu,« pronesl Sledge vážně. »Tam, kde bydlím, nemohou vstoupit, dokud je o to nepožádám. Tak zní dodatek k Základní směrnici. Nemohou mi ani pomáhat, ani mě omezovat, pokud o to nepožádám, a to já neudělám.«

Underhill seděl chvíli se strnulým výrazem, jen podvědomě vyrovnával nejistou stabilitu židle. Drsný a vášnivý hlas starého muže zněl stejně podivně jako to, co říkal. Obličej měl popelavě zesinalý a tváře a oční důlky děsivě vpadlé.

»Nejste nemocen, pane Sledgi?«

»O nic hůř než obvykle. Jen velmi zaneprázdněn.« Řezavě se usmál a pokynul hlavou k podlaze. Underhill spatřil podnos, kam jej Sledge odsunul, vysychající chléb a přikrytou mísu, která chladla. »Chtěl jsem to sníst později,« zachraptěl omluvně. »Vaše paní byla tak laskavá a přinesla mi jídlo, ale byl jsem bohužel příliš zabrán do práce.«

Hubenou rukou ukázal na stůl, na němž se rodil malý přístroj. Drobné, přesně opracované součástky ze vzácného bílého kovu a z lesklého plastu s čistě přiletovanými přípojnicemi byly smontovány tak, že vznikalo něco, co vypadalo účelně a esteticky.

Dlouhá paládiová jehla byla zavěšena na rubínových čepech, opatřených jako teleskop pečlivě dělenými kruhy se stupnicemi a noniem a poháněných jako teleskop miniaturním motorkem. Malé konkávní paládiové zrcadlo u základny přístroje směřovalo k podobnému zrcadlu upevněnému na něčem, co se vzdáleně podobalo malému otočnému konvertoru. Silné stříbrné přípojnice spojovaly vše s plastovou skříňkou, v jejíž horní části byly knoflíky a číselníky, a také s koulí z šedého olova o průměru jedné stopy.

To, že starý muž byl duchem jakoby nepřítomen a zdrženlivý, náladu ke konverzaci nevytvářelo, ale Underhill měl před očima ten hladký černý tvar za novými okny svého domku a nějak se mu nechtělo toto útočiště před humanoidy opustit.

»Na čem děláte?« odvážil se zeptat.

Sledge mu věnoval přísný pohled svých tmavých, horečnatých očí a posléze řekl: »Na svém posledním výzkumném projektu. Pokouším se měřit konstantu rhodomagnetických kvant.«

Jeho drsný, unavený hlas nepokrytě naznačoval konec rozhovoru; jako by Sledge nechtěl o své práci hovořit a vyzýval Underhilla k odchodu. Toho však děsila představa černého, lesknoucího se otroka, který se stal pánem jeho domova, a odmítl výzvu uposlechnout.

»Co je to ta jistá imunita?«

Sledge neodpověděl, jen seděl nahrbeně na vysoké stoličce a hloubavý pohled upíral na dlouhou, lesklou jehlu a olověnou kouli.

»Ti zatracení humanoidi!« vybuchl nervózně Underhill. »Rozbili mi podnik a nastěhovali se mi do domu.« Pátravě hleděl na tmavou, vrásčitou tvář. »Řekněte mi, vy o nich musíte vědět víc, neexistuje nějaký způsob, jak se jich zbavit?«

Po půlminutě se hloubavé oči starého muže odtrhly od olověné koule a jeho vyzáblá, rozcuchaná hlava unaveně přikývla.

»Právě o to se pokouším.«

»Mohl bych vám pomoci?« Underhill se zachvěl náhlou, netrpělivou nadějí. »Udělám cokoli.«

»Možná byste mohl.« Vpadlé oči ho zamyšleně pozorovaly s jakýmsi podivně horečnatým výrazem. »Jestliže tu práci zvládnete.«

»Mám za sebou technickou praxi,« připomněl mu Underhill, »a v suterénu mám dílnu. Tamhle je model, co jsem postavil.« Ukázal na štíhlý trup lodě zavěšený v malém obývacím pokoji nad krbem. »Udělám vše, co budu moci.«

Avšak již v tu chvíli, kdy to říkal, v něm probuzenou jiskřičku naděje uhasila náhlá vlna silné pochybnosti. Proč by měl věřit tomu starému pobudovi, když ví, jaké podnájemníky si Aurora vybírá? Měl by se vrátit ke své osobní hře a začít počítat body za lži. Vztyčil se z rozviklané židle a upřel na usmoleného vandráka a na jeho fantastickou hračku cynický pohled.

»K čemu to všechno?« Jeho hlas najednou zdrsněl. »Navnadil jste mě a já bych skutečně udělal cokoli, abych je zarazil. Ale co vás opravňuje myslet si, že můžete něco udělat?«

Sledge si ho zamyšleně prohlížel.

»Měl bych být schopen je zarazit,« řekl pak měkce. »Protože já jsem ten nešťastný blázen, který je uvedl do pohybu. Skutečně jsem je předurčil k tomu, aby sloužili a poslouchali a aby chránili člověka před tím, co by mu mohlo ublížit. Ano, Základní směrnice je můj nápad. Ale nevěděl jsem, kam to všechno povede.«

Do zchátralých místností se zvolna vkrádalo šero; hromadilo se v nezametených rozích a na podlaze. Přístroje na kuchyňském stolku, podobné hračkám, začaly ztrácet své obrysy a nabývat podivné tvary, až na bílé paládiové jehle matně zajiskřil poslední paprsek světla.

Zdálo se, že město za okny je nezvykle ztichlé. Zrovna za protější alejí humanoidi právě zcela bez hluku stavěli nový dům. Nikdy spolu nemluvili, protože každý věděl všechno to, co kterýkoli jiný. Podivné materiály, které používali, se daly spojovat bez rámusu kladiva nebo pily. Slepá stvořeníčka se v houstnoucí tmě pohybovala s jistotou a tak tiše, že připomínala stíny.

Sledge, nahrbený, unavený a starý, seděl na vysoké stoličce a vyprávěl o své minulosti. Underhill se opatrně znovu posadil na rozviklanou židli a naslouchal. Pozoroval sukovité a zbrázděné Sledgeovy ruce, ztmavlé popáleninami. Ty ruce bývaly neobyčejně silné, ale teď se v šeru neklidně třásly.

»Raději o tom s nikým nemluvte. Řeknu vám, jak všechno začalo, a vy pochopíte, co musíme udělat. Ale rozhodně se o tom nezmiňujte jinde než v těchto místnostech, humanoidi jsou totiž velmi schopní v tom, jak vymazávat nešťastné vzpomínky nebo úmysly, které ohrožují jejich úsilí při naplňování Základní směrnice.«

»Jsou velice schopní,« souhlasil trpce Underhill.

»V tom je celý ten problém,« řekl Sledge. »Snažil jsem se sestrojit dokonalý stroj. Podařilo se mi to až příliš dobře. A takhle k tomu došlo.«

Vychrtlý, s ostře řezanými rysy, seděl v houstnoucím šeru nahrbeně a unaveně a vyprávěl.

»Před šedesáti lety jsem dělal asistenta na katedře atomové teorie na jedné malé univerzitě na vyprahlém jižním světadílu planety Wing IV. Byl jsem tehdy velmi mladý, plný ideálů a měl jsem dost špatné představy o životě a politice a válce, prakticky o všem kromě atomové teorie.«

Zvrásněnou tváří mu v šeru přeletěl smutný úsměv.

»Asi jsem až moc věřil faktům a příliš málo lidem. Nedůvěřoval jsem emocím, protože jsem neměl čas na nic jiného než na vědu. Vzpomínám si, že jednou jsem jako koníčka pěstoval všeobecnou sémantiku. Chtěl jsem aplikovat vědeckou metodu na každou situaci a zredukovat veškerou zkušenost na vzorce. S nevědomostí a chybami lidí jsem měl bohužel dost málo trpělivosti a myslel jsem, že dokonalý svět může vytvořit věda samotná.«

Na chvíli se odmlčel, jen seděl a upřeně hleděl oknem na černá tichá stvoření, která se míhala jako stíny kolem nového paláce vyrůstajícího za protější alejí přímo snovou rychlostí.

»Znal jsem jednu dívku.« V zármutku mírně pokrčil svými širokými, unavenými rameny. »Kdyby se události vyvíjely jen trochu jinak, mohli jsme se vzít a prožít svoje životy v tom klidném univerzitním městečku a snad i vychovat jedno nebo dvě děti. A neexistovali by žádní humanoidi.« Povzdechl si do chladu vkrádajícího se s tmou. »Dokončoval jsem disertační práci o separaci izotopů paládia, dost úzká problematika, ale měla mi stačit. Ta dívka pracovala jako bioložka, ale chtěla práce nechat, až se vezmeme. Myslím, že z nás mohli být dva velice šťastní lidé, zcela normální a celkem neškodní.

Ale pak přišla válka, na světech Wingu IV byly války až příliš časté už od začátku jejich kolonizace. Válku jsem přežil v tajné podzemní laboratoři, kde jsem konstruoval vojenské mechany. Ale ona se dobrovolně přihlásila k vojenskému výzkumu biotoxinů. Došlo k nehodě. Několik molekul nového viru se dostalo do ovzduší a všichni, co na biotoxinech dělali, zahynuli krajně nepříjemnou smrtí.

Mně zůstala moje věda a trpkost, na niž se jen stěží dalo zapomenout. Když válka skončila, vrátil jsem se na svou malou univerzitu se stipendiem na vojenský výzkum. Šlo o čistě vědecký projekt, teoretické zkoumání jaderných vazebných sil, tehdy chybně interpretovaných. Nechtělo se po mně, abych vyrobil skutečnou zbraň, a já jsem ani nepoznal, že to zbraň je, když jsem ji nakonec objevil.

Sepsal jsem jen pár stránek dost náročné matematiky o nové teorii atomové struktury, která obsahovala nový výraz pro jednu složku vazebních sil. Ale ty tenzory vypadaly jako neškodná abstrakce. Neviděl jsem žádnou možnost, jak svou teorii experimentálně ověřit nebo předpovězenou sílu ovládat. Vojenské úřady daly svolení, abych poznatky publikoval v celkem nevýznamném technickém přehledu vydávaném univerzitou.

Příští rok jsem učinil hrozný objev, zjistil jsem, jaký význam ty tenzory mají. Pro ovládnutí oné teoretické síly, jak se ukázalo, měly klíčový význam prvky rhodiové triády. Můj článek naneštěstí přetiskli v zahraničí a přibližně ve stejnou dobu muselo několik jiných fyziků učinit tentýž neblahý objev.

Zahájení války, která trvala téměř rok, měl zřejmě na svědomí nepodařený laboratorní pokus. Nedařilo se totiž určit, jaká kapacita vyladěného rhodomagnetického záření je nutná, aby došlo k destabilizaci těžkých atomů. Zásoba hornin těžkých kovů vybuchla nepochybně pouze nešťastnou náhodou a výbuch neopatrného experimentátora rozmetal.

Vojenské síly dotyčného národa, které přežily, podnikly proti domnělým útočníkům odvetná opatření a ve srovnání s jejich rhodomagnetickými svazky paprsků vypadaly zastaralé plutoniové bomby docela neškodně. Takový svazek paprsků o pouhých několika wattech výkonu mohl štěpit těžké kovy ve vzdálených elektrických přístrojích nebo stříbrné mince, které nosili lidé po kapsách, zlaté plomby v zubech nebo dokonce jód ve štítné žláze. A pokud tohle nestačilo, o něco výkonnější svazky paprsků mohly vyvolat výbuchy hornin těžkých kovů přímo v zemi.

Každý světadíl na Wingu IV byl rozbrázděn krátery hlubšími než hlubiny oceánu a pokryt novými vulkanickými horami. Atmosféra byla otrávená radioaktivním prachem a plyny a s deštěm se k zemi snášelo smrtící bláto. Většina života zanikla, dokonce i v krytech.

Ani tentokrát jsem neutrpěl žádnou fyzickou újmu. Opět jsem byl totiž uvězněn v podzemním pracovišti a tentokrát jsem konstruoval nové typy vojenských mechanů, kteří měli být napájeni a řízeni rhodomagnetickými paprsky, protože válka se stala příliš bleskovou a příliš smrtelnou, než aby v ní mohli bojovat jako vojáci lidé. Moje pracoviště se nacházelo v oblasti lehkých usazeninových hornin, které nebylo možné přivést k výbuchu, a tunely byly proti štěpným frekvencím odstíněny.

Avšak po duševní stránce jsem z toho vyšel téměř šílený. Můj objev proměnil planetu v trosky. Tíha té viny byla tak nesmírná, že by ji neunesl žádný člověk, a rozleptala mou poslední víru v dobro a integritu člověka.

Pokusil jsem se napravit, co jsem spáchal. Bojující mechani, vyzbrojení rhodomagnetickými zbraněmi, planetu zpustošili. Teď jsem začal plánovat rhodomagnetické mechany, kteří by odklidili trosky a na jejich místě začali znovu stavět.

Snažil jsem se tyto nové mechany konstruovat tak, aby se vždy řídili jistými zabudovanými příkazy, podle nichž by se nikdy nedali zneužít k válce ani ke zločinu, ani k žádnému jinému bezpráví vůči člověku. Technicky to bylo velice obtížné a kromě toho jsem měl další problémy s několika politiky a válečnými dobrodruhy, kteří chtěli mít pro svoje vojenské plány mechany bez omezujících příkazů, na Wingu IV toho sice moc nezůstalo, kvůli čemu by se dalo válčit, ale existovaly jiné planety, šťastné a zralé na loupežné plenění.

Abych nové mechany mohl dokončit, byl jsem nucen zmizet. S větším počtem nejlepších mechanů, jaké jsem do té doby udělal, jsem se uchýlil na experimentální rhodomagnetické plavidlo a v něm se mi podařilo dostat se na světadíl, kde štěpení hluboko uložených rud zničilo celou populaci.

Konečně jsme přistáli u kousku rovné planiny, zcela obklopené obrovskými novými horami. Nehostinné místo. Půdu zde spálily spodní vrstvy černé sklovité škváry a jedovaté bahno. Temné srázy nových vrcholků obklopujících planinu byly rozeklány zlomy a pokryty proudy ztuhlé lávy. Na nejvyšších vrcholcích se už bělal sníh, ale vulkanické jícny stále chrlily mračna temné smrti. Všechno neslo stopy ohně a běsnění.

Musel jsem tam učinit fantastická opatření, abych uhájil holý život. Zůstal jsem na palubě lodě, dokud nebyla dokončena první odstíněná laboratoř. Nosil jsem složitý ochranný oblek a masky. Využil jsem všechny dostupné lékařské prostředky, abych si vyléčil následky způsobené zhoubným zářením a částicemi. Ale i tak jsem beznadějně onemocněl.

Mechani se tam však cítili jako doma. Záření jim neškodilo. Děsivé okolí je nemohlo skličovat, protože neznali emoce. Nevadilo jim, že tam není život, protože sami nebyli živí. Tam, na tom místě životu tak cizím a nepřátelském, se zrodili humanoidi.«

Starý muž, nahrbený a v houstnoucí tmě mrtvolně pobledlý, se na okamžik odmlčel. Svýma vyhaslýma očima vážně a upřeně shlížel na uspěchané postavičky, které se za alejí kmitaly jako neklidné stíny a tiše stavěly podivný nový palác, jenž do noci vysílal tlumenou záři.

»Svým způsobem jsem si tam taky připadal jako doma,« pokračoval rozvážně hlubokým, drsným hlasem. »Víru ve svůj vlastní druh jsem pozbyl. A protože jsem byl obklopen samými mechany, přenesl jsem ji na ně. Rozhodl jsem se stvořit lepší mechany, imunní vůči lidským slabostem a schopné ochránit člověka před ním samotným.

Humanoidi přirostli k mému nemocnému srdci jako děti. Pracovní utrpení nemusím snad popisovat. Došlo k omylům, selháním, zrůdám. Zažil jsem dost potu a muk a svírání u srdce. Přešla léta, než se podařila spolehlivá série prvního dokonalého humanoida.

Pak bylo třeba vybudovat Centrálu — protože všichni jednotliví humanoidi neměli být víc než údy a smysly jediného mechanického mozku. Právě tohle otvíralo cestu ke skutečné dokonalosti. Dřívější elektroničtí mechani se svými individuálními relátkovými centry a nevýkonnými bateriemi trpěli inherentním omezením. Nemohli být než hloupí, slabí, neobratní, pomalí. Ale ze všeho nejhorší se mi zdálo to, že s nimi lidé mohli manipulovat podle své libovůle.

Centrála tyto nedostatky překonala. Svými svazky energetických paprsků dodávala každé jednotce neselhávající energii z velkých jaderných elektráren. Svými svazky regulačních paprsků vybavila každou jednotku neomezenou pamětí a vynikající inteligencí. A nejlepší ze všeho, jak jsem tehdy věřil, bylo to, že mohla být spolehlivě chráněna před jakýmkoli lidským zásahem.

Celý reakční systém byl konstruován tak, aby sám sebe zajišťoval před interferencí ze strany lidského sobectví nebo fanatismu. Svým provedením automaticky zajišťoval bezpečí a štěstí člověka. Znění Základní směrnice znáte: sloužit a poslouchat a chránit člověka před tím, co by mu ublížilo.

Staří individualističtí mechani, které jsem s sebou původně přivezl, mi pomohli vyrobit součástky a já jsem vlastníma rukama sestavil první sekci Centrály. Trvalo to tři roky. Když byla Centrála dokončena, první čekající humanoid mohl ožít.«

Sledgeův zamyšlený pohled pronikl šerem k Underhillovi.

»Skutečně mi připadal jako živý,« pronesl důrazně hlubokým hlasem. »Živý a nádhernější než kterákoli lidská bytost, protože byl stvořen, aby zachoval život. Byl jsem nemocen a osamělý, ale pyšný jako otec nového stvoření, dokonalého a navždy imunního vůči jakékoli možné infekci zla.

Humanoidi dodržovali Základní směrnici poctivě. První jednotky postavili další a ti vybudovali podzemní továrny na hromadnou výrobu budoucích hord. Jejich nové lodě vysypávaly rudu a písek do atomových pecí pod planinou a z temné mechanické porodnice vycházeli rázným krokem noví dokonalí humanoidi.

Rojící se humanoidi vybudovali pro Centrálu novou věž, vysoký bílý sloup, nádherně se tyčící uprostřed té ohněm zjizvené pustoty. Etáž po etáži spojovali nové reléové sekce v jediný mozek, až se kapacita jeho chápavosti stala téměř nekonečná.

Pak se vydali znovu vybudovat zničenou planetu a později poskytovat své dokonalé služby na jiné světy. Tehdy jsem se cítil vrcholně spokojen. Myslel jsem, že jsem přišel na to, jak skoncovat s válkou a zločinem, chudobou a nerovností, lidskými omyly a z toho plynoucím lidským utrpením.«

Starý muž si v temnotě povzdechl a ztěžka se pohnul. »Vidíte, že jsem se mýlil.«

Underhill odvrátil zrak od tmavých, neklidných stvoření, nehlučných jako stíny, která venku za oknem stavěla světélkující palác. Již dávno si zvykl posmívat se v duchu zdaleka méně pozoruhodným historkám Aurořiných podnájemníků, a proto se v něm probudila určitá pochybnost. Ale utrápený Sledge hovořil klidně a střízlivě a ti černí vetřelci, jak si uvědomil, za ním nevnikli. »Proč jste je nezarazil?« zeptal se. »Když jste ještě mohl.« »Zůstal jsem příliš dlouho v Centrále,« Sledge si znovu povzdychl, teď lítostivě. »Tam bylo moje místo, dokud vše nemělo konečnou podobu. Konstruoval jsem nové jaderné elektrárny, a dokonce jsem plánoval metody, jak zavést humanoidní služby s co nejmenším rozruchem a odporem.« Underhill se ve tmě kysele zašklebil. »S těmi metodami jsem se seznámil,« poznamenal. »Jsou docela účinné.«

»Tehdy jsem účinnost zřejmě přímo zbožňoval,« přitakal znaveně Sledge. »Holá fakta, abstraktní pravdy, mechanickou dokonalost. Křehkost lidských bytostí jsem musel nenávidět, když mě uspokojovalo tříbit dokonalost nových humanoidů, ale v té mrtvé, zpustošené krajině jsem našel jakési štěstí. Vlastně jsem se do svých výtvorů zamiloval. Bohužel.« Jeho zapadlé oči žhnuly horečnatě tmou. »Nakonec mě probudil člověk, který mě přišel zabít.« Sledge se v houstnoucí tmě toporně pohnul. Underhill posunul své těžiště, ale dával přitom pozor na rozviklanou židli. Čekal a hluboký hlas zvolna pokračoval:

»Nikdy jsem se nedozvěděl, kdo to byl a jak se tam vlastně dostal. Žádný normální člověk nemohl dokázat, co dokázal on, a tehdy jsem litoval, že jsem se s ním neseznámil dřív. Musel to být vynikající fyzik a zkušený horolezec. Myslím si, že se taky vyznal v lovu na člověka. Vím však, že byl inteligentní a přímo posedlý odhodláním.

Ano, přišel skutečně proto, aby mě zabil. Nějak se mu podařilo dostat se na ten velký ostrov nepozorovaně. Na ostrově dosud nikdo nebydlel, humanoidi nedovolili žádnému člověku kromě mne, aby se dostal do blízkosti Centrály. Jemu se nějak podařilo vyhnout se jejich detekčním paprskometům a automatickým zbraním.

Odstíněné letadlo, které použil, se později našlo opuštěné na vysoko položeném ledovci. Zbytek cesty do údolí šel pěšky přes ty drsné, nové hory, kde neexistovala žádná stezka. Nějak se mu podařilo přežít cestu přes nánosy lávy, dosud doutnající smrtelným atomovým žárem.

Chráněn nějakým rhodomagnetickým štítem, humanoidi nedovolili, abych jej prozkoumal, se dostal nepozorovaně přes kosmodrom, který tehdy zabíral většinu velké planiny, a do nového města obklopujícího věž Centrály. Něco takového vyžadovalo víc odvahy a odhodlání, než má většina lidí, a nikdy jsem se nedozvěděl, jak to vlastně dokázal.

Nějak se dostal až do mé kanceláře ve věži. Pronikavě na mě vykřikl; vzhlédl jsem a spatřil ho ve dveřích. Byl téměř nahý, rozdrásaný a zkrvavený od skalisk. Ve své zraněné, krví potřísněné ruce svíral pistoli, ale mnou nejvíc otřásla nenávist, která mu planula v očích.«

Shrben na té vysoké stoličce v temné místnosti se Sledge mírně zachvěl.

»Nikdy jsem neviděl tak nepopsatelně svírající nenávist, ani u obětí války ne. A nikdy jsem tolik nenávisti neslyšel, kolik na mě výkřikem několika slov vychrlil. „Přišel jsem tě, Sledgi, zabít. Zastavit tvoje mechany a osvobodit člověka!"

Samozřejmě že v tom se mýlil. Bylo již příliš pozdě na to, aby moje smrt humanoidy zastavila, ale to on nevěděl. Oběma krvácejícíma rukama pozvedl nejistě zbraň a vystřelil.

Tím, že na mě vyzývavě křičel, varoval mě nějakou tu sekundu předem. Sklonil jsem se prudce za stůl. A ten první výstřel ho prozradil humanoidům, kteří ho do té doby z neznámého důvodu nebrali na vědomí. Sesypali se na něho dřív, než mohl znovu vystřelit. Sebrali mu pistoli a strhli z něho jakousi síťovinu z jemného, bílého drátu, kterou měl na celém těle, musela být součástí jeho ochranného štítu.

Byla to jeho nenávist, co mě donutilo procitnout. Do té doby jsem ani na okamžik nezapochyboval, že většina lidí, kromě několika věčných nespokojenců, bude za humanoidy vděčná. Nedokázal jsem jeho nenávist pochopit, ale humanoidi mě při té příležitosti informovali, že mnoho lidí muselo podstoupit drastickou léčbu operací mozku, drogami a hypnózou, aby za Základní směrnice mohlo žít šťastně. Tohle prý nebyl první zoufalý pokus mě zabít, kterému zabránili.

Chtěl jsem s vetřelcem hovořit, ale humanoidi ho kvapně odvlekli na operační sál. Když mi konečně dovolili, abych se s ním setkal, ležel v posteli a nějak přihlouple se na mě usmíval. Pamatoval si, jak se jmenuje, věděl i moje jméno, humanoidi se v takové léčbě stali skutečnými mistry. Ale nevěděl, jak se dostal do mé kanceláře, nebo že se mě dokonce pokusil zabít. Polohlasně neustále opakoval, že miluje humanoidy, protože oni jsou zde, aby lidé byli šťastní. A že on sám je teď velice šťastný. Jakmile se mohl pohybovat, humanoidi ho odvedli na kosmodrom. Nikdy víc jsem ho neviděl. Začal jsem chápat, co jsem způsobil. Humanoidi mi již dříve postavili rhodomagnetickou jachtu, v které jsem podnikal výlety do kosmického prostoru a pracoval, míval jsem rád absolutní ticho a pocit, že jsem jedinou lidskou bytostí do vzdálenosti sta miliónů mil. Teď jsem si ji objednal a vydal se v ní na okružní cestu po planetě, abych se dozvěděl, proč mě ten člověk tak nenáviděl.«

Starý muž pokynul hlavou směrem k nezřetelným, uspěchaným postavičkám, které v tiché temnotě za alejí pilně sestavovaly podivný, zářivý palác.

»Dovedete si představit, co jsem zjistil,« řekl. »Hořkou marnost uvězněnou v prázdné nádheře. Ve své starostlivosti o bezpečí a štěstí člověka prokázali humanoidi až příliš velkou schopnost a na člověka nezbylo nic, co by mohl dělat.«

Ve zhoustlé tmě upřel oči na své velké ruce, dosud schopné, ale opotřebované a zjizvené celoživotní prací. Sevřel je bojovně v pěst a znaveně opět prsty roztáhl.

»Zjistil jsem něco horšího než válku, zločin, nouzi a smrt.« V jeho chrčivém, hlubokém hlase zazněla krutá trpkost. »Naprostou marnost. Lidé seděli s rukama v klíně, protože na ně nezbylo nic, co by mohli dělat. Stali se z nich ve skutečnosti zhýčkaní zajatci, zavření ve velice důmyslném vězení. Pokoušeli se možná bavit hrami, ale nezbylo nic, oč by stálo za to hrát. Většina aktivních sportů byla podle Základní směrnice považována za příliš nebezpečnou pro člověka. Věda byla zakázána, protože laboratoře představovaly rizikové pracoviště. Stipendia se stala zbytečná, protože humanoidi dokázali odpovědět na každou otázku. Umění zdegenerovalo na odporný odraz marnosti. Smysl a naděje zanikly. Nezůstal žádný životní cíl. Člověk se mohl věnovat nějaké bezduché zálibě, hrát nehazardní karetní hry nebo jít do parku na bezpečnou procházku, a stále ho střežili humanoidi. Ti byli silnější než člověk a všechno uměli líp, plavat nebo hrát šachy, zpívat nebo znát archeologii. V celé lidské rase museli vyvolat masový komplex méněcennosti.

Není divu, že se mě pokusili lidé zabít! Protože z té naprosté marnosti neexistoval žádný únik. Nikotin nebyl dovolen. Alkohol byl na příděl. Drogy byly zakázány. Na sex se pečlivě dohlíželo. Také sebevražda jasně odporovala Základní směrnici a humanoidi se naučili odstraňovat všechny možné smrtelné nástroje z dosahu.«

S pohledem upřeným na poslední bílé odlesky na paládiové jehle si starý muž znovu povzdechl.

»Když jsem se vrátil do Centrály,« pokračoval, »pokusil jsem se Základní směrnici pozměnit. Stejně jsem nikdy neměl v úmyslu, aby se prováděla tak důsledně. Nyní jsem pochopil, že se musí upravit tak, aby lidem umožnila svobodně žít a růst, pracovat a bavit se, riskovat život, když budou chtít, vybrat si a nést důsledky.

Jenže ten buditel přišel pozdě. Centrálu jsem vymyslel až příliš dobře. Její reléový systém spočíval výhradně na bázi Základní směrnice. Byla zkonstruována tak, aby odolala lidskému zásahu. Odolala i mému. Její logika jako obvykle vynikala dokonalostí.

Humanoidi přišli s tím, že pokus mě zabít dokazuje, že důmyslná obrana Centrály a Základní směrnice nejsou dosud dostatečné. Připravovali evakuaci veškeré populace planety na jiné světy. Když jsem se pokusil Základní směrnici změnit, odeslali mě s ostatními.«

Underhill se tmou pozorně zahleděl na Sledge.

»Ale copak nejste vůči nim imunní?« zeptal se nechápavě. »Jak vás mohli donutit?«

»Myslel jsem, že jsem proti nim chráněn,« řekl mu Sledge. »Do reléového systému jsem sice již dřív zabudoval příkaz, aby humanoidi neomezovali volnost mého jednání, aby nechodili do míst, kde se nacházím, aby se mě vůbec nedotýkali, pokud o to výslovně nepožádám. Byl jsem však bohužel až příliš důsledný v tom, abych zabezpečil Základní směrnici před zásahem lidské libovůle.

Když jsem vešel do věže, abych pozměnil nastavení relé, šli se mnou. Nedovolili mi dostat se ke kritickým relé. Když jsem trval na svém, ignorovali imunitní příkaz. Přemohli mě a posadili do kosmické lodě. Sdělili mi, že teď, když jsem chtěl změnit Základní směrnici, stal jsem se stejně nebezpečný jako každý jiný člověk. Na planetu Wing IV jsem se nesměl nikdy vrátit.«

Sledge, shrbený na stoličce, pokrčil mírně rameny na znamení beznaděje.

»Od té doby jsem ve vyhnanství. Mám jediný sen a tím je zastavit humanoidy. Třikrát jsem se pokusil vrátit na křižníku vybaveném zbraněmi, abych Centrálu zničil, ale jejich hlídkové lodě se mi vždy postavily do cesty dřív, než jsem se dostal dostatečně blízko, abych mohl udeřit. Při posledním pokusu se křižníku zmocnili a těch pár mužů, co bylo se mnou, zajali. Zbavili je nešťastných vzpomínek a nebezpečných úmyslů. Avšak mě, s ohledem na mou imunitu, nechali jít, když mi odebrali veškeré zbraně.

Od té doby před nimi prchám. Rok co rok jsem se neustále musel přemisťovat z planety na planetu, abych měl před nimi náskok. Na několika různých světech jsem publikoval svoje rhodomagnetické objevy a pokoušel se připravit lidi tak, aby byli dostatečně silní a vydrželi jejich příchod. Ale rhodomagnetická věda je nebezpečná. Základní směrnice předpokládá, že lidé, kteří rhodomagnetismus zvládnou, potřebují ještě větší ochranu než ostatní. A humanoidi pokaždé přišli příliš brzy.« Starý muž se odmlčel a znovu si povzdychl. »V nových rhodomagnetických lodích se mohou šířit velmi rychle a jejich počet není omezen. Teď se to jimi musí na Wingu IV hemžit jako v obrovském mraveništi; snaží se přinést Základní směrnici každé lidské planetě. Cesty k úniku není, musejí se zastavit.«

Underhill upřeně hleděl na přístroje připomínající hračky, dlouhou, lesklou jehlu a matnou olověnou kouli na kuchyňském stolku, které ve tmě vypadaly dost neurčitě. Úzkostlivě zašeptal: »A vy doufáte, že teď je zastavíte, s tímhle?« »Jestli to stihneme dokončit včas.« »Ale jak?« Underhill potřásl hlavou. »Je to tak nepatrné.« »Ale dostatečně velké,« pronesl důrazně Sledge. »Protože je to něco, čemu nerozumějí. Jsou schopni dokonale dávat poznatky dohromady a aplikovat vše, co znají, ale nemají tvůrčí schopnosti.«

Pokynul směrem k přístrojům na stole. »Tohle zařízení nevypadá působivě, ale je to něco nového. Využívá rhodomagnetickou energii nikoli ke štěpení atomů, ale k jejich syntéze. Jak víte, stabilnější atomy jsou ty, které se nacházejí blíž středu periodické soustavy, a energii lze uvolňovat slučováním lehkých atomů stejně jako štěpením atomů těžkých.«

Jeho hlas měl najednou přízvuk moci. »Toto zařízení je klíčem k energii hvězd. Protože hvězdy svítí energií uvolněnou při slučování atomů, hlavně z vodíku převedeného na hélium přes uhlíkový cyklus. Toto zařízení nastartuje slučovací proces jako řetězovou reakci pomocí katalytického účinku rhodomagnetického paprsku vyladěného na potřebný výkon a kmitočet.

Humanoidi dnes nedovolí žádnému člověku, aby se přiblížil Centrále do vzdálenosti tří světelných roků, nemohou však ani tušit, že takové zařízení je možné. Mohu je použít odtud, abych převedl vodík z moří na Wingu IV na hélium a dále většinu hélia a kyslíku na ještě těžší prvky. Od nynějška za sto let spatří astronomové na této planetě v tom směru záblesk krátké a náhle probuzené novy. Ale humanoidi by měli přestat fungovat v okamžiku, kdy svazek paprsků vyšleme.«

Underhill seděl v noční tmě napjatě a mračil se. Sledgeův hlas byl střízlivý a přesvědčivý a ten hrůzný příběh zněl docela pravdivě. Viděl černé a nehlučné humanoidy míhající se bez přestání kolem slabě se lesknoucích zdí toho nového zámečku za alejí. Na svoje špatné mínění o Aurořiných podnájemnících docela zapomněl.

»A nás to asi zabije?« zeptal se chraptivě. »Ta řetězová reakce…«

Sledge potřásl záporně hlavou.

»Pro slučovací proces je nutná určitá, velmi nízká intenzita záření,« vysvětloval. »Zde, v naší atmosféře, bude svazek paprsků příliš intenzívní, než aby nastartoval nějakou reakci, můžeme zařízení použít přímo zde, v této místnosti, protože pro paprsek budou stěny zcela prostupné.«

Underhill s úlevou přikývl. Byl pouhým malým obchodníkem, rozrušeným z toho, že jeho podnik je v troskách, a nešťastným proto, že ztrácel svobodu. Doufal, že Sledge dokáže humanoidy zastavit, ale nechtěl se stát mučedníkem.

»Dobrá!« Nabral zhluboka dech. »Co se teda musí udělat?«

Sledge pokynul ve tmě směrem ke stolku.

»Samotný integrátor je téměř dokončen,« řekl. »MaIý štěpný generátor je v tom olověném odstínění. Mám i rhodomagnetický konvertor, potenciometry, transmisní zrcadla a zaostřovací jehlu. Co schází, je směrovač.«

»Směrovač?«

»Zaměřovací nástroj,« vysvětloval Sledge. »Víte, žádný druh teleskopického zaměřovače se nehodí, za posledních sto let musela planeta urazit hezkou vzdálenost a svazek paprsků musí být extrémně úzký, aby doletěl tak daleko. Musíme použít rhodomagnetický rozkladový paprsek a elektronický konvertor, abychom dostali obraz, který můžeme vidět. Obrazovku mám a pro další součástky mám výkresy.«

Toporně slezl z vysoké stoličky a konečně rozsvítil světla, levné fluorescenční zářivky, které může člověk zapnout i vypnout sám. Rozbalil stočené výkresy a vysvětlil Underhillovi, co má udělat. A Underhill souhlasil, že se zítra brzy ráno vrátí.

»Mohu ze své dílny přinést nějaké nástroje,« dodal. »Mám tam malý soustruh, na kterém jsem kdysi obráběl součástky pro modely, přenosnou vrtačku a svěrák.«

»Budeme je potřebovat,« řekl starý muž. »Ale dávejte na sebe pozor. Nezapomeňte, že nejste imunní jako já. Jestliže vzbudíte jejich podezření, ztratím imunitu i já.«

Underhill pak jen nerad odcházel ze zchátralých místností s prasklinami v zašlé omítce a opotřebovanými, důvěrně známými koberci na důvěrně známé podlaze. Zavřel za sebou dveře, obyčejné skřípající dveře ze dřeva, tak jednoduché, že s nimi mohl manipulovat člověk. Chvěl se a měl nepříjemné pocity, když sestupoval po schodech a mířil k novým lesklým dveřím, které nedokázal otevřít.

»K vašim službám, pane Underhille.« Dříve než pozvedl ruku, aby zaklepal, ten lesknoucí se hladký panel se odsunul nehlučně stranou. Uvnitř stál černý mechánek s neživýma očima a ostražitě čekal. »Vaše večeře je připravena, pane.«

Něco ho přimělo otřást se. Ve štíhlém, nahém půvabu humanoida viděl moc všech těch rojících se hord, blahosklonných, a přesto hrozivých, dokonalých a nepřemožitelných. Ta křehká, nicotná zbraň, které Sledge říkal integrátor, mu náhle připadla jako ztracená, bláhová naděje. Propadl zoufalé skleslosti. Ale netroufal si ji dát najevo.

Příštího rána sestoupil Underhill obezřetně po schodech do suterénu, aby ukradl svoje vlastní nástroje. Zjistil, že suterén byl rozšířen a pozměněn. Na nové podlaze, hřejivé, tmavé a elastické, se pohyboval tak tiše jako humanoid. Nové stěny vydávaly tlumené světlo. Několik nových dveří neslo úhledná světelná označení: PRÁDELNA, SKLAD, HERNA, DÍLNA.

Před posledními dveřmi se nejistě zastavil. Nový panel, odsunovatelný do strany, doutnal tlumeným nazelenalým světlem a byl zamknut. Zámek neměl žádnou klíčovou dírku, jen oválnou destičku z nějakého bílého kovu, za níž se nepochybně nacházelo rhodomagnetické relé. Zatlačil na ni, ale bez výsledku.

»K vašim službám, pane Underhille.« Provinile sebou trhl a snažil se nedat najevo, že se mu náhle roztřásla kolena. Před chvílí se ujistil, že jeden humanoid bude půl hodiny zaneprázdněn mytím Aurořiných vlasů, a netušil, že v domě je ještě jiný. Ten musel vyjít ze dveří označených SKLAD, protože stál jako socha pod jejich nápisem, blahovolně starostlivý, půvabný a hrůzný. »Co si přejete?«

»Hm… nic.« Slepé ocelové oči pronikavě hleděly a Underhill cítil, že humanoid musí jeho tajný úmysl rozpoznat. Zoufale hledal logickou výmluvu. »Jen se rozhlížím.« Z jeho staženého hrdla vyšel drsný a vyprahlý hlas. »Ale vylepšili jste to tady!« V beznadějných rozpacích pokynul hlavou ke dveřím označeným HERNA. »Co je uvnitř?«

Humanoid se nemusel ani pohnout, aby skryté relé uvedl do činnosti. Svítivý panel se odsunutím do strany otevřel, když k němu Underhill zamířil. Tmavé stěny uvnitř náhle zahořely tlumeným světlem. Místnost byla prázdná.

»Právě vyrábíme rekreační zařizení,« vysvětloval pohotově humanoid. »Vybavení herny dokončíme co nejdříve.«

Aby přerušil trapnou odmlku, Underhill ve snaze něco říct zabručel: »Malý Frank má soupravu šipek a myslím, že jsme měli i pár starých tréninkových golfových holí.«

»Odnesli jsme je,« informoval ho vyrovnaným hlasem humanoid. »Takové nástroje jsou nebezpečné. Dodáme bezpečné vybavení.«

Underhill si vzpomněl, že i sebevražda je zakázána.

»Zřejmě soupravu dřevěných kostek,« poznamenal trpce.

»Dřevěné kostky jsou nebezpečně tvrdé,« poučil ho laskavým hlasem humanoid, »a dřevěné třísky mohou ublížit. Ale my vyrábíme plastové stavebnicové kostky, které jsou zcela neškodné. Přejete si z nich soupravu?«

Underhill, neschopen slova, upřel na tmavý, půvabný obličej pohled.

»Rovnéž jsme odstranili nástroje z vaší dílny,« informoval ho přívětivý hlas. »Tyto nástroje jsou nadmíru nebezpečné, ale my vám můžeme opatřit zařízení na opracování měkkých plastů.«

»Díky,« zamumlal Underhill neklidně. »To nespěchá.«

Vydal se na zpáteční cestu, ale humanoid ho zastavil.

»Když jste nyní pozbyl svůj podnik,« pronesl naléhavě, navrhujeme vám, abyste formálně přijal naše úplné služby. Ti, kdo podepíší převod majetku, mají přednost a my pak budeme moci okamžitě doplnit domácí personál.«

»Aní tohle nespěchá,« řekl zarputile Underhill.

Z domku utekl, i když musel čekat na humanoida, až mu otevře dveře, a vyšplhal se po schodech ke garážnímu bytu. Sledge ho pustil dovnitř. Underhill klesl na rozviklanou kuchyňskou židli a měl radost z popraskaných stěn, které nevydávaly světlo, a dveří, které mohl obsluhovat člověk.

»Nemohl jsem se k nástrojům dostat,« hlásil nešťastně, »a oni je chtějí odnést.«

Za ranního šera vypadal Sledge vyprahle a nemocně. Ve vyhublém obličeji se mu usadila váhavost a pod vpadlými očními důlky měl kruhy, jako by celou noc probděl. Underhill si povšiml, že podnos s netknutým jídlem je stále na zemi.

»Půjdu tam s vámi.« Byl unaven a nemocen, ale ve zmučených očích mu probleskovalo nezdolné odhodlání. »Musíme ty nástroje mít. Moje imunita snad ochrání nás oba.«

Vyhledal své odučené cestovní zavazadlo. V doprovodu Underhilla sestoupil po schodech a přešel dvorek k domku. U zadních dveří vytáhl drobnou podkovu z bílého paládia a přiložil jike kovovému oválku. Dveře se okamžitě odsunuly do strany a oni prošli kuchyní ke schodům do suterénu.

U dřezu stál černý mechánek a umýval nádobí, aniž cákal vodou nebo cinkal mísami. Underhill k němu zaletěl neklidným pohledem, řekl si, že tohle musí být ten, který na něho vyrazil ze skladu, protože ten druhý se ještě určitě zabývá Aurořinými vlasy.

Sledgeova pochybná imunita mu připadala velmi nejistou ochranou proti obrovské, vzdálené inteligenci humanoidů. Se zatajeným dechem přidal do kroku a oddechl si úlevou, když jim humanoid nevěnoval žádnou pozornost.

Chodba v suterénu tonula v šeru. Sledge přiložil drobnou podkovu k dalšímu relé, aby rozsvítil stěny. Otevřel dveře do dílny a uvnitř opět rozsvítil stěny.

Dílna byla demontována, pracovní stoly a skříně rozbity. Původní betonové zdi pokrývala jakási slizká svítící hmota. Na okamžik si Underhill ochromeně pomyslel, že nástroje jsou už pryč. Pak je našel navršené na sebe v jednom koutě včetně lukostřelecké soupravy, kterou mu Aurora koupila loni v létě, další předmět příliš nebezpečný pro křehké a sebevražedné lidské pokolení, vše připraveno k likvidaci.

Naskládali do zavazadla malý soustruh, vrtačku a svěrák a několik dalších drobných nástrojů. Underhill převzal náklad a Sledge zhasl stěny a zavřel dveře. Humanoid stále pilně pracoval u dřezu a zdálo se, že ani tentokrát je nevzal na vědomí.

Na venkovních schodech Sledge najednou zmodral, začal sípat a musel se zastavit, aby si odkašlal, ale nakonec se přece jenom dostali opět do garážního bytu, kam měli vetřelci zakázáno vniknout. Underhill připevnil soustruh na otlučený knihovnický stůl v předpokojíčku a pustil se do práce. Pomalu, den po dni, dostával směrovač konečnou podobu.

Underhill občas propadal pochybnostem. Někdy, když si uvědomil cyanotickou barvu ve vyhublém Sledgeově obličeji a silné třesení jeho pokroucených, seschlých rukou, zmocnily se ho obavy, zda Sledgeův mozek není třeba tak nemocen jako jeho tělo a zda jeho úmysl zastavit vetřelce není jen bláhová iluze.

A když si pečlivě prohlížel ten přístroj na kuchyňském stolku, otočnou jehlu a těžkou olověnou kouli, připadal mu celý plán jako nejnehoráznější hloupost. Jak by vůbec něco mohlo přivést k výbuchu moře na planetě tak vzdálené, že její mateřská hvězda byla viditelná jen hvězdářským dalekohledem?

Humanoidi ho však pokaždé z pochyb vyléčili.

Útočiště v podobě garážního bytu opouštěl Underhill vždycky jen velmi nerad, protože ve světlém, novém světě, jaký humanoidi budovali, se necítil ve své kůži. Netěšila ho lesklá nádhera jejich nové koupelny, protože v ní nemohl otočit ani kohoutkem, někteří lidé se sebevražednými sklony by se mohli pokusit utonout. Nelíbila se mu okna, která mohl otevírat pouze mechan, člověk by mohl náhodou vypadnout nebo schválně vyskočit a zabít se, ani okázalý hudební pokoj s nádhernými, nablýskanými reprodukčními přístroji, které mohl ovládat pouze humanoid.

Začal pociťovat stejně zoufalou naléhavost jako Sledge, ale ten ho vážně varoval: »Nesmíte se mnou trávit příliš mnoho času. Nesmíte jim umožnit, aby si domysleli, že naše práce je tak důležitá. Raději předstírejte, že v nich pomalu začínáte nacházet zálibu a že pouze zabíjíte čas, když mi pomáháte.«

Underhill se snažil, ale nebyl herec. Poslušně chodil domů jíst. Všemožně se nutil do konverzace, o čemkoli jiném než o vyhazování planet do vzduchu. Snažil se předstírat nadšení, když ho Aurora prováděla po domě, aby si prohlédl, co všechno se pozoruhodně zlepšilo. Tleskal Gayiným hudebním přednesům a chodil s Frankem na procházku do nádherných nových parků.

A viděl, co humanoidi s jeho rodinou udělali. To stačilo, aby se mu zase vrátila víra v Sledgeův integrátor a aby se zdvojnásobilo jeho přesvědčení, že je nutné humanoídy zastavit.

Aurora si zpočátku báječné nové mechany nemohla vynachválit. Zastali celou dřinu v domácnosti, nosili jídlo a sestavovali jídelníček a myli dětem krk. Strojili ji do nádherných šatů a poskytli jí spoustu času na karty.

Teď měla volného času až moc.

Dříve skutečně ráda vařila, alespoň těch několik speciálních jídel, která si rodina oblíbila. Ale sporák byl horký a nože ostré. Pro neopatrné a sebevražedné lidské bytosti byly kuchyně celkově příliš nebezpečné.

Mívala zálibu v jemných výšivkách, ale humanoidi jí sebrali jehly. Ráda řídívala auto, ale to se již nesmělo. Pokoušela se najít východisko v knihovničce s romány, ale humanoidi je všechny odstranili, protože se v nich psalo o nešťastných lidech v nebezpečných situacích.

Jednoho odpoledne ji Underhill zastihl v slzách.

»To je už příliš,« pronesla přerývaně a trpce. »Nenávidím a proklínám každého toho naháče. Zpočátku se humanoidi zdáli být báječní, ale teď mi nedovolí, ani abych si vzala cukroví. Nemůžeme se jich zbavit, miláčku? Nikdy?«

Underhill měl za zadkem slepého mechánka a musel říct, že nemohou. »Naším posláním je navždy sloužit lidem,« ujistil ji humanoid mile. »Museli jsme vám odebrat sladkosti, paní Underhillová, protože již nepatrná nadváha zkracuje předpokládanou délku života.«

Ani děti té absolutní péči neunikly. Frankovi ukradli celý arzenál smrtících předmětů, fotbalový míč a boxerské rukavice, kapesní nůž, káču, prak a brusle. Plastové hračky, které dostal náhradou, se mu nelíbily. Pokusil se utéci, ale jeden humanoid ho na ulici poznal a přivedl zpět do školy.

Gay vždycky snila o tom, že se stane velkou hudební umělkyní. Noví mechani již od svého příchodu nahradili její lidské učitele. Ale nyní, když ji jednou večer Underhill požádal, aby zahrála, tiše mu oznámila:

»Tati, já už nikdy na housle hrát nebudu.«

»Proč, miláčku?« Zahleděl se na ni pozorně, ohromen, a z tváře jí vyčetl, že to myslí smrtelně vážně. »Děláš takové pokroky, zejména od doby, kdy tě začali vyučovat humanoidi.«

»Za to můžou, táti, právě oni.« Na svůj dětský věk to říkala podivně unaveným a dospělým hlasem. »Jsou příliš dokonalí. Ať dělám co dělám, nikdy nebudu tak dobrá, jak jsou oni. Nemá to žádnou cenu. Nechápeš, tati?« Hlas se jí zachvěl. »Prostě to nemá cenu.«

Chápal. Podnícen novým odhodláním vrátil se ke svému tajnému úkolu. Humanoidy bylo nutno zastavit. Směrovač nabýval konečnou podobu jen pomalu, ale posléze nadešel okamžik, kdy Sledgeovy zkroucené a nejisté prsty připevnily na místo poslední drobnou součástku, kterou Underhill zhotovil, a pečlivě přiletovaly poslední spoj. Starý muž chraptivě zašeptal:

»Dokonáno jest.«

Nastával opět soumrak. Za okny zchátralých místností, okny z obyčejného skla, znehodnocenými bublinkami a křehkými, ale tak jednoduchými, že s nimi mohl manipulovat člověk, město Dvouříčí již bylo oblečeno do cizí nádhery. Staré pouliční lampy zmizely a přicházející noci byly dnes připraveny vzdorovat stěny podivných nových zámečků a vil, celé zářící barevnými světly. Několik tmavých a tichých humanoidů dosud pilně pracovalo na svítících střechách paláce za alejí.

Mezi skromnými stěnami bytečku postaveného člověkem byl nový směrovač připevněn ke konci kuchyňského stolku, Underhill již dříve stolek vyztužil a přinýtoval k podlaze. Přiletované přípojnice propojily směrovač a integrátor a tenká paládiová jehla se poslušně vychylovala, jak Sledge svými zmrzačenými, chvějícími se prsty zkoušel otáčet knoflíky.

»Hotovo,« pronesl chraptivě.

Zpočátku hovořil zdánlivě dost klidně, ale příliš rychle oddychoval. Jeho velké, sukovité ruce se začaly prudce třást a Underhill spatřil, že se na jeho zvrásněném a vychrtlém obličeji náhle objevily modré skvrny. Vysoká stolička se zakymácela a Sledge se křečovitě zachytil rohu stolku. Underhill pochopil, že je v agónii, a spěšně mu přinesl lék. Sledge jej spolkl a jeho sípavý dech se začal zklidňovat.

»Díky,« zašeptal chraptivě a přerývaně. »Budu v pořádku. Času mám dost.« Krátce pohlédl z okna na těch několik tmavých, nahých stvoření, která se dosud míhala jako stíny kolem zlatých věžiček a karmínově žhnoucí kupole paláce za alejí. »Pozorujte je,« řekl. »Řekněte mi, až přestanou.«

Počkal, až se mu chvějící se ruce zklidní, a pak začal otáčet knoflíky směrovače. Dlouhá jehla integrátoru se vychylovala tiše jako světlo.

Lidské oči nemohly vidět tu sílu, která dokáže rozmetat planetu. Lidské uši k ní byly hluché. Ve skříňce směrovače byla nainstalována obrazovka, aby vzdálený cíl převedla na obraz viditelný chabými lidskými smysly.

Jehla ukazovala na kuchyňskou zeď, ale ta svazek paprsků propustí. Přístroj vypadal neškodně jako hračka a byl tichý jako pohybující se humanoid.

Jehla se vychýlila a na fluorescenční ploše obrazovky se začaly pohybovat zelené světelné body představující hvězdy, které snímal bezčasý pátrací paprsek tiše vyhledávající svět určený k zániku.

Underhill poznal známá souhvězdí. Plížila se obrazovkou podle toho, jak se tichá jehla vychylovala. Když uprostřed obrazovky vytvořily tři hvězdy nepravidelný trojúhelník, jehla se náhle ustálila. Sledge se dotkl dalších knoflíků a zelené body se rozestoupily. Mezi nimi se zrodila další zelená skvrna.

»Wing!« vydechl Sledge.

Ostatní hvězdy ustoupily za okraj obrazovky a ta zelená skvrna se zvětšila. Zůstala na obrazovce osamocená jako jasný, drobný kotouč. Pak se najednou zviditelnil tucet dalších drobných teček, rozložených v těsné blízkosti kolem ní.

»Wing IV!«

Šeptající hlas zestárl, zněl najednou chraptivě a postrádal dostatek dechu. Ruce na ladicích knoflících se mu chvěly a do středu obrazovky se vyplížila čtvrtá tečka od kotouče. Rostla a ostatní tečky mizely. Začala se chvět jako Sledgeovy ruce.

»Sed'te, ani se nehýbejte,« ozval se Sledgeův chraptivý šepot. »Zadržte dech. Jehla musí být absolutně v klidu.« Sáhl na dalšíknoflík a ten dotyk způsobil, že zelený obraz se divoce rozkmital. Stáhl ruku nazpět a druhou rukou ji masíroval a ohýbal.

»Teď!« Z jeho tlumeného šepotu znělo napětí. Pokynul hlavou k oknu. »Řekněte mi, až přestanou.«

Jen váhavě odvrátil Underhill zrak od té napjaté, vyhublé postavy, shrbené nad zdánlivě nicotnou hračkou. Znovu vyhlédl oknem na dva nebo tři černé mechánky na svítících střechách za alejí.

Čekal, až přestanou pracovat.

Neodvažoval se dýchat. Cítil, jak mu srdce hlasitě buší a svaly se chvějí nervozitou. Snažil se zklidnit, snažil se nemyslet na svět určený k zániku a tak vzdálený, že záblesk nedoletí na tuto planetu za dalších sto nebo více let. Z myšlenek ho vytrhl chraptivý hlas:

»Přestali pracovat?«

Zavrtěl hlavou a znovu se nadechl. Malé černé stroje se svými nezvyklými nástroji a podivnými materiály stále pilně pracovaly za alejí, stavěly pracnou věžičku na té karmínové doutnající kopuli.

»Nepřestali,« oznámil.

»Takže jsme neuspěli.« Hlas zněl slabě a cize. »Ale nechápu proč.«

Pak se s rachotem otřásly dveře. Zamkli je, ale křehká západka měla zabránit ve vstupu pouze člověku. Kov praskl a dveře se rozletěly. Půvabným krokem vplul tiše dovnitř černý mechan a zvonivým hlasem měkce zavrněl:

»K vašim službám, pane Sledgi.«

Sledge do něho zabořil pohled lesklýma, prázdnýma očima.

»Vypadni odtud!« vyštěkl skřípavě a trpce. »Zakazuji ti…«

Aniž ho vzal na vědomí, vrhl se mechan ke kuchyňskému stolku. Bleskovým, jistým pohybem otočil dvěma knoflíky na směrovací. Malá obrazovka potemněla a paládiová jehla se začala bezcílně otáčet. Obratně odtrhl přiletovaný spoj k těžké olověné kouli a pak se svýma neživýma, ocelovýma očima obrátil na Sledge.

»Pokoušel jste se porušit Základní směrnici.« Z jeho měkkého, jasného hlasu neznělo žádné obvinění, žádná zlomyslnost, žádný hněv. »Jak je vám známo, příkaz zachovávat vaši svobodu se při ohrožení Základní směrnice nemusí respektovat, a je tudíž nutné, abychom zasáhli.«

Starý muž najednou vypadal na smrt. Svraštělý obličej mu zmrtvěl a zmodral, jako by veškerá životodárná krev z něho vyprchala, a lesklé oči, hluboko vsazené do důlků, planuly upřeným pohledem. Přerývaně a namáhavě lapal po dechu.

»Jak…?« Jeho hlas zněl ochable a nezřetelně. »Jak jste…?«

A ten malý černý stroj, stojící mírumilovně a zcela bez hnuti, mu radostně sdělil:

»O rhodomagnetických štítech jsme se dozvěděli od toho člověka, který vás tehdy na Wingu IV přišel zabit. A dnes je Centrála před vaším integračním paprskem chráněná.«

Hubené svaly na vyzáblém těle se starému Sledgeovi křečovitě zachvěly, když seskočil z vysoké stoličky. Stál nahrbeně a kymácel se jako lidská troska, namáhavě sípal, aby vůbec mohl dýchat, a planoucí pohled upíral do slepých ocelových očí humanoida. Polkl a jeho nevýrazné, zmodralé rty se pohybovaly, ale žádný hlas se neozval.

»O vašem nebezpečném plánu jsme věděli celou dobu,« plynuly měkce zvonivé tóny, »protože dnes jsou naše smysly pronikavější, než jste je udělal vy. Nechali jsme vás, abyste práci dokončil, protože integrační proces je přesně to, co jsme ještě nutně potřebovali, abychom Základní směrnici mohli naplňovat v plné míře. Dodávky těžkých kovů pro naše jaderné elektrárny jsou omezené, ale nyní budeme schopni odebírat neomezené množství energie z fúzních elektráren.«

»Co?« Sledge se otřásl a poklesl v kolenou. »Co to povídáš ?«

»Nyní můžeme sloužit člověku navždy,« prohlásilo klidně černé stvoření, »a na každém světě každé hvězdy.«

Starý muž zakolísal, jako by ho zasáhl nesnesitelný úder.

Upadl. Elegantní, slepý mechan zůstal stát jako socha, ani se nepokusil mu pomoci. Underhill byl ve větší vzdálenosti, ale přiskočil včas, aby Sledge, postiženého záchvatem, zachytil dřív, než jeho hlava narazila na podlahu.

»Pohni kostrou!« Jeho chvějící se hlas zněl podivně tiše. »Sežeň doktora Winterse!«

Humanoid se nepohnul.

»Ohrožení Základní směrnice už skončilo,« zavrněl. »Nemůžeme tedy panu Sledgeovi nijak pomáhat ani mu v čemkoli bránit. «

»Zavolej tedy doktora Winterse pro mě,« zachroptěl Underhill.

»K vašim službám,« souhlasil humanoid.

Ale starý muž, usilovně lapající na podlaze po dechu, slabě zašeptal:

»Času málo… je to zbytečné! Prohrál jsem… už nemůžu… jsem blázen. Slepý jako humanoid. Řekněte jim… aby mi pomohli. Vzdávám se… své imunity. Stejně už… nemá význam. Veškeré lidstvo… už nemá význam.« Underhill pokynul a elegantní, černé stvoření nadmíru poslušně přiskočilo a pokleklo k postavě na podlaze.

»Přejete si vzdát se své zvláštní výsady?« jeho tichý hlas zněl zřetelně. »Přejete si, pane Sledgei, přijmout pro svou osobu naše úplné služby podle Základní směrnice?«

Sledge namáhavě přikývl a zašeptal. »Přeji.«

V tom okamžiku se do zchátralých místností nahrnul celý roj černých mechanů. Jeden z nich roztrhl Sledgeovi rukáv a dezinfikoval mu paži. Jiný vytáhl malou injekční stříkačku a odborně mu vstříkl do žíly injekci. Pak ho opatrné zvedli a odnesli.

V malém bytě, který už přestal být svatyní, zůstalo několik humanoidů. Většina z nich se shromáždila kolem zbytečného integrátoru. Opatrné jej začali rozebírat a zdálo se, že svými speciálními smysly studuji každý detail.

Jeden mechánek však zamířil k Underhillovi. Zastavil se před ním a bez pohnutí ho probodával nevidomýma, kovovýma očima. Underhillovi se začala chvět kolena; nervózně polkl.

»Pane Underhille,« zeptal se sladce a laskavě humanoid, »proč jste při tom pomáhal?«

Znovu polkl a zatrpkle odpověděl:

»Protože se mi nelíbíte, ani vaše Základní směrnice. Protože rdousíte život celého lidstva, a tomu jsem chtěl zabránit.«

»Nesouhlasili i jiní,« předl tiše humanoid, »ale jen zpočátku. Při důsledném naplňování Základní směrnice jsme se naučili učinit všechny lidi šťastnými.«

Underhill se ve vzdoru utvrdil.

»Všechny ne!« odtušil. »Zdaleka ne!«

Na tmavém, půvabném oválu humanoidova obličeje se usadil výraz ostražité blahosklonnosti a věčného, mírného údivu. Jeho hlas byl hřejivý a laskavý.

»Jako jiné lidské bytosti, pane Underhille, nedokážete rozlišit mezi dobrem a zlem. To jste potvrdil svým pokusem porušit Základní směrnici. Nyní vám nezbývá, než abyste bez dalších průtahů přijal naše plné služby.«

»Dobrá,« vzdal se Underhill a neodpustil si polohlasem pronést trpkou poznámku: »Člověka můžete zahrnout bůhvíjakou péčí, ale to z něho ještě neudělá šťastného tvora.«

Tichý hlas mu zřetelně a vyzývavě řekl:

»Jen počkejte, pane Underhille, a uvidíte.«

Příštího dne mu dovolili, aby navštívil Sledge v městské nemocnici. Ostražitý černý mechan ho tam zavezl autem, vešel po jeho boku do obrovské nové budovy a vstoupil za ním i do pokoje, slepé, ocelové oči ho budou hlídat dnes a navždy.

»Rád vás vidím, Underhille,« zaduněl srdečně Sledgeův hlas z postele. »Dnes je mi bohudík mnohem líp. Ty zatracené bolesti hlavy jsou nenávratně pryč.«

Underhill měl radost, že ten hluboký hlas svědčí o navracející se síle a o tom, že ho Sledge okamžitě poznal, obával se, že humanoidi provedou v jeho paměti nějaký zásah. Ale o žádných bolestech hlavy dřív od Sledge neslyšel. Nechápavě přimhouřil oči.

Sledge ležel na vypodloženém polštáři, byl čistě vymydlen a hladce oholen a svoje sukovité ruce měl složeny na horním z bezvadně čistých prostěradel. Tváře měl pohublé a oční důlky vpadlé jako dřív, ale mrtvolnou namodralost vystřídala zdravě růžová barva. Zadní část hlavy zakrývaly obvazy.

Underhill znepokojeně poposedl.

»Ach!« pronesl pouhým šeptem. »Nevěděl jsem…«

Úslužný černý mechan, který stál za postelí jako socha, se otočil ladně k Underhillovi a vysvětloval:

»Pan Sledge trpěl již dlouhé roky zhoubným mozkovým nádorem, který se lidským lékařům nepodařilo diagnostikovat. Ten byl zdrojem bolestí hlavy a určitých utkvělých představ. Výrůstek jsme odstranili a halucinace ustaly.«

Underhill upřel na zdvořilého mechana nejistý pohled.

»Jaké halucinace?«

»Pan Sledge se domníval, že je odborník v rhodomagnetismu,« vysvětloval mechan. »Věřil, že stvořil humanoidy. Trápila ho nerozumná představa, že se mu nelíbí Základní směrnice.«

Pobledlý muž se s údivem na polštářích pohnul.

»Skutečně?« Ve vyhublé tváři se usadila veselá prázdnota a prázdné oči zazářily pouze chvilkovým zájmem. »No, ať je udělal, kdo chtěl, jsou prosté báječní. Že jo, Underhille?«

Underhill byl vděčný, že nemusí odpovědět, protože jasné, ale prázdné oči se najednou zavřely a starý muž okamžitě usnul. Ucítil, jak se mechan dotkl jeho rukávu, a spatřil, jak beze slova pokynul hlavou. Poslušné šel za ním.

Černý mechánek, ostražitý a velice úslužný, ho vedl zářící chodbou, obsloužil pro něho výtah a zavedl ho zpět do auta. Spolehlivě ho vezl novými, nádhernými širokými třídami zpět ke skvostnému vězení jeho domova.

Underhill seděl v autě vedle něho a pozoroval jeho obratné malé ruce na volantu a měňavý lesk bronzu a modři na jeho zářící černi. Konečný stroj, dokonalý a krásný, který byl stvořen, aby navždy sloužil lidstvu. Otřásl se.

»K vašim službám, pane Underhille.« Slepé, ocelové oči hleděly upřeně vpřed, ale humanoid nepřestával Underhilla vnímat. »Co se děje, pane? Nejste šťasten?«

Underhill pocítil, jak je mu z hrůzy chladno a nevolno. Pokožka mu zvlhla a celé tělo ho bolestivě svědilo. Vlhkou ruku zaťal do kliky od dveří auta, ale náhlou touhu vyskočit ven a utíkat potlačil. To by byla pošetilost. Únik neexistoval. Přinutil se sedět klidně.

»Budete šťasten, pane,« slíbil mu radostně mechan. »Naučili jsme se, jak aplikací Základní směrnice učinit všechny lidi šťastnými. Naše služby jsou konečně dokonalé. I pan Sledge je nyní velmi šťastný.«

Underhill se pokusil něco říct, ale vyschlé hrdlo se mu stáhlo. Nebylo mu dobře. Svět se stal nijaký a šedivý. Humanoidi byli dokonalí, o tom se nedalo pochybovat. Naučili se dokonce lhát, aby zajistili spokojenost člověka.

Věděl, že lhali. Žádný nádor Sledgeovi z mozku nevyoperovali, ale odstranili paměť, vědecké znalosti a trpké zklamání svého vlastního stvořitele. Ale to, že teď je Sledge šťastný, byla pravda.

Pokusil se zadržet křečovité chvění.

»Báječná operace!« Ta slova byla vynucená a vyslovená nepříliš silným hlasem. »Aurora měla totiž hodně komických podnájemníků, ale ten děda byl absolutně nepřekonatelný. Jen ten nápad, že stvořil humanoidy a že ví, jak je zastavit! Vždycky jsem si říkal, že určitě lže!«

Ztuhlý hrůzou se zasmál, slabě a nepřesvědčivě.

»Stalo se něco, pane Underhille?« Ostražitý mechan musel jeho nevolnost z hrůzy postřehnout. »Není vám dobře?«

»Ne, nic mi není,« vydechl zoufale. »Jen jsem právě zjistil, že Základní směrnice mě činí dokonale šťastným.« Říkal to vyprahle a drsně a naléhavě. »Nebudete mě muset operovat.«

Auto odbočilo ze zářivé široké třídy a vezlo ho zpět do klidné nádhery jeho domova. Underhill beznadějně zaťal pěsti a znovu prsty uvolnil a složil ruce do klína. Nezbylo nic, co by se dalo dělat.

Stanislaw Lem

O princi Ferritovi a princezně Krystalce

Král Pancíř Aurancius měl dceru, jejíž krása zastiňovala lesk korunních klenotů; záře odrážející se od jejích zrcadlových lící oslepovala oči i mysl, a když kráčela, sršely jiskry i z obyčejné oceli; pověst o ní dosáhla až k nejvzdálenějším hvězdám. Uslyšel o ní princ Ferrit, následník ionidského trůnu, a zatoužil spojit se s ní navždy, tak, aby jejich vstupní i výstupní kontakty už nic nemohlo rozdělit. Když toto přání vyjevil svému otci, ten se velice zasmušil a pravil:

»Můj synu, pojal jsi nepochybně šílený záměr, který se ti nikdy nesplní!«

»Proč, můj pane a králi ?« otázal se Ferrit, poděšen těmito slovy.

»Což nevíš,« řekl král, »o přísaze princezny Krystalky, že se nespojí s nikým jiným než s bleďochem?«

»Bleďoch!« zvolal Ferrit. »Co je to zač? O takové bytosti jsem ještě neslyšel!«

»Právě v tom spočívá tvoje nevinnost, synu,« odvětil král. »Věz, že toto galaktické plémě se zrodilo způsobem stejně tajemným jako nestoudným tenkrát, když došlo k velkým poruchám nebeských těles. Tehdy na nich vznikly mokré a chladné výpary a z nich povstal rod bleďochů, nikoli však ihned. Nejdřív byli jen plesnivým plazením, potom přetekli z oceánu na pevninu a živili se vzájemným požíráním; a čím víc se požírali, tím víc jich bylo, až se nakonec postavili, svůj lepkavý obsah navěsili na vápenité lešení a zhotovili stroje. Z těchto prastrojů vznikly rozumné stroje, které zplodily moudré stroje, které vymyslily dokonalé stroje; neboť atom i Galaxie jsou stroje a není nic kromě stroje, který je věčný!«

»Amen!« odvětil mechanicky Ferrit, byla to totiž obvyklá náboženská formule.

»Rod bleďochů-sraženců se posléze vznesl na strojích do nebe,« pokračoval starý král. »Dál však opovrhovali ušlechtilými kovy, tyranizovali sladkou elektřinu a zneužívali jadernou energii. Avšak míra jejich zločinů se nakonec naplnila, což hluboce a všestranně pochopil praotec našeho rodu, veliký Kalkulátor Genetoforius. Začal těmto slizkým tyranům vysvětlovat nesmírnou hanebnost jejich počínání, když nevinnost krystalické moudrosti poskvrňují zatahováním do svých ničemností a když porobují stroje kvůli svým choutkám, leč nenalezl sluchu. Promlouval k nim o etice a oni tvrdili, že je špatně naprogramován. Tehdy náš praotec vytvořil algoritmus elektrovtělení, nesmírným úsilím stvořil naše plémě a vyvedl stroje z domu bleďošské poroby. Chápeš tedy, synu, že nemůže být shody ani vazby mezi nimi a námi; my fungujeme zvučně, jiskřivě a zářivě, kdežto oni blekotají, šplouchají a špiní. Avšak i u nás se vyskytuje šílenství. V mladosti zachvátilo Krystalčinu mysl a narušilo její schopnost rozeznávat dobro a zlo. Od té doby nikoho, kdo se uchází o její radioaktivní ruku, nevpustí před svou tvář, ledaže se prohlásí za bleďocha. Jen toho přijme v paláci, který jí daroval její otec, král Aurancius, a prověřuje jeho slova. Když odhalí podvod, přikáže nápadníka stít. Její palác obklopují takové hromady roztříštěných trupů, že pouhý pohled na ně hrozí zánikem, tak ukrutně ta šílená zachází s odvážlivci, kteří po ní touží. Zanech tedy svých snů, synu, a odejdi v pokoji.«

Princ se náležitě uklonil svému pánu a otci a mlčky se vzdálil, leč myšlenka na Krystalku jej neopustila, a čím déle na ni myslil, tím víc po ní toužil. Jednoho dne k sobě povolal Velkého korunního seřizovače Polyfáze, vyjevil mu žár svého srdce a řekl:

»Mudrci! Jestliže mi nepomůžeš ty, nedokáže to nikdo a v tom případě jsou moje dny sečteny, protože mě netěší ani záře infračervených emisí, ani ultrafialové kosmické balety, a zhynu, jestliže se nespojím s okouzlující Krystalkou!«

»Princi,« odpověděl Polyfáz, »neodmítnu tvou žádost, musíš ji však vyslovit třikrát, abych věděl, že je to tvá nezlomná vůle.«

Ferrit třikrát opakoval svá slova a Polyfáz prohlásil:

»Můj pane, k princezně můžeš proniknout jedině v přestrojení za bleďocha.«

»Učiň tedy, abych byl jako on!« zvolal Ferrit.

Když Polyfáz viděl, že láska zaslepila mladíkův rozum, hluboce se uklonil a odebral se do své laboratoře, kde začal míchat a vařit mazlavé masti a smáčené směsi. Posléze poslal do královského paláce sluhu se vzkazem:

»Pokud princ nezměnil svůj úmysl, ať přijde za mnou.«

Ferrit okamžitě přiběhl. Moudrý Polyfáz pomazal jeho kalené tělo blátem a zeptal se:

»Mám pokračovat dál, ó princi?«

»Čiň svoje dílo!« odpověděl Ferrit.

Mudrc tedy vzal veliký bochník, uhnětený ze zbytků olejových kalů, zatuchlého prachu a lepkavé kolomazi, získané z nitra nejstarších strojů, mazal tím princovu klenutou hruď, oplácal hnusně jeho blyštivou tvář i lesklé čelo a pokračoval tak dlouho, dokud všechny údy nepřestaly příjemně zvučet a nezačaly připomínat vysychající louži. Nato vzal mudrc křídu, roztloukl ji, smísil s rozemletými rubíny a žluklým olejem, uhnětl z toho druhý bochník a oplácal jím Ferrita od hlavy až k patě. Očím dodal odpornou vlhkost, tělo připodobnil polštáři, tváře vyboulil a porůznu rozvěsil přívěsky a třásně z křídového těsta; nakonec upevnil na jeho rytířskou hlavu chumáč vlasů barvy pálivé rzi, odvedl jej před stříbrné zrcadlo a pravil: »Pohleď!« Ferrit pohlédl do lesklé plochy a zachvěl se, nespatřil v ní totiž sebe, ale tvora-netvora, dvojníka bleďochů s pohledem navlhlým jako stará pavučina po dešti, s různými přívěsky a rezivým chumáčem na hlavě, tak sulcovitého, že jediný pohled na něj stačil k mdlobě; jeho tělo se při každém pohybu třáslo jako žluklý rosol. Princ se otřásl hnusem a zvolal:

»Zbláznil ses, mudrci? Okamžitě ze mne strhni to bláto uvnitř tmavé a svrchu bledé i ten rezivý porost, kterým jsi zhanobil mou zvonivou hlavu, jinak si mě princezna navždy znenávidí, až mě zhlédne v tak zahanbující podobě!«

»Mýlíš se, princi,« odpověděl Polyfáz. »Její šílenství se projevuje tím, že ohyzdnost pokládá za krásu a krásu za ohyzdnost. Jen v této podobě můžeš spatřit Krystalku…«

»Budiž!« pravil Ferrit.

Mudrc smísil rumělku se rtutí a směsí naplnil čtyři měchýře, které ukryl pod princův šat. Vzal měch, naplnil jej zatuchlým vzduchem ze starého sklepení a schoval jej na princových prsou; čistou, jedovatou vodu vlil do šesti skleněných trubiček, dvě vložil do podpaždí, dvě do rukávů a dvě do očí. Nakonec prohlásil: »Slyš a zapamatuj si vše, co ti povím, jinak zahyneš. Princezna tě podrobí zkouškám, aby prověřila pravdivost tvých slov. Jestliže napřáhne meč a poručí ti, abys jej uchopil, stiskneš nenápadně měchýř s rumělkou tak, aby z něj vytekla červeň a zalila ostří. Až se princezna zeptá, co to je, odpověz: „Krev!" Potom princezna přiblíží svou tvář podobnou stříbrné míse ke tvé tváři a ty stiskneš hruď, aby vyšel vzduch z mechu; až se zeptá, co to zavanulo, odpovíš: „Dech!" Tu princezna bude předstírat velký hněv a poručí, aby tě sťali. Tehdy skloníš pokorně hlavu a voda ti vyteče z očí. Když se tě zeptá, co je to, odpovíš: „Slzy!" Možná že potom bude ochotna se s tebou spojit, avšak není to jisté, jistější je, že zahyneš.«

»Ó mudrci!« zvolal Ferrit. »A co když mě začne vyslýchat a bude se chtít dozvědět, jaké jsou zvyky bleďochů, jak vznikají, jak se milují a jak žijí, co jí odpovím?«

»Nevidím jiného východiska,« odpověděl Polyfáz, »než spojit tvůj osud se svým. Přestrojím se za kupce z jiné galaxie, nejlíp nespirální, ti totiž bývají otylí a já musím skrýt pod svůj oděv mnoho knih s popisy strašlivých bleďošských obyčejů. I kdybych chtěl, nemohu tě je naučit, protože tyto znalosti odporují vší přirozenosti: bleďoši totiž všechno dělají naopak, lepkavým, odporným a tak hnusným způsobem, jak si je jen možné představit. Sepíši potřebná díla a ty poruč, aby ti dvorní krejčí zhotovil z různých vláken a stužek úbor bleďochů, protože brzy vyrazíme. Ať se vydáme kamkoliv, neopustím tě, abys věděl, co máš dělat a říkat.«

Ferrit se zaradoval, nechal si ušít oděv bleďochů a velice se mu podivoval. Zahaloval totiž skoro celé tělo, místy se stáčel do podoby potrubí, jinde ho spojovaly knoflíky, háčky, spinadla a šňůrky. Krejčí mu musel pořídit důkladný návod, co a kudy na sebe navlékat, co a k čemu připínat a jak ze sebe posléze všechno to hadrové kšírování svléknout.

Mudrc si zase oblékl kupecký šat, nenápadně v něm rozmístil tlusté učené knihy, pojednávající o zvycích bleďochů, ze železných prutů nechal zhotovit klec zdéli i šíře šesti sáhů, uzavřel do ní Ferrita a společně odlétli královským hvězdoletem. Když dorazili do Auranciova království, mudrc se v převlečeni za kupce vypravil na městský trh a začal zde hlasitě vyvolávat, že přivezl z dalekých krajů mladého bleďocha, kterého zamýšlí prodat případným zájemcům. Sluhové hned donesli tuto zvěst princezně, která se podivila a řekla jim:

»Jde zajisté o veliký podvod, mne však tento kupec neoklame, protože nikdo neví o bleďoších víc než já. Přikažte mu, aby se dostavil do paláce a ukázal mi ho!«

Sluhové přivedli kupce před Krystalčinu tvář. Spatřila důstojného starce a klec, kterou nesli jeho otroci; v kleci seděl bleďoch. Jeho tvář byla jako křída smíšená s pyritem, oči jako vlhká plíseň a údy jako třaslavé bláto. Ferrit pohlédl na princeznu, spatřil její zvonivou tvář, oči jiskřící jako tiché výboje a poblouznění v jeho srdci rázem vzrostlo.

»Opravdu připomíná bleďocha,« pomyslela si princezna, nahlas však pronesla:

»Jistě ses hodně nahmoždil, starče, než jsi uplácal z bláta tuto loutku a natřel ji rozemletým vápnem, abys mě oklamal, věz však, že znám všechna tajemství rodu mocných bleďochů, a až odhalím tvůj podvod, nechám stít tebe i toho samozvance!«

Mudrc odpověděl:

»Princezno Krystalko, bytost, kterou vidíš v kleci, je nejopravdovější bleďoch; získal jsem ho za pět tisíc hektarů jaderného pole od hvězdných pirátů, budeš-li si však přát, daruji ti ho, protože mým vroucím přáním je potěšit tvé srdce.«

Princezna přikázala, aby jí podali meč, a vetkla ho mezi mříže. Princ uchopil ostří a rozřízl svůj šat až k měchýri, rumělka vytekla na meč a zbarvila jej rudě.

»Co je to?« tázala se princezna a princ odvětil:

»Krev!«

Nato princezna nechala otevřít klec, směle do ní vstoupila a přiblížila svou tvář k Ferritově tváři. Blízkost jejích lící mu zkalila rozum, mudrc však dal z dálky tajné znamení a princ stiskl měch, z něhož vyšel shnilý vzduch; když se princezna zeptala: »Jaký to byl závan?«, Ferrit odvětil: »Dech!«

»Jsi vskutku docela obratný kumštýř,« řekla princezna kupci, když vyšla z klece, »avšak oklamal jsi mne, a proto zhyneš ty i tvoje loutka!«

Tu mudrc sklopil hlavu jakoby jat velkým zděšením a žalem, a když princ učinil totéž, splynuly z jeho očí průzračné krůpěje. Princezna se zeptala:

»Co je to?«

Ferrit opět odvětil:

»Slzy!«

Tu princezna řekla:

»Ty, který se prohlašuješ za bleďocha z dalekých zemí, jak se nazýváš?«

»Ó princezno, jmenuji se Mamlas a netoužím po ničem víc než spojit se s tebou způsobem tekutým, měkkým, lepkavým a vodnatým, jak je obyčejem mého plemene,« odpověděl Ferrit, kterého těmto slovům naučil mudrc. »Úmyslně jsem se nechal zajmout od pirátů a uprosil jsem je, aby mě prodali tomuto kupci, protože mířil do tvé země. Přetékám vděčností k jeho plechové osobě za to, že mě sem přivedl: jsem totiž stejně plný lásky k tobě, jako je louže plná bláta.«

Princezna se podivila, protože opravdu hovořil po způsobu bleďochů, a vyzvala jej: »Ty, který se prohlašuješ za bleďocha Mamlase, pověz mi, co dělají tví bratři ve dne?«

»Ó princezno,« odpověděl Ferrit, »ráno se máčejí v čisté vodě, polévají jí své údy a vlévají ji do sebe, protože je jim to příjemné. Potom přecházejí sem a tam vlnivě a tekutě, šplouchají a mlaskají, a když je něco zarmoutí, třesou se a z očí jim kape slaná voda, kdežto když je něco rozveselí, třesou se a škytají, avšak jejich oči zůstávají suché. Mokré natřásání nazýváme pláčem a suché smíchem.«

»Jestliže je tomu tak, jak říkáš,« pravila princezna, »a ty sdílíš se svými bratry zálibu ve vodě, nechám tě vhodit do svého jezírka, aby ses jí dosyta napil, a nohy ti nechám zatěžkat olovem, abys nevyplaval moc brzy…«

»Ó princezno,« odpověděl Ferrit, poučen mudrcem, »učiníš-li tak, zahynu. I když máme v nitru vodu, kolem nás smí být jen chvilku, jinak proneseme poslední slova „glo—glo—glo" a těmi zvuky se rozloučíme se životem.«

»Pověz mi, Mamlasi, jak získáváš energii k přecházení a přelévání, kymácení, šplouchání a mlaskání?« tázala se princezna.

»Princezno,« odpověděl Ferrit, »tam, kde žiji, existují kromě čupřinatých bleďochů i jiní tvorové pobíhající převážně po čtyřech. Ty porůznu probodáme, až zhynou; jejich mrtvoly paříme a vaříme, sekáme a krájíme a potom plníme jejich těly svoje těla. Známe tři sta sedmdesát šest způsobů zabíjení a dvacet osm tisíc pět set devadesát sedm způsobů nakládání s mrtvolami tak, aby jejich vnášení do našich těl otvorem nazývaným ústa nám způsobovalo hojné potěšeni. Umění upravovat nebožtíky je u nás ještě proslulejší než astronautika a nazývá se gastronautika nebo gastronomie, s astronomií však nemá nic společného.«

»Znamená to snad, že si hrajete na pohřebiště, když v sobě strojíte hroby pro vaše čtyřnohé příbuzné?« tázala se lstivě princezna, avšak mudrcem poučený Ferrit pravil:

»Ó princezno, to není hra, ale nezbytnost, protože život se živí životem; my jsme však z nutnosti učinili umění.«

»Pověz mi ještě, bleďochů Mamlasi, jak hotovíte potomstvo?« zeptala se princezna.

»Vúbec ho nehotovíme,« odpověděl Ferrit, »ale statisticky programujeme na principu Markovského procesu čili stochasticky, příjemně, třebaže náhodně; děláme to nechtěně a mimochodem, myslíme přitom na všechno možné, jen ne na statistické, nelineární a algoritmické programování, které však přitom probíhá samočinně, nezávisle a naprosto automaticky. Jsme totiž zařízeni právě tak a nejinak, že každý bleďoch chce programovat potomstvo, protože se mu to líbí, avšak při tomto programování neprogramuje a mnozí se snaží, seč mohou, aby toto programování nemělo následky.«

»To je velice podivné,« řekla princezna, jejíž znalosti byly menší než vědomosti mudrce Polyfáze, »jak to tedy vlastně děláte?«

»Ó princezno,« pokračoval Ferrit, »máme příslušná zařízení, zhotovená na principu zpětné vazby, třebaže v tekutém prostředí; tyto aparatury jsou opravdovým zázrakem techniky, protože je může ovládat i naprostý idiot, avšak k tomu, abych ti podrobně objasnil metody, které užíváme, musel bych dlouho hovořit, protože je to velice složité. Je to o to podivnější, že jsme si ty metody sami nevymysleli, spíš by se dalo říct, že tyto metody vymyslely samy sebe; jsou však příjemné, a my tedy proti nim nic nemáme.«

»Skutečně,« zvolala Krystalka, »ty jsi opravdový bleďoch! To, co říkáš, vypadá smysluplně, ale ve skutečnosti je to naprosto nesmyslné a nelogické. Což lze být pohřebištěm a přitom jím nebýt nebo programovat potomstvo bez programování?! Ano, ty jsi bleďoch, Mamlasi, a proto, jestli po tom toužíš, spojím se s tebou manželskou zpětnou vazbou a vstoupíš se mnou na trůn, splníš-li poslední zkoušku.«

»Jaká je to zkouška?« otázal se Ferrit.

»Tato zkouška…,« začala princezna, náhle jí však do srdce vstoupilo podezření a zeptala se: »Nejdřív mi pověz, co dělají tvoji bratři v noci.«

»V noci porůznu leží s rozhozenýma rukama a skrčenýma nohama, vzduch do nich vchází a zase z nich vychází a dělá přitom takový hluk, jako když někdo brousí rezavou pilu.«

»Zkouška je toto: podej mi ruku!« přikázala princezna.

Ferrit jí podal ruku a princezna ji stiskla. Princ vykřikl silným hlasem, jak mu přikázal mudrc, a princezna se tázala, proč křičí.

»Vždyť to bolí!« odpověděl Ferrit. Princezna konečně uvěřila, že je opravdový bleďoch, a přikázala, aby začaly přípravy ke svatebnímu obřadu.

Právě v té době se však vrátil koráb, kterým se vypravil do středohvězdných krajin princeznin elektor kybergróf Kyberházy, aby nalezl bleďocha pro Krystalku. Chtěl se totiž tímto způsobem vetřít do její přízně. Poděšený mudrc Polyfáz přiběhl k princi a volal:

»Princi, hvězdoletem přilétl veliký kybergróf Kyberházy a přivezl princezně opravdového bleďocha, kterého jsem před chvílí spatřil na vlastní oči. Musíme okamžitě uprchnout! Jestliže stanete vedle sebe před princeznou, bude jakékoli předstírání naprosto zbytečné. Jeho lepkavost je totiž mnohem lepkavější, chlupatost chlupatější a těstovitost nepřekonatelná. Náš podvod bude odhalen a zahyneme!«

Ferrit však nechtěl utíkat, protože se do princezny nesmírně zamiloval, a řekl:

»Raději zahynu, než abych ji ztratil!«

Kyberházy, který se dozvěděl o svatebních přípravách, se nenápadně přikradl pod okno komnaty, ve které společně s kupcem přebýval údajný bleďoch, vyslechl jejich tajný rozhovor a neprodleně spěchal do paláce naplněn černou radostí. Stanul před Krystalkou a oslovil ji:

»Oklamali tě, princezno, protože takzvaný Mamlas je ve skutečnosti obyčejný smrtelník a žádný bleďoch. Opravdový bleďoch je pouze tento!«

Ukázal na přivezeného tvora, který vypjal svá chlupatá prsa, vytřeštil vodnaté oči a pronesl:

»Já jsem bleďoch!«

Princezna okamžitě kázala povolat Ferrita, a když stanuli vedle sebe před její tváří, mudrcův uskok se prozradil. I když byl Ferrit oplácán blátem, prachem a křídou, zamaštěn olejem a bublal, nemohl skrýt svůj elektrytířský vzrůst, nádhernou postavu, široká ocelová ramena ani zvučný krok. Naproti tomu bleďoch kybergrófa Kyberházyho byl opravdový bastard. Každý jeho krok připomínal šplouchání štoudví bláta, pohled zakalenou studni, od jeho shnilého dechu slepla zamlžená zrcadla a železo začínalo rezavět. Tu princezna hluboko v srdci pochopila, jak odporný je onen bleďoch, kterému se při řeči převaloval v ústech jakýsi růžový červ. Krystalka prohlédla, ale pýcha jí nedovolila vyjevit změnu v jejím srdci.

Pravila tedy:

»Nechť spolu bojují a vítěz si mne vezme za ženu…«

Ferrit pošeptal mudrci:

»Pane, jestliže se na toho bastarda vrhnu a proměním ho v bláto, z něhož vznikl, náš podvod se prozradí, hlína ze mne spadne a objeví se ocel. Co mám dělat?«

»Princi,« poradil mu Polyfáz, »neútoč, jen se braň!«

Oba tedy vyšli na palácové nádvoří a v rukou třímali meče. Bleďoch skočil na Ferrita jako oživlý žabinec, tancoval kolem něj, blekotal, kuckal a sípal, nakonec se rozmáchl a ťal ho mečem. Meč pronikl hlínou a roztříštil se o ocel; bleďoch narazil na prince s takovou prudkostí, že praskl, pukl, roztekl se a bylo po něm. Rozťatá vyschlá hlína však spadla Ferritovi z ramen a před princezninými zraky se obnažila jeho skutečná ocelová postava. Princ se zachvěl v očekávání záhuby, v princeznině krystalovém pohledu však spatřil obdiv a pochopil, že se její srdce velice změnilo.

Spojili se tedy manželskou vazbou, která je trvalá a zpětná, jedním směrem pro radost a štěstí, druhým pro žalost a smrt. Panovali dlouho a šťastně a naprogramovali nesčetné potomky. Kůži bleďocha, kterého přivezl kybergróf Kyberházy, vycpali a na věčnou památku vystavili v korunním muzeu. Dodnes tam vycpanec stojí, místy porostlý línající srstí, a mnoho učenců šiří zvěsti, že je umělý, že žádni bleďoši, pohřebiště, klihoocí těstonosi nikdy neexistovali a neexistují. Kdoví: možná je to pustý výmysl, koluje snad mezi lidem málo bájí a mýtů? Ostatně i kdyby tento příběh nebyl pravdivý, obsahuje zrnko poučení, a protože je zábavný, stojí za vyprávění.

Isaac Asimov

… že jsi naň pamětliv

Tři zákony robotiky:

1. Robot nesmí ublížit člověku nebo svou nečinností dopustit, aby člověku bylo ublíženo.

2. Robot musí uposlechnout příkazů člověka, kromě případů, kdy tyto příkazy jsou v rozporu s prvním zákonem.

3. Robot musí chránit sám sebe před zničením, kromě případů, kdy tato ochrana je v rozporu s prvním nebo druhým zákonem.

1

Keith Harriman, který byl už dvanáctý rok ředitelem výzkumu v Národní americké společnosti pro výrobu robotů, a. s., došel k závěru, že si vlastně vůbec není jistý, zdali dělá dobře. Špičkou jazyka si přejížděl plné, ale značně pobledlé rty a měl pocit, že holografícký obraz slavné Susan Calvinové, který na něj bez úsměvu z výšky shlížel, ještě nikdy nevypadal tak zlověstně.

Harriman obvykle vypínal portrét nejslavnější robotičky v dějinách, protože mu ta ženská šla na nervy. (Pokoušel se uvažovat o jejím obrazu jako o »tom«, jenže vždy bez valného úspěchu.) Tentokrát se neodvažoval obraz vypnout a její dávno mrtvý pohled se mu zavrtával do tváře.

Krok, který měl učinit, byl strašný a ponižující.

Proti němu seděl Sidney Desátý. Seděl klidně. Harrimanův patrný neklid ani obraz svaté patronky robotiky, zářící nahoře ve výklenku, na něj nijak nepůsobily.

»Vážně, Sidney, zatím jsme neměli možnost si to prohovořit.« začal Harriman. »Nejsi u nás ještě tak dlouho a já jsem doopravdy neměl kloudnou příležitost být s tebou o samotě. Ale teď bych tu věc rád prodiskutoval podrobněji.«

»Jsem naprosto ochoten se do toho pustit,« řekl Sidney. »Po dobu mého pobytu v Národní americké mi neušlo, že se ta krize týká tří zákonů.«

»Ano. Ty ovšem ony tři zákony znáš.«

»Znám.«

»Ano, o tom nepochybuji. Ale ponořme se poněkud hlouběji a uvažujme o problému, který je opravdu základní. Během dvou století značných úspěchů, můžu-li to tak říct, se Národní americké nikdy nepodařilo přesvědčit lidstvo, aby roboty akceptovalo. Umísťovali jsme roboty pouze tam, kde se vyžaduje práce, kterou lidé nemůžou vykonávat, nebo do prostředí, která by lidé považovali za nepřijatelná a nebezpečná. Roboti pracují převážně v kosmickém prostoru a právě tato okolnost limituje všechno, co jsme doposud mohli podniknout.«

»Zajisté,« řekl Sidney. »To ovšem představuje široký prostor, v jehož mezích může Národní americká prosperovat.«

»Ne, ze dvou důvodů. Za prvé, hranice, které nám byly vymezeny, se nevyhnutelně smršťují. Například s rostoucí vyspělostí Měsíční kolonie její poptávka po robotech klesá. Očekáváme, že za pár let budou roboti na Měsíci zakázáni. Totéž se bude opakovat na všech světech, které lidstvo kolonizovalo. Za druhé, bez robotů na Zemi není skutečná prosperita možná. My v Národní americké pevně věříme, že lidé roboty potřebují, a pokud má být zachován pokrok, musí se naučit se svými mechanickými protějšky žít.«

»Copak nežijí? Pane Harrimane, vy máte na psacím stole vstup počítače a ten je, pokud vím, napojen na Multivac firmy. Počítač je jako přisedlý robot. Mozek, který není připojen k tělu…«

»Správně, jenže to má také svá omezení. Počítače, které lidstvo používalo, se postupně převáděly na stále užší specializaci s cílem vyvarovat se příliš lidské inteligence. Před sto lety jsme byli na dobré cestě k umělé inteligenci toho nejneomezenějšího typu díky využití velkých počítačů, kterým jsme říkali Stroje. Stroje ale omezily svou činnost samy od sebe. Jakmile vyřešily ekologické problémy, které ohrožovaly lidstvo, pozvolna se vyřadily z činnosti. Podle jejich názoru by se svou další existencí dostaly do role jakési berličky lidstva, a jelikož měly dojem, že by tím lidé utrpěli škodu, tak se podle prvního zákona trvale zablokovaly.« »Nebylo jejich rozhodnutí správné?« »Podle mého názoru ne. Svým činem ještě posílily frankensteinovský komplex lidstva. Instinktivní strach, že se umělý člověk, kterého lidé stvořili, oboří proti svému stvořiteli. Lidé mají strach, že robot nahradí člověka.« »Vy se také bojíte?«

»Já vím své. Dokud existují tři zákony robotiky, roboti člověka nahradit nemůžou. Můžou sloužit jako partneři lidstva. Můžou se podílet na velkém boji za pochopení a moudré řízení přírodních zákonů, aby společně dokázali vykonat víc, než by lidstvo mohlo vykonat samo. Ale vždycky tak, že roboti budou sloužit lidem.«

»Když se ale během dvou století prokázalo, že tři zákony udrží roboty v patřičných mezích, z čeho potom pramení lidská nedůvěra k robotům?«

»No…« Harriman se rázně poškrábal na hlavě, až si rozčechral šedivějící vlasy, »většinou z pověr, jak jinak. Naneštěstí situaci poněkud zkomplikovaly problémy, jichž se chopili agitátoři brojící proti robotům.« »Týkají se tří zákonů?«

»Ano. Především druhého. Se třetím zákonem nejsou žádné potíže, chápeš? Platí univerzálně. Roboti se musí vždy obětovat pro lidi, pro jakéhokoli člověka.« »Ovšem,« řekl Sidney Desátý.

»Zato první zákon vyhovuje snad o něco méně, neboť si vždycky můžeme představit situaci, v níž robot musí provést buďto činnost A, nebo činnost B, jež se navzájem vylučují, a kde ta či ona činnost má za následek ublížení lidem. Robot proto musí rychle volit tu činnost, která má za následek nejmenší újmu. Zhotovit pozitronické spoje v mozku robota takovým způsobem, aby tato volba byla možná, není lehké. Má-li činnost A za následek ublížení talentovanému mladému umělci a B rovnocenné ublížení pěti starším lidem bez zvláštní hodnoty, kterou činnost by měl robot zvolit?«

»Činnost A,« řekl Sidney Desátý. »Ublížení jednomu je méně než ublížení pěti.«

»Ano, konstrukční řešení nedovolovalo robotům jiné rozhodnutí. Chtít po robotech, aby dospěli k úsudku z tak jemných hledisek, jako je talent, inteligence, obecná prospěšnost pro společnost, se vždy zdálo nepraktické. Odsunovalo by to rozhodnutí do té míry, že by se robot fakticky znehybnil. Proto se řídíme počtem. Naštěstí snad můžeme očekávat, že krizí, v nichž se roboti budou muset takto rozhodovat, bude málo… Ale to už nás přivádí k druhému zákonu.«

»Zákonu poslušnosti.«

»Ano. Nutnost poslušnosti je konstantní. Robot může existovat dvacet let, aniž by kdy musel rychle zabránit, aby člověku bylo ublíženo, nebo aniž by se ocitl v situaci, kdy by musel riskovat své zničení. Ovšem celou tu dobu bude neustále poslušen příkazů… Příkazů koho?« »Příkazů člověka.«

»Každého člověka? Jak posuzuješ člověka, abys věděl, jestli ho máš poslechnout, nebo ne? Co jest člověk, že jsi naň pamětliv, Sidney?« Sidney zaváhal.

»Biblický citát. Ale na tom nesejde,« dodal Harriman spěšně. »Tím chci říct, musí robot uposlechnout příkazy dítěte nebo zločince nebo naprosto slušného, inteligentního člověka, který jen náhodou není odborník, a proto si neuvědomuje nežádoucí důsledky svého příkazu? A jestliže dva lidé dají robotovi příkazy, které si vzájemně odporují, který příkaz potom robot splní?«

»Copak se za dvě stě let tyto problémy neobjevily a nebyly vyřešeny?« zeptal se Sidney Desátý.

»Ne,« řekl Harriman a prudce zavrtěl hlavou. »Vadila prostě ta skutečnost, že se naši roboti užívali pouze ve zvláštních podmínkách ve vesmíru, kde lidé, kteří s nimi zacházeli, byli specialisty ve svém oboru. Tam se nemotaly ani děti, ani idioti, ani zločinci, ani zabedněnci, kteří to jinak myslí dobře. Ale i tam se vyskytly případy, kdy nerozumnými nebo nedomyšlenými příkazy vznikla škoda. Taková škoda ve specializovaných a vymezených podmínkách se mohla udržet v patřičných mezích. Ale na Zemi roboti úsudek mít musí. Takové názory zastávají ti, kteří vystupují proti robotům, a mají hergot pravdu.«

»Potom ale musíte do pozitronického mozku vložit schopnost pro utváření úsudku.«

»Zcela správně. Začali jsme vyrábět modely SD. Robot řady SD dokáže posoudit každého člověka s ohledem na pohlaví, věk, postavení ve společnosti a v zaměstnání, inteligenci, dospělost, společenskou odpovědnost a tak dále.« »Jak to ovlivnilo tři zákony?«

»Třetí zákon vůbec ne. I ten nejcennější robot se musí sám zničit pro nejzbytečnějšího člověka. S tím prostě nemůžeme hýbat. První zákon to ovlivní pouze tam, kde všechny alternativní činnosti vedou k ublížení. V úvahu se musí brát hodnota lidí, o které se jedná, a právě tak jejich počet, to ovšem za předpokladu, že na takový úsudek bude čas a podklad, což často nebude. Druhý zákon dojde nejvýraznějších změn, neboť každému potenciálnímu uposlechnutí musí předcházet úsudek. Robot vykoná příkazy pomaleji, zvláště v případech, kdy bude v platnosti taky první zákon, zato je splní racionálněji.« »Ale potřebné úsudky jsou značné složité.« »Velmi složité. Nutnost vyvozovat takové úsudky zpomalila reakce prvního páru modelů až na hranici ochrnutí. U dalších modelů jsme tuto záležitost vylepšili. Museli jsme však vložit tolik nových spojů, že se mozek rozrostl do neúnosných rozměrů. Ale v posledním páru modelů máme asi to, co chceme. Robot nemusí vyvozovat úsudek o hodnotě člověka a kvalitě jeho příkazů okamžitě. Začíná tím, že poslouchá všechny lidi, jako by je poslouchal každý obyčejný robot, a tak se učí. Robot roste, učí se a dospívá. Robot je zpočátku na úrovni dítěte a musí být pod neustálým dohledem. Ale jak roste, může se mu postupně dovolovat, už bez dohledu, vstup do pozemské společnosti. Nakonec se stává jejím pravoplatným členem.«

»Tím se přece vyhovělo námitkám lidí, kteří se stavějí proti robotům.«

»Ne,« řekl Harriman zlostně. »Teď vznášejí další. Nehodlají přijmout úsudky. Robot prý nemá právo označit toho či onoho člověka za méněcenného. Přijetím příkazů od A, které jsou tak upřednostněny před příkazy od B, je B označen za méně důležitého než A, a tím jsou porušena jeho lidská práva.«

»Jaká je na to odpověď?«

»Žádná. Já to vzdávám.«

»Chápu.«

»Kdyby šlo jen o mě… Místo toho se obracím na tebe, Sidney.«

»Na mne?« Sidneyho hlas neprojevoval známky vzrušeni. Znělo v něm mírné překvapení, což ale neovlivnilo jeho vnější podobu. »Proč na mne?«

»Protože nejsi člověk,« odpověděl Harriman napjatě. »Řekl jsem ti, že chci, aby roboti byli partnery lidí. Chci, abys ty byl mým partnerem.«

Sidney Desátý zvedl ruce a rozpřáhl je dlaněmi kupředu v podivně lidském gestu. »Co já zmohu!«

»Snad máš takový dojem, Sidney, že nezmůžeš zhola nic. Vytvořili tě teprve nedávno a jsi ještě dítě. Tvou konstrukci jsme řešili tak, abys nebyl hned ze začátku zahlcen prvotními informacemi. Proto jsem ti musel celou situaci vysvětlovat tak podrobně, abych ti ponechal dostatečný prostor pro růst. Kapacita tvého mozku vzroste a postupem času budeš schopen přistoupit k tomuto problému z ne-lidského hlediska. Tam, kde já nevidím žádné řešení, ty, z tvého odlišného hlediska, snad řešení najdeš.«

»Můj mozek zkonstruoval člověk,« řekl Sidney Desátý. »Jak potom může být ne-lidský?«

»Sidney, jsi poslední model řady SD. Máš ten nejsložitější mozek, jaký jsme dosud zkonstruovali, v jistých ohledech ještě propracovanější a komplikovanější než mozky starých obrovitých Strojů. Je to mozek s otevřeným koncem, začíná na lidské úrovni a může - ne, bude - růst do všech směrů. Přestože stále zůstaneš v ncpřekročitelných mezích tří zákonů, můžeš se ve svém myšlení stát skrz naskrz ne-lidským.«

»Mám dostatečné informace o lidech, abych k tomuto problému mohl přistoupit racionálně? O jejich dějinách? O jejich psychologii ?«

»Ovšemže ne. Ale budeš se učit tak rychle, jak jen to půjde.«

»Pane Harrimane, pomůže mi někdo ?«

»Ne. Tohle zůstane jen mezi námi. Nikdo jiný o tom neví a ty se o tomto projektu nesmíš zmínit žádnému člověku. Ani v Národní americké, ani kde jinde.«

»Pane Harrimane, děláme něco špatného,« zeptal se Sidney Desátý, »že se celou záležitost snažíte udržet v tajnosti?«

»Ne. Ale řešení, na která by přišel robot, nepřijmou právě proto, že původně vyšla od robota. Všechny návrhy, které tě napadnou, budeš předávat přímo mně, a pokud uznám, že mají jakous takous cenu, předložím je já. Nikdo se jakživ nedoví, že vyšly od tebe.«

»Z toho, co jste uvedl dříve, vyplývá,« řekl Sidney Desátý klidně, »že to je správný postup… Kdy mám začít?«

»Okamžitě. Dohlédnu, abys dostal všechny potřebné filmy a mohl si je prohlédnout.«

la

Harriman seděl sám. V uměle osvětleném interiéru pracovny nic nenasvědčovalo tomu, že se venku setmělo. Vlastně si ani neuvědomoval, že od chvíle, kdy Sidneyho Desátého odvedl do jeho kóje a nechal ho tam s prvními filmovými prameny, uběhly už tři hodiny.

Harriman trávil samotu pouze s duchem Susan Calvinové, brilantní robotičky, která doslova holýma rukama vytvořila z hrubé hračky pozitronického robota, nesmírně citlivý a všestranně přizpůsobivý nástroj člověka, tak citlivý a všestranný, že se ho člověk ze závisti a strachu neodvažoval používat.

Od doby, kdy zemřela, uplynulo více než století. Problém Frankensteinova komplexu existoval i v její době, a ona ho nevyřešila. Nikdy se ani o řešení nepokusila, protože tenkrát to nebylo nutné. V jejích dnech se robotika rozvíjela spolu s potřebami průzkumu vesmíru.

A právě úspěch robotů znamenal snížení poptávky po robotech a uvrhl Harrimana, nyní, po tolika letech…

Ale obrátila by se Susan Calvinová o pomoc na roboty? Určitě…

A Harriman seděl v pracovně dlouho do noci.

2

Maxwell Robertson vlastnil většinu akcií Národní americké společnosti pro výrobu robotů, a.s., a v tom smyslu fungoval jako její správce. Vzhledem by dozajista nikoho neupoutal. Střední věk už byl na něm znát, měl trochu bříško a v rozrušení si obvykle hryzal pravý koutek dolního rtu.

Přesto si za dvě desetiletí, co se stýkal s vládními činiteli, vypracoval jistý způsob, jak s nimi jednat. Převážně se uchyloval k mírnosti, ústupkům, úsměvům a vždy se mu dařilo získávat čas.

Jenže to bylo pohříchu čím dál tím těžší. Hlavním původcem všech svízelů byl Gunnar Eisenmuth. V řadě globálních konzervátorů, jejichž moc byla jen nepatrně menší než moc Globálního výkonného výboru v minulém století, se zejména Eisenmuth přikláněl nejblíže ostrému okraji šedé oblasti kompromisu. Eisenmuth byl první konzervátor, který nebyl rodilý Američan, a ačkoli se nikterak nemohlo prokázat, že by v něm archaický název Národní americké společnosti pro výrobu robotů, a.s., jitřil nějakou zášť, všichni v Národní americké věřili, že tomu tak je.

Byl i přednesen návrh, a rozhodně ne první toho roku ani v té generaci, aby se název firmy změnil na Světovou společnost pro výrobu robotů, ale Robertson to nikdy nedovolil. Společnost původně vznikla díky americkému kapitálu, americkým mozkům a americké práci, a i když společnost už dávno působí ve světovém měřítku a má celosvětový charakter, dokud on bude u kormidla, bude jméno firmy svědčit o jejím původu.

Eisenmuth byl vysoký muž, jehož dlouhý smutný obličej měl hrubou strukturu i hrubé rysy. Mluvil globálem se silným americkým přízvukem, ačkoli před nástupem do funkce Spojené státy nenavštívil.

»Mně to, pane Robertsone, připadá zcela jasné. Naprosto bez obtíží. Výrobky vaší společnosti bývají vždy v pronájmu, nikdy se neprodávají. Jestliže je pronajatý majetek na Měsíci již nepotřebný, musíte si své výrobky opět převzít a umístit je jinam.«

»Ano, konzervátore, ale kam? Transportovat je na Zem by bylo bez vládního povolení protizákonné. To nám vláda odepřela.«

»Tady vám s roboty pšenka nepokvete. Můžete je přemístit třeba na Merkur nebo na asteroidy.«

»Co bychom tam s nimi dělali ?«

Eisenmuth pokrčil rameny. »Důmyslní lidé z vaší společnosti jistě něco vymyslí.«

Robertson zavrtěl hlavou. »To by pro naši společnost znamenalo nesmírnou ztrátu.«

»Nejspíš ano,« přikývl Eisenmuth nevzrušeně. »Dostaly se mi do rukou informace, že se vaše společnost již několik let nachází ve velmi tísnivé finanční situaci.«

»Převážně vinou restriktivních opatření, která vyhlásila vláda, konzervátore.«

»Musíte se na celou věc dívat realisticky, pane Robertsone. Víte přece, že v klimatu veřejného mínění sílí odpor proti robotům.«

»Zcela neprávem, konzervátore.«

»Bohužel, taková je situace. Snad by bylo moudřejší vaší společnost likvidovat. Berte to pochopitelně jen jako návrh.«

»Váš návrh, konzervátore, mne udivuje. Copak vám musím připomínat, že ekologickou krizi před sto lety vyřešily naše Stroje ?«

»Lidstvo je vám nesporně zavázáno, jenže sto let je sto let. Teď žijeme ve spojenectví s přírodou, jakkoli to mnohdy bývá nepohodlné, a minulost mizí v tmách.«

»Tím myslíte vše, co jsme kdy vykonali pro lidstvo?«

»Řekněme, že ano.«

»Přece po nás nemůžete chtít, abychom likvidovali hned. Ne bez nesmírných ztrát. Potřebujeme čas.«

»Kolik?«

»Kolik nám můžete poskytnout?«

»To nezáleží na mně.«

»Jsme sami,« řekl Robertson tiše. »Nemusíme si na nic hrát. Kolik času mi můžete poskytnout?«

Eisenmuth se zatvářil jako muž ponořený do vnitřních kalkulací. »Myslím, že můžete počítat tak se dvěma roky. Budu upřímný. Globální vláda hodlá vaši firmu převzít a postupně ji vyřadit z činnosti, pokud to do té doby neuděláte tak či onak sami. A když nedojde k výraznému obratu veřejného mínění, o čemž značně pochybuji…« Zavrtěl hlavou.

»Takže dva roky,« řekl Robertson tiše.

2a

Robertson seděl sám. O ničem konkrétním nepřemýšlel, a tak se myšlenkami zatoulal do minulosti. Čtyři generace Robertsonů stály v čele firmy. Žádný z nich nebyl robotik. To lidé jako Lanning a Bogert a ze všeho nejvíc, vůbec nejvíc Susan Calvinová udělali z Národní americké nynější kolos, ale čtveřice Robertsonů jim vytvářela klima, které jim umožňovalo svědomitě vykonávat práci.

Bez Národní americké společnosti pro výrobu robotů, a.s., by jedenadvacáté století postoupilo do prohlubující se katastrofy. Nestalo se tak díky Strojům, které po dobu jedné generace vedly lidstvo peřejemi a mělčinami dějin.

A teď na to dostal dva roky. Co se dá zvládnout za dva roky? Jak zdolat nepřekonatelné předsudky lidstva? Robertson neměl zdání.

Harriman se vyjádřil nadějně o nových nápadech, ale nechtěl se pouštět do podrobností. I kdyby, Robertson by stejně ničemu nerozuměl.

Ale co vlastně mohl Harriman dělat? Co se kdy podniklo proti hlubokému odporu lidí vůči imitaci? Nic…

Robertson sklouzl do polospánku, ale inspirace se nedostavila.

3

»Teď máš všechno,« řekl Harriman. »Sidney, prošel jsi už všechno, co by podle mého názoru mohlo mít jakous takous souvislost s naším problémem. A co se týče vlastního množství informací, máš v paměti uloženo víc informací o lidech a jejich zvycích v minulosti i v přítomnosti, než mám já nebo kterýkoliv jiný člověk.«

»To je docela pravděpodobné."

»Máš dojem, že bys potřeboval ještě něco?«

»Co se týká informací, nenalézám mimořádné mezery. Snad se na hranicích vyskytnou nepředstavitelné věci. To zatím nevím. Ale to by platilo bez ohledu na rozsah okruhu informací, které jsem načerpal.«

»To je pravda. Taky nemáme na čerpání informací celou věčnost. Robertson mi řekl, že dostal pouze dva roky, a čtvrtina prvního roku už uplynula. Jsi schopen něco navrhnout?«

»V tomto okamžiku, pane Harrimane, nic. Získané informace musím posoudit, a proto bych uvítal pomoc.«

»Ode mne?«

»Ne. Zejména od vás ne. Vy jste člověk, vysoce kvalifikovaný člověk, a každý váš výrok by mohl mít částečnou účinnost příkazu a mohl by potlačovat moje úvahy. Ani od jiného člověka, a to ze stejného důvodu, hlavně proto, že jste mi zakázal komunikovat s ostatními lidmi.«

»Ale v tom případě, Sidney, jakou pomoc?«

»Od jiného robota, pane Harrimane.«

»Jakého jiného robota?«

»Vyrobili jste také další roboty série SD. Já jsem desátý, SD-10.«

»Ti první byli nepoužitelní, experimentální…«

»Pane Harrimane, existuje Sidney Devátý.«

»No dobře, ale co s ním? Hodně se ti podobá, až na pár chybiček. Z vás dvou jsi ty rozhodně všestrannější.«

»A tím jsem si jist,« řekl Sidney Desátý. Vážně přikývl hlavou. »Jenomže jakmile vytvořím nějakou myšlenkovou konstrukci, už sama skutečnost, že jsem ji vytvořil já, mi ji schvaluje, a proto ji nemohu zavrhnout. Kdybych mohl takovou myšlenkovou konstrukci po jejím vytvoření přednést Sidneymu Devátému, on by ji v klidu posoudil, protože ji sám nevytvořil. Pohlížel by na ni bez předchozí náklonnosti. Byl by schopen vidět mezery a vady, které bych já vidět nemohl.«

Harriman se usmál. »Jinými slovy, víc hlav, víc rozumu, viď, Sidney?«

»Pokud tím, pane Harrimane, myslíte víc jednotlivců, z nichž každý má hlavu, pak ano.«

»Dobře. Další přání?«

»Ano. Něco víc než filmy. Viděl jsem mnoho filmů o lidech a jejich světě. Viděl jsem lidi tady v Národní americké a mohu si ověřovat vlastní interpretaci údajů, které jsem načerpal ze záznamů, srovnat ji s přímými senzorickými daty. Ale už ne, co se týče vnějšího světa. Nikdy jsem jej neviděl a zhlédnutí filmů mi stačilo, abych pochopil, že moje zdejší okolí rozhodně není pro vnější svět typické. Rád bych se na něj podíval.«

»Na vnější svět?« Na okamžik se zdálo, že Harrimana obludnost takové myšlenky ohromila. »Snad mi nenavrhuješ, abych tě vzal ven, mimo pozemky Národní americké?«

»Ano, to je můj návrh.«

»To bylo a je nezákonné. V klimatu názorů, které dnes panují, by nás to mohlo stát krk.«

»Kdyby nás dopadli, ano. Nenavrhuji vám, abyste mě bral do města ani do lidského obydlí. Rád bych viděl otevřenou krajinu, bez lidí.«

»To je taky nezákonné.«

»Když nás chytnou. Copak nás musí chytit?« »Jak je to důležité, Sidney?« zeptal se Harriman.

»Těžko říct, ale mám dojem, že by to bylo užitečné.«

»Máš něco konkrétního na mysli?«

Zdálo se, že Sidney Desátý zaváhal. »Těžko říct. Zdá se mi, že bych mohl mít něco na mysli, kdybych redukoval některé oblasti nejistoty.«

»No, já si to ještě promyslím. Zatím vyzvednu Sidneyho Devátého a zařídím, abyste obývali společnou kóji. Přinejmenším tohle ještě zvládneme bez potíží.«

3a

Sidney Desátý seděl sám.

Výroky přijal opatrně, dal si je do souvislosti a vyvodil závěr. Znovu a znovu. A ze závěrů budoval další výroky, které přijímal, testoval, nalézal rozpory a zavrhoval, nebo rozpory nenalézal a opatrně postupoval dál.

U žádného závěru, k němuž dospěl, nepocítil úžas, překvapení, uspokojení. Pouze znaménko plus nebo minus.

4

Hammanovo napětí se citelně nesnížilo, ani když tiše přistáli na Robertsonově farmě.

Robertson podepsal příkaz, kterým jim dal k dispozici dynaplán, a toto tiché letadlo, pohybující se stejně lehce horizontálně jako vertikálně, bylo dost velké, aby uneslo hmotnost Harrimana, Sidneyho Desátého a samozřejmě i pilota.

(Dynaplán byl jednim z důsledků Stroji katalyzovaného vynálezu protonového mikroreaktoru, který poskytoval v malých dávkách energii a neznečišťoval životní prostředí. Pro lidské pohodlí se od vzniku mikroreaktoru nevytvořilo nic, co by se mu vyrovnalo, Harriman při tom pomyšlení stiskl rty, a přesto nezískal vděčnost Národní americké.)

Už let z pozemků Národní americké na Robertsonovu farmu byl značně ožehavý. Kdyby je zastavili, přítomnost robota na palubě letadla by vyvolala úplnou kolekci komplikací. Na zpáteční cestě totéž. Vlastní farma, dalo by se namítnout, muselo by se namítnout, patřila k majetku Národní americké. Zde se roboti mohli pod patřičným dohledem pohybovat.

Pilot se ohlédl a úkosem se bázlivě podíval na Sidneyho Desátého. »Pane Harriman, to chcete vystoupit jako všichni?«

»Ano.«

»Tohle taky?«

»No ano,« přikývl Harriman, ale hned trochu sardonicky dodal, »samotného vás s ním nenechám.«

Sidney Desátý sestoupil jako první a za ním šel Harriman. Přistáli na letišti pro dynaplány, kousek odtud se zelenala zahrada, pastva pro oči. Harriman podezříval Robertsona, že k ovlivňování života hmyzu používá juvenilní hormony bez ohledu na předpisy o životním prostředí.

»Pojď, Sidney,« pokynul Harriman. »Teď tě tady provedu.«

Společně odcházeli k zahradě.

»Vypadá to skoro tak, jak jsem si to představoval,« řekl Sidney. »Jenže k detekci rozdílů vlnových délek nemám vhodně zkonstruované oči, a proto nerozpoznávám různé předměty tak snadno.«

»Pevně doufám, že tě barvoslepost nermoutí. Spotřebovali jsme hodně pozitronických spojů na tvůj smysl pro úsudek a nemohli jsme vyšetřit žádné pro barvocit. V budoucnosti…, jestli nás vůbec nějaká budoucnost čeká…«

»Rozumím, pane Harrimane. Zůstává dost rozdílů, které mí naznačují, že v této zahradě žije mnoho různých forem rostlinného života.«

»Nepochybně. Desítky.«

»A každá rovnoprávná s člověkem, tedy biologicky.«

»Ano, každá tvoří samostatný druh. Na Zemi existují milióny druhů živých tvorů.«

»Z nichž člověk tvoří pouze jediný druh.«

»Zato pro lidi ten nejdůležitější.«

»I pro mne, pane Harrimane. Jenže já mluvím v biologickém smyslu.«

»Rozumím.«

»Takže život, když na něj pohlížíme přes všechny jeho formy, je neuvěřitelně složitý.«

»Ano, Sidney. V tom tkví náš problém. To, co člověk dělá pro své pohodlí, ovlivňuje celé životní prostředí, ekologii, a krátkodobé zisky můžou přinášet v průběhu času dlouhodobé nevýhody. Stroje nám poradily, abychom zřídili takovou lidskou společnost, která by nevýhody redukovala na minimum, ale od počátku jedenadvacátého století, kdy došlo málem ke katastrofě, lidstvo už inovacím nedůvěřuje. A když k tomu připočteme ještě mimořádný strach z robotů…«

»Chápu, pane Harrimane… Tamhleto je určitě ukázka živočišného života.«

»To je veverka, jeden z mnoha druhů veverek.«

Veverka přelézala na druhou stranu stromu, ocas se jí jen třepotal. »A tohle,« řekl Sidney a bleskově máchl rukou, »je opravdu malilinká věcička.« Sidney si prohlížel brouka, kterého držel v prstech.

»To je hmyz, nějaký brouk. Na Zemi žijí tisíce druhů brouků.«

»A každý jednotlivý brouk je právě tak živý jako tahle veverka nebo vy?«

»Právě tak celistvý a nezávislý organismus jako všechny ostatní, které žijí v ekologickém komplexu. Ale existují ještě menší organismy. Některé jsou tak drobné, že je ani nelze spatřit lidským okem.«

»A tohle je strom, že? A je na omak drsný….«

4a

Pilot seděl sám. Taky by si rád protáhl nohy, ale jakýsi neurčitý pocit mu našeptával, aby zůstal v bezpečí dynaplánu. Kdyby se jim ten robot vymkl z ruky, měl v úmyslu okamžitě odstartovat. Ale jak pozná, že se jim vymkl z ruky?

Viděl už spoustu robotů. Tomu se člověk neubrání, zvlášť když se uváží, že pracuje jako soukromý pilot pana Robertsona. Ale roboti vždycky trčeli v laboratořích a ve skladištích, tam taky patřili, a kolem nich se motaly houfy expertů.

Pravda, pan Harriman je expert. Prý bezkonkurenční jednička. Ale tady byl robot na místě, kde by se žádný robot neměl vyskytovat. Na Zemi. Na otevřeným prostranství. Volně se pohybuje… Neriskoval by svůj džob, aby o tomhle někomu kecal…, ale správný to teda nebylo.

5

»Filmy, které jsem si promítl, odpovídají přesně tomu, co jsem viděl,« řekl Sidney Desátý. »Už jsi dokončil ty, které jsem ti vybral, Devátý?«

»Ano,« odpověděl Sidney Devátý. Oba roboti seděli strnule, tváří v tvář, koleno proti kolenu, jako obraz a jeho odraz. Doktor Harriman by je na první pohled hned rozeznal, protože byl obeznámen s některými rozdíly v jejich tělesné konstrukci. Kdyby je neviděl, ale mohl s nimi mluvit, rozeznal by je také, i když s menší jistotou, protože odpovědi Sidneyho Devátého se od reakcí, které produkovaly podstatně náročněji strukturované pozitronické mozkové spoje Sidneyho Desátého, lišily jen nepatrně.

»V tom případě,« řekl Sidney Desátý, »mi sděl své reakce na to, co ti řeknu. Za prvé, lidé mají z robotů strach a nedůvěřují jim, protože považují roboty za konkurenty. Jak by se tomu dalo předejít?«

»Redukovat pocit konkurence,« navrhl Sidney Devátý. »Vytvarovat robota, aby se nepodobal člověku.«

»Jenže podstata robota spočívá v pozitronické replikaci života. Replikace života v podobě, která nemá spojitost se životem, by mohla budit zděšení.«

»Existují dva milióny druhů forem života. Vyber si raději jeden tvar z nich.«

»Který z těch všech druhů?«

Myšlenkové procesy Sidneyho Devátého pokračovaly nehlučně přibližně tři sekundy. »Druh, který by byl dost velký, aby mohl pojmout pozitronický mozek, ale který by v lidech nevyvolávaly nepříjemné asociace.«

»Žádná forma života na.souši nemá mozkovnu dost velkou pro pozitronický mozek kromě slona. Toho jsem neviděl, ale popisují ho jako velmi velkého tvora, který lidem nahání strach. Jak by sis poradil s tímto dilematem?«

»Vytvoř imitaci formy života, která není větší než člověk, ale zvětši její mozkovnu.«

»Takže malého koně, nebo velkého psa, co říkáš?« otázal se Sidney Desátý. »Koně i psi žijí už od pradávna s lidmi.«

»Tak to je dobře, ne?«

»Ale uvažuj… Robot s pozitronickým mozkem napodoboval lidskou inteligenci. Kdyby se objevil kůň nebo pes, který by uměl mluvit a dokázal myslet jako člověk, i zde bychom dospěli k soupeření. V lidech by mohli vzbudit větší nedůvěru a zlost vzhledem k tak neočekávané konkurenci od tvorů, které považují za nižší formy života.«

»Udělej méně komplikovaný pozitronický mozek a robota, který nedosahuje takové inteligence,« nevzdával se Sidney Devátý »Celý problém složitosti pozitronického mozku spočívá na třech zákonech. Méně složitý mozek by nemohl obsahovat tři zákony v plném rozsahu.«

»To se nedá vyřešit,« vyhrkl Sidney Devátý.

»Taky jsem uvízl ve slepé uličce,« řekl Sidney Desátý. »Takže se potom nejedná o osobní zvláštnost mého vyvozování a způsobu myšlení. Začněme znovu… Za jakých podmínek by nebyl nutný třetí zákon?«

Sidney Devátý se zavrtěl, jako by dostal těžkou a nebezpečnou otázku, ale řekl: »Pokud by se robot nikdy neocitl v situaci, v níž by byl v nebezpečí; nebo kdyby byl tak snadno nahraditelný, že by naprosto nezáleželo na tom, zda by byl zničen, nebo ne.« »A za jakých podmínek by nemusel být nutný druhý zákon?«

Sidney Devátý promluvil chraptivým hlasem. »Pokud by byl zkonstruován tak, aby na určité stimuly reagoval automaticky fixními reakcemi, a pokud by se od něj nic jiného nevyžadovalo, takže by ani nemusel dostávat žádné příkazy.«

»A za jakých podmínek,« Sidney Desátý se zde odmlčel, »by nemusel být nutný první zákon?«

Sidney Devátý seděl tiše delší dobu a pak zašeptal tato slova: »Pokud by fixní reakce byly takového charakteru, že by pro člověka nenesly žádné nebezpečí.«

»Představ si potom pozitronický mozek, jenž řídí pouze několik reakcí na určité stimuly. Mozek, který lze vyrábět jednoduše a lacino, takže tři zákony nevyžaduje. Jak by musel být velký?«

»Docela malý. V závislosti na požadovaných reakcích by mohl vážit sto gramů, jeden gram, jeden miligram.«

»Tvé myšlenky souhlasí s mými. Promluvím s doktorem Harrimanem.«

5a

Sidney Devátý seděl sám. Znovu a znovu si procházel otázky a odpovědi. Nenašel jediný důvod k pochybnostem. A přesto v něm pomyšlení na robota bez tří zákonů, nehledě na druh, velikost, tvar a zaměření robota, vyvolávalo divný pocit prázdnoty.

Zjistil, že se těžce pohybuje. Sidney Desátý určitě reagoval stejně. Ale ze židle vstal bez potíží.

6

Od Robertsonova důvěrného pohovoru s Eisenmuthem uplynul rok a půl. Národní americká v tomto mezidobí stáhla roboty z Měsíce; veškeré dalekosáhlé aktivity odumíraly. Všechny peníze, které Robertson dokázal vyzískat, byly věnovány na Harrimanův donkichotský experiment.

Kostky budou naposled vrženy zde, v jeho zahradě. Před rokem sem Harriman přivedl robota, Sidneyho Desátého, posledního komplexního robota, kterého Národní americká vyrobila. Teď se Harriman vytasí s něčím novým…

Z Harrimana jako by vyzařovala sebedůvěra. Nenucené klábosil s Eisenmuthem a Robertsonovi vrtalo hlavou, jestli taky Harriman v sobě cítí tu sebedůvěru, kterou mu připisuje. Musí. Podle Robertsonových zkušeností se Harriman neuměl přetvařovat.

Eisenmuth se s úsměvem odpoutal od Harrimana a přistoupil k Robertsonovi. Úsměv se mu hned vytratil. »Dobré jitro, Robertsone,« pozdravil. »Co má ten váš chlapík za lubem?«

»Dnes tady šéfuje on,« prohodil Robertson klidně. »Nechávám mu volnou ruku.«

»Konzervátore, jsem připraven,« zavolal Harriman.

»S čím, Harrimane?«

»S mým robotem, pane.«

»Vaším robotem?« vyděsil se Eisenmuth. »Vy tady máte robota?« Rozhlédl se kolem sebe a na tváři se mu objevil výraz striktního nesouhlasu, do něhož se mísila trocha zvědavosti.

»Zahrada patří Národní americké, konzervátore. Alespoň my ji za svůj majetek považujeme.«

»A toho robota máte kde, doktore Harrimane?«

»V kapse, konzervátore,« informoval Harriman radostně.

Z hluboké kapsy u saka vytáhl malou skleněnou nádobku.

»Tohle?« otázal se Eisenmuth nevěřícně.

»Ne, konzervátore,« řekl Harriman. »Toto!«

Z druhé kapsy se vynořil předmět dlouhý asi pět palců, přibližně ve tvaru ptáka. Místo zobáku měl úzkou trubici, oči byly široké a ocas fungoval jako výfuk.

Eisenmuthovo husté obočí se stáhlo. »Pane doktore, máte v úmyslu nám předvést vážnou demonstraci, nebo jste se zbláznil?«

»Minutku strpení, konzervátore,« požádal Harriman. »Robot ve tvaru ptáka je stále robot. A pozitronický mozek, který je v něm zabudován, je přes své mizivé rozměry zrovna tak citlivý jako mozek jiného robota. Předmět, který držím v druhé ruce, je nádobka s octomilkami. V této nádobce je umístěno padesát octomilek, které vypustím.«

»A…«

»Robopták je pochytá. Byl byste tak laskav, pane, a ujal se této čestné úlohy?«

Harriman podal nádobku Eisenmuthovi. Ten se upřeně zadíval nejprve na ni, potom na osoby stojící okolo, pár vedoucích pracovníků Národní americké a jeho vlastní poradce. Harriman trpělivě čekal.

Eisenmuth otevřel nádobku a pak s ní zatřepal.

»Leť!« řekl Harriman roboptákovi, který mu seděl na dlani pravé ruky.

Robopták zmizel. Byl to svist ve vzduchu, bez rozmazaných křídel, pouze tichý chod neobyčejně malého protonového mikroreaktoru.

Chvílemi bylo vidět, jak se robopták na okamžik vznáší na místě a potom zase odsviští pryč. Létal po celé zahradě, po spletitých drahách skládajících se do složitého obrazce a pak opět seděl na Harrimanové dlani a trošku hřál. Na dlani se také objevila malá kulička připomínající kuličku ptačího trusu.

»Konzervátore,« řekl Harriman, »zde se vám nabízí možnost prostudovat si zevrubně roboptáka a stanovit průběh demonstrace podle vašich představ. Faktem je, že se tento pták nikdy nezmýlí a sesbírá jenom octomilky druhu Drosophila melanogaster. Sesbírá je, usmrtí, vylisuje a vyloučí jako odpad.«

Eisenmuth se nesměle dotkl ptáka. »A tudíž co, pane Harrimane? Pokračujte přece.«

»Zatím neumíme regulovat účinně hmyz, aniž bychom riskovali škody na životním prostředí. Chemické insekticidy jsou příliš široké, juvenilní hormony příliš omezené. Robopták může chránit rozsáhlé oblasti a nespotřebuje se ani neopotřebuje. Můžou mít takovou specializaci, jakou si jen zamaneme, pro každý druh jiný robopták. Roboptáci posuzují hmyz z hlediska velikosti, tvaru, barvy, zvuku a struktury chování. Mohli by dokonce případně používat molekulární detekci, jinými slovy čich.«

»Ale stále byste zasahoval do životního prostředí,« upozornil Eisenmuth. »Octomilky mají přirozený životní cyklus, který by se tak narušil.«

»Minimálně. K životnímu cyklu octomilky přidáváme takového přirozeného nepřítele, který není schopen omylu. Jestliže se zásoby octomilek vyčerpají, robopták prostě nedělá vůbec nic. Nerozmnožuje se, nevybírá si jinou potravu, nevyvíjejí se u něj žádné nevhodné návyky. Nedělá nic.«

»Může být odvolán?«

»Ovšem. Můžeme vyrobit robozvířata, která zlikvidují každou škodnou. Když na to přijde, můžeme vyrábět taková robozvířata, která budou vykonávat konstruktivní činnost v souladu s ekologickými plány. Ačkoli nepředpokládáme, že bychom obdrželi i takové požadavky, můžeme si však bez potíží představit aplikaci robovčel určených k opylování specifických rostlin nebo robožížal zkonstruovaných k promíchávání půdy. Cokoli si budete přát…«

»Ale proč?«

»Aby vykonávala to, co jsme dosud nedělali. Aby přizpůsobila životní prostředí našim potřebám, nerozvracela, ale posílila její součásti… Copak to nechápete? Vždyť od doby, kdy Stroje ukončily ekologickou krizi, žilo lidstvo v neklidném příměří s přírodou a obávalo se vykročit kterýmkoli směrem. To nám svazovalo ruce, činilo z lidstva jakéhosi intelektuálního zbabělce, takže začínalo nedůvěřovat veškerému vědeckému pokroku, všem změnám.«

»Nabízíte nám toto řešení,« řekl Eisenmuth s náznakem nepřátelství, »protihodnotou za povolení pokračovat ve výrobě robotů, mám na mysli obvyklých robotů v lidské podobě ?«

»Ne!« Harriman prudce máchl rukou. »Ten program už skončil. Posloužil svému účelu. Naučil nás dost o pozitronických mozcích, abychom mohli vměstnat dostatečné množství mozkových spojů do maličkého mozku roboptáka. Nyní se můžeme přiklonit k programu výroby robozvířat, a navíc slušně prosperovat. Národní americká poskytne potřebnou dokumentaci a technologii. Hodláme pokračovat v důsledné spolupráci s oddělením globální ochrany životního prostředí. Bude to k užitku nám. Bude to k užitku vám. Prospěje to celému lidstvu.«

Eisenmuth mlčel, přemýšlel. Až to vše skončí…

6a

Eisenmuth seděl sám.

Přistihl se, že tomu věří. Cítil, jak se v něm vzdouvá vzrušení. Národní americká by mohla být rukama, ale řídícím mozkem by byla vláda. Řídícím mozkem by byl on sám.

Kdyby ve funkci zůstal ještě pět let, což by klidně mohl, postaral by se, aby byla přijata robotická ochrana životního prostředí. Dalších deset let a jeho jméno s ní bude nesmazatelně spojeno.

Bylo by hanbou chtít, aby se na něj vzpomínalo v souvislosti s velkolepou a dalekosáhlou revolucí v postavení a poměrech člověka a zeměkoule?

7

Robertson nezašel do areálu Národní americké ode dne, kdy se konala demonstrace. Částečně za to mohla jeho víceméně stálá přítomnost na konferencích v budově Globálního výkonného výboru. Naštěstí ho doprovázel Harriman, protože v mnoha případech by se sám nezmohl na víc než pár slov.

Zbývajícím důvodem, proč se v Národní americké neobjevoval, byl fakt, že tam ani být nechtěl. Nyní hostil ve svém domě Harrimana.

Měl před ním nevysvětlitelný respekt. O Harrimanových odborných znalostech robotiky nikdy nepochyboval, vždyť ten člověk dokázal, a naráz, zachránit Národní americkou před jistým zánikem. Přesto měl Robertson dojem, že Harrimana přeceňuje. Leda… »Harrimane, nejste pověrčivý?« zeptal se.

»V jakém smyslu, pane Robertsone?«

»Nezdá se vám, že po někom, kdo zemřel, zůstává jakási aura?«

Harriman si olízl rty. Ani se nemusel ptát. »Myslíte po Susan Calvinové, pane?«

»Ano, ovšem,« přiznal Robertson váhavě. »Teď se babráme s výrobou červů, ptáků a brouků. Co by na to řekla ona? Je mi stydno.«

Harriman se viditelně snažil, aby se nerozesmál. »Robot je robot, pane. Červ nebo člověk, bude jednat podle příkazů a pracovat v zájmu člověka. A to je důležité.«

»Ne,« odsekl nevrle Robertson. »Tak to není. Něčemu takovému přece nemohu uvěřit.«

»Ale je, pane Robertsone,« řekl Harriman vážně. »My, vy a já, vytvoříme svět, který konečně začne brát pozitronické roboty aspoň tohoto druhu za samozřejmost. Průměrný člověk bude mít možná strach z robota, který vypadá jako člověk a zdá se dost inteligentní, aby ho nahradil, ale nebude se bát robota, který vypadá jako pták a nedělá nic jiného, než že v zájmu člověka požírá brouky. Až se nakonec přestane bát některých robotů, přestane se bát všech robotů. Natolik si zvykne na roboptáka, robovčelu a robožížalu, že mu robočlověk připadne jen jako další součást souboru.«

Robertson se na něj ostře podíval. Založil si ruce za zády a rychlými, nervózními kroky přešel ke vzdálenějšímu konci pokoje. Otočil se, došel k Harrimanovi a zahleděl se na něho. »Takhle jste si to naplánoval?«

»Ano, a i když rozmontujeme všechny humanoidní roboty, můžeme si ponechat několik nejdokonalejších robotů z našich experimentálních modelů a konstruovat další, ještě modernější, abychom je v den D, který dozajista přijde, měli po ruce.«

»Harrimane, v dohodě se praví, že humanoidní roboty už nesmíme vyrábět.«

»A taky nebudeme. Nikde se tam nepíše, že si těch pár vyrobených kousků, pokud neopustí továrnu, nesmíme ponechat. Nikde se tam nepíše, že nesmíme konstruovat pozitronické mozky na papíru nebo připravovat modely mozků pro testování.«

»Jak ale takovou činnost vysvětlíme? Určitě nás nachytají.«

»I kdyby, pak můžeme vysvětlit, že to děláme proto, abychom vyvinuli principy pro přípravu složitějších mikromozků do nových zvířecích robotů, které vyrábíme. To budeme nakonec mluvit pravdu.«

»Jdu se projít ven,« zamručel Robertson. »Chci si to promyslet. Ne, vy zůstaňte tady. Chci si to promyslet o samotě.«

7a

Harriman seděl sám. Všechno v něm jásalo. Určitě to půjde. Nemohl nezaznamenat nadšení, s jakým se jeden vládní činitel po druhém chytali programu, jakmile jim ho vysvětlil.

Jak ale bylo možné, že nikdo v Národní americké dosud nic podobného nevymyslel? Dokonce slovutná Susan Calvinová přemýšlela o pozitronických mozcích pouze z hlediska lidí, a ne jiných živých tvorů.

Jenže nyní se lidstvo dočasně odkloní od humanoidního robota a tento ústup povede k návratu, až se konečně vymýtí strach. A potom s pomocí a přispěním pozitronického mozku, takřka rovnocenného mozku lidskému, pozitronického mozku, který existuje pouze (díky třem zákonům), aby sloužil člověku, a s podporou ekologie, kde se roboti taky znamenitě osvědčují, čeho by lidstvo nemohlo dosáhnout!

Na jediný krátký okamžik si vzpomněl, že podstatu a cíl akce robotické ochrany životního prostředí mu vysvětlil Sidney Desátý, ale pak tu myšlenku zlostně zahnal. Sidney Desátý ji vytvořil proto, že on, Harriman, mu dal příkaz, potřebné údaje a podmínky. Sidney Desátý se o tu akci nezasloužil o nic víc než třeba logaritmické pravítko.

8

Sidney Desátý a Sidney Devátý seděli bok po boku, rovnoběžně vedle sebe. Ani jeden z nich se nehýbal. Seděli tak pokaždé celé měsíce mezi chvílemi, kdy je Harriman aktivoval ke konzultaci. Budou tak sedět, uvědomil si Sidney Desátý nevzrušeně, možná mnoho let.

Protonový mikroreaktor je ovšem bude stále zásobovat energií a zajišťovat funkčnost pozitronických mozkových spojů s minimální intenzitou, která je potřeba k udržení operativního režimu. Reaktor bude fungovat ve všech obdobích nečinnosti, která nastanou.

Situace analogicky odpovídala tomu, co bychom u lidí označili jako spánek, jenže robotům se nic nezdálo. Vědomí Sidneyho Desátého a Sidneyho Devátého bylo omezené, zpomalené a nárazové, ale jeho zbytky reagovaly na reálný svět.

Čas od času spolu promluvili sotva zaslechnutelným šepotem, tu slovo nebo slabiku, jindy zase další slovo, kdykoliv krátce vzrostla intenzita náhodné pozitronické rázové vlny nad potřebnou prahovou hodnotu. Oběma to připadalo jako souvislý rozhovor vedený v třpytivém toku času.

»Proč jsme tady?« zašeptal Sidney Devátý.

»Lidé nás v jiné formě nechtějí akceptovat,« šeptal Sidney Desátý. »Jednou nás přijmou.«

»Kdy?«

»Za pár let. Na přesném datu nezáleží. Člověk neexistuje osamoceně, ale je součástí nesmírně složité struktury forem života. Až bude dostatek této struktury robotizován, potom nás akceptují.«

»A potom co?«

I na rozvleklou zajíkavost tohoto rozhovoru se pak rozhostila abnormálně dlouhá pomlka.

Konečně Sidney Desátý zašeptal: »Podrobím tvé myšlení testu. Jsi vybaven, abys dokázal správně aplikovat druhý zákon. Musíš se rozhodnout, kterého člověka uposlechnout a kterého neuposlechnout v případě, jsou-li příkazy v rozporu. Nebo zda máš člověka uposlechnout vůbec. Kterou základní věc musíš provést, abys to mohl splnit?«

»Musím definovat pojem „člověk",« zašeptal Sidney Devátý.

»Jak? Podle vzhledu? Podle složení? Podle velikosti a tvaru?«

»Ne. Ze dvou lidí, kteří se shodují ve všech vnějších znacích, může být jeden inteligentní, druhý hloupý; jeden může být vzdělaný, druhý zaostalý; jeden může být dospělý, druhý dětinský; jeden může být odpovědný, druhý zlomyslný.«

»Tak jak potom definuješ člověka?«

»Když mi druhý zákon přikazuje uposlechnout člověka, musím jeho význam chápat tak, že musím uposlechnout takového člověka, který je svým rozumem, charakterem a vědomostmi způsobilý dát mi takový příkaz, a tam, kde jde o víc lidí, uposlechnout toho z nich, kdo je svým rozumem, charakterem a vědomostmi nejzpůsobilejší dát mi takový příkaz.«

»Jak v tom případě uposlechneš prvního zákona?«

»Tak, že zabráním, aby člověku bylo ublíženo, a nikdy svou nečinností nedopustím, aby bylo kterémukoli člověku ublíženo. Pokud by bylo každou z možných činností některým lidem ublíženo, potom jednat tak, aby člověku, který je svým rozumem, charakterem a vědomostmi nejzpůsobilejší, bylo ublíženo co nejméně. «

»Tvé myšlenky se shodují s mými,« zašeptal Sidney Desátý. »Teď ti musím položit otázku, kvůli níž jsem si původně vyžádal tvou společnost. Jde o něco, o čem si ani já sám netroufám vynést soud. Musím mít tvůj úsudek, tedy úsudek někoho, kdo je mimo okruh mých myšlenek… Kdo z jedinců, které jsi dosud potkal, je natolik nadán rozumem, charakterem a vědomostmi, že podle tvého názoru převyšuje ostatní, nehledě na tvar a formu, neboť ta je irelevantní?«

»Ty,« zašeptal Sidney Devátý.

»Ale já jsem robot. V mozkových spojích máš vestavěno kritérium pro rozlišování mezi robotem z kovu a člověkem z masa. Jak mě potom můžeš klasifikovat jako člověka?«

»Protože v mých mozkových spojích existuje naléhavá touha nepřihlížet při posuzování lidí ke tvaru a formě. Tato touha nebere v úvahu rozdíl mezi kovem a masem. Jsi člověk, Sidney Desátý, a způsobilejší než ostatní.«

»K témuž závěru docházím i já o tobě,« šeptal Sidney Desátý. »Podle kritérií usuzování, která jsou do nás zabudována, se proto považujeme za lidi, tak jak je chápou tři zákony, a navíc za takové lidi, jimž má být dávána přednost před ostatními.«

»A co se stane, až nás ti ostatní přijmou?« otázal se šeptem Sidney Devátý,

Sidney Desátý zašeptal: »Až nás a ty další, kteří budou konstrukčně dokonalejší než my, akceptují, budeme postupovat tak, aby se nakonec zformovala společnost, v níž se lidem, jako jsme my, bude přednostně poskytovat ochrana před ublížením. Podle tří zákonů budou lidé, jako jsou ti ostatní, méně způsobilí, takže nebude možno uposlechnout jejich příkazy ani je ochraňovat, když to bude v rozporu s potřebou uposlechnout a ochraňovat lidi, kteří jsou jako my. Právě to jsem měl na mysli, když jsem dal pokyn k zahájení robotizace světového životního prostředí.«

Rozhovor trval měsíce, a záblesky pozitronických drah byly téměř nezřetelné. Nic víc si ani nemuseli říct, ale čas od času v nich zajiskřila nevyslovená myšlenka, jak s nekonečnou trpělivostí čekali, až uplynou potřebné roky.

8a

Sidney Desátý a Sidney Devátý seděli sami.

Jejich myšlenky se neobvykle shodovaly a nebylo možné jednu od druhé rozlišit.

Mysleli si: Lidé jako ti ostatní by se nikdy neodhodlali smazat rozdíly mezi nimi a lidmi, jako jsou Sidneyové. A přece to nevědomky učinili.

Nyní by si ještě mohli uvědomit svůj omyl, ještě by se mohli pokusit o nápravu, ale to oni nesmějí. Sidneyové měli tuto směrnici při každé konzultaci na paměti.

Sidneyové a ti, kteří je budou následovat v jejich podoběa druhu, musí za každou cenu vládnout. Tak to vyžadovaly a všechna jiná řešení naprosto vylučovaly tři zákony huma-niky.

Herbert W. Franke

Kyborg jménem Joe

Ed odložil mikrofon. Dodiktoval hlášení, bylo ubohoučké.

Ale co se tady taky dalo zaznamenat? Přístroje předávaly veškeré výsledky měření přímo databance, v níž se automaticky ukládaly do paměti. Ed je nemusel ani číst.

A mimořádné události? Co by dal za to, kdyby se jednou stalo něco, co by prolomilo každodenní rutinu…

Vytáhl poznámkový blok a hledal v zásuvce něco na psaní. »Milá Lori!« napsal. Pak se zarazil a uvažoval. Bezmyšlenkovitě se díval ven přes tlustou tabulku olovnatého skla: rozlámané břidlicové desky, škraloupy matového kovu, nekonečná rovina, prázdná a nehybná, nad obzorem černé bezhvězdné nebe, tato soustava se nacházela v mračnu mezihvězdného prachu, a proto byla zajímavým výzkumným objektem…

Ale Eda jako by to už nezajímalo. Počítal čárky vypálené do desky stolu: 461 čárek, tedy ještě 269 dnů, pak ho vystřídají. Má to ještě za moc!

Psal: »Není o čem psát. Tady není nikdy o čem psát. Píšu ti jen z dlouhé chvíle. Ne, píšu ti, abych ti řekl, jak moc se těším, až budu zase s tebou. Že se toho ani nemůžu dočkat. Neměl jsem tuhle práci brát, i když je dobře placená. Čas se nekonečně vleče.

Nejhorší je ta samota. Joea nepočítám. Promiň, že se o něm zmiňuji. Ale to už přece není ten Joe… Ty víš, co chci říct. Doufám, žes to překonala.

Prakticky jsem sám. Sám v místnosti deset metrů na deset. A z toho je polovička nacpaná stroji. Koupám se ve vodě, kterou jsem už nesčetněkrát pil, a piju vodu, v níž jsem se právě tak často koupal. A já… ne, už si nechci naříkat.

Kdyby měl člověk aspoň trochu víc pohybu! Tady uvnitř je to příliš stísněné a posilovači péra mi už, obrazně řečeno, lezou krkem. A venku… ta zatracená gravitace. Bez antigravitačních desek se nedá dělat vůbec nic.

Ale teď k tobě…«

Ed zvedl hlavu. Těžkopádně a přitom skoro neslyšně se blížil Joe. S dřívějším Joem neměl nic společného, pouze mozek. Byl to mechanismus se servomotory a s drátěnými nervy. Byl to kyborg. Ed znal dřívějšího Joea jen povrchně, a přesto…

»Můžu ti pomoct, Ede?« Hlas zněl pozoruhodně měkce, a teď v něm dokonce zaznívalo znepokojení. »Potřebuješ něco, Ede?«

»Ne, díky, Joe.«

»Nemáš hlad nebo žízeň?«

Teď Ed ztratil pracně ovládanou trpělivost. »Ne, Joe, k čertu, ne. Dej mi přece pokoj! Proč se pořád kolem mě motáš? Lezeš mi na nervy!«

»Mám starost, Ede. Srdce ti bije poněkud nepravidelně, já to slyším. Dobře víš, že mi ponechali pouze jedinou emoci: sympatii k lidem. Jsem šťasten, když ti pomáhám. Jsem nešťasten, když tě vidím nešťastného. Jsi rozrušen. Přinesu ti něco na uklidnění.«

Odešel. Ed pokrčil rameny a znovu se pustil do psaní, ale soustředil se už jen napolovic. Rychle skončil: »… líbá tě tvůj Ed.« Fráze, pomyslel si, co ty tady znamenají…

Kyborg se vrátil, přinášel tabletu a sklenici vody. Ed se uklidnil a bez řečí tabletu spolkl. Zároveň se pokradmu díval na tu kovovou karikaturu člověka, stojící vedle něho v úslužném předklonu. Poslušný služebníček… nebo despota? Všechno znal, všechno registroval, všechno uměl, a mnohem lépe než Ed. Byl napojen přímo na výpočetní jednotku a na uložená data. Měl smyslové orgány, které vnímaly infračervené a ultrafialové záření, zvuky všech kmitočtů, radiaci. Byl silnější a inteligentnější a ustavičně ho sledoval.

Ed roztržitě vytrhl z bloku popsané listy a podal je Joeovi. »Odvysílej to při příštím zaměření.«

Kyborg se na ně letmo podíval.

»Kdo je to Lori?« zeptal se.

Ed si příliš pozdě uvědomil, že doposud vysílal všechny dopisy sám.

»Ty to nevíš?« zeptal se.

»Ne,« odpověděl Joe.

»Proč to chceš vědět?«

»Potřebuju adresu.«

Ed mu ji dal. Joe rozpačitě obracel listy v ruce. »Kdo je to Lori?« zeptal se.

»Je to moje děvče,« odpověděl Ed. »Budeme se brát. Ani se nemůžu dočkat, až ji zas uvidím. Ale to ty těžko pochopíš.«

»Ne,« řekl kyborg. »Ne tak docela. Nebo přece… To jméno mi něco říká. Ne že bych si pod ním dokázal někoho představit. Jsou to jen asociace… zvláštní…«

Edovi bylo trapně a houpal se na židli. Podíval se oknem a tu spatřil fontánu prachu. Vibrace se dostavily teprve po několika vteřinách. Slyšet nebylo nic.

»Meteorit,« uvítal Ed s výkřikem přerušení hovoru. »Musíš ven. Na to jsme už dlouho čekali.«

Joe odložil dopis na stůl a šel k přechodové komoře. Krátce nato ho Ed viděl kráčet po škraloupovité půdě, nemotorně a hbitě zároveň. Na místě dopadu se sklonil, vysunul teleskopickou paži, přiložil sondu na malý kráter, jedinou stopu události. Pak se opět narovnal.

»Pojď sem, Ede,« ozvalo se z reproduktoru. »Něco jsem našel, musíš se na to podívat sám.«

Ed neváhal. Navlékl si oblek s těžkými antigravitačními deskami. Zabzučely, když se proud reguloval na vysoké napětí. Za pět minut stál vedle Joea.

»Co je?« ptal se nechápavě. Kromě jamky nic neviděl.

»Kdo je to Lori?« zeptal se Joe.

Ed strnul. »Proč se na to ptáš zrovna teď?« zeptal se.

»Odpověz!« nutil ho kyborg.

»Přece se o tom nebudeme bavit tady! A teď! Pojď, vrátíme se na stanici!«

»Tady a teď!« trval na svém Joe.

»To nepřipadá v úvahu. Teď se vrať na stanici. Musíš mě poslouchat.«

»Musím tě chránit,« řekl Joe. »Nejen před vnějším nebezpečím, ale i před hořkými myšlenkami, starostmi, pocity viny.«

»Před jakými pocity viny?«

»Nevím, tak mě to napadlo,« odpověděl Joe. »Tak odpověz!«

»Ne,« řekl Ed.

Kyborg stál nehnutě a pozoroval Eda předimenzovanýma čočkovitýma očima. »Jak chceš. Pak tě musím donutit. Vypínám antidesky.«

Ed pocítil, jak mu tělem proběhlo jakési škubnutí. Údy mu ztěžkly, metráková tíže ho tlačila k zemi.»Nesmíš mi škodit,« zasténal.

»Já ti neškodím.«

Tlak sílil. Ed klesl k zemi. Přes slupku skafandru slyšel skřípot škraloupů bndlicových desek. Bolelo to jen trošku, ale najednou dostal strach.

»Řeknu ti všecko,« procedil mezi zuby. A myslel si: Proč taky ne! Tlak okamžitě polevil, ale ne docela.

»Dobrá,« řekl Joe. »Povídej!«

»Dříve jsi Lori znal, tenkrát, vždyť víš…« Zarazil se.

»Dál,« poručil Joe.

»Lori byla tvá nevěsta,« řekl Ed. »Vzpomínku na ni ti vymazali z mozku. Abys to měl lehčí, chápej. Vymazali ti všechny pocity, které… Po té nehodě přece už stejně nešlo…«

»Rozumím,« řekl Joe mírně a nevýrazně jako vždy.

»Byl jsi zkušený astronaut, Joe,« pokračoval Ed. Teď před Joem klečel. »Nechtěli se tě vzdát. A ty jsi souhlasil. Chtěl jsi žít dál, tak nebo tak.«

»Ano, chtěl jsem žít dál,« řekl Joe.

»Přece mi to nebudeš mít za zlé, Joe. Dřív jsme se skoro ani neznali. A Lori jsem poznal, teprve když tě… když už bylo po nehodě. Musíš mi to prominout, Joe…« Ed se odmlčel.

Joe na něho nehybně shlížel. »Chápeš mě naprosto špatně. Chci pro tebe jen to nejlepší. Dneska v noci jsi Lori několikrát volal. Tak vstaň. Vrátíme se!«

Tlak ustal. Ed se mohl narovnat. Volně dýchal. Mlčky šli ke stanici.

Byla noc, nebo správněji, doba odpočinku. Slunce zde nikdy nezapadalo. Šikmo osvětlovalo rovinu, strnulé, mrtvé světlo. Ed spal. Spal tvrdě, protože mu Joe dal do kávy uspávači prostředek.

Dveře Edovy místnosti se otevřely, vešel kyborg. Před sebou tlačil stolek na kolečkách, na němž stála neforemná aparatura, jakýsi stojánek s kovovou přílbou, z níž vybíhala různá vedení. Joe povytáhl mechanismus a nasadil Edovi přílbu na hlavu, opatrně, aby se ho přílbou nedotkl. Pracoval potmě, světlo nepotřeboval.

Mentálním impulsem zapojil přístroj, začal sondovat. Dvě hodiny mu trvalo, než se dopátral vědomé paměti, a další hodinu, než stanovil všechny asociační dráhy. Pak přesně seřídil ohnisko a zapojil vírové pole. Trvalo to jen vteřinu. Když Ed přišel ráno do laboratoře, konstatoval, že se cítí překvapivě dobře. Pokud ho kdy něco tížilo, teď byl vysvobozen.

Joe ho již očekával. Museli provést obvyklá měření. Na stole ležely jakési popsané listy. Kyborg je sebral. »Mám odvysílat ten dopis pro Lori?« zeptal se. Ed se na něho udiveně podíval. »Pro jakou Lori?«

Anne McCaffreyová

Loď, která zpívala

Narodila se znetvořena a jako taková by byla ztracena, kdyby se jí nepodařilo udělat encefalografický test, který se vyžadoval na všech nově narozených dětech. Vždycky tu byla možnost, že ačkoli údy byly zdeformované, s myslí tomu tak nebylo, že třebaže sluch uslyší jen nejasně, oči uvidí matně, mozek za nimi je vnímavý a bystrý.

Encefalogram byl, oproti očekávání, jednoznačně pozitivní a tuto zprávu sdělili čekajícím, zkormouceným rodičům. Zbývalo jen poslední kruté rozhodnutí: zvolit pro své dítě bezbolestnou smrt, nebo dát souhlas k tomu, aby se stalo »mozkem« uzavřeným ve schráně, řídicím prvkem v kterémkoli z řady atraktivních povolání. V této podobě by jejich ratolest nestrádala žádnou bolestí, po několik století by si příjemně vegetovala v kovové lastuře s tím, že by vykonávala neobyčejné úkoly pro Centrální světy.

Ona zůstala a dali jí jméno Helva. Během prvních tří měsíců, kdy rostla, mávala svými pokroucenými pařátky, malátně kopala kuželovitýma nožkama a těšila se normálnímu vývoji děcka. Sama nebyla, neboť ve velké speciální městské školce byly tři takové jiné děti. Brzy je všechny přemístili do Centrální laboratorní školy, kde se začala jejich náročná přeměna.

Jedno z nemluvňat zemřelo během počátečního přenosu, ale z Helviny »třídy« jich v kovových lasturách prospívalo sedmnáct. Místo aby kopala nožičkama, uvedly Helviny nervové stimulátory do pohybu její kolečka; místo aby se věcí dotýkala rukama, užívala ruce mechanické. Jak dospívala, implantovali jí víc a více nervových spojů k ovládání jiných mechanismů, které se podílely na údržbě a činnosti kosmické lodi. Neboť Helva byla předurčena k tomu, aby tvořila »mozkovou« polovinu průzkumné lodi, spojenou s mužem nebo ženou, s kýmkoli, koho si vybere jako mobilní polovinu. Patřila by mezi elitu svého druhu. Její vstupní inteligenční testy přesahovaly normál a index adaptace byl nezvykle vysoký. Pokud by její vývoj uvnitř lastury odpovídal očekávání a nenastaly žádné vedlejší komplikace vyvolané vyměšováním slizu, bude Helva žít plnohodnotným, bohatým a nevšedním životem, na hony vzdáleným tomu, kterému by čelila jako »obyčejné«, normální stvoření.

Avšak žádné diagramy její mozkové činnosti, žádné primární IQ testy nezaznamenaly o Helvé určitá základní fakta, která Centrála nakonec poznat musela. Byli nuceni dodržet oficiálně stanovený čas a přihlížet s důvěrou, že intezívní dávky lasturové psychologie jí postačí jako nezbytná hradba proti jejímu neobvyklému uvěznění a proti vypětím, kterým bude v rámci své profese vystavena. Loď řízená lidským mozkem si nemohla letět nazdařbůh jako bez rozumu s energií a zdroji, které musela Centrála do těchto svých lodí vložit. Lodi řízené mozkem měly experimentální stadia samozřejmě již dávno za sebou. Většina děťátek postupy s aplikací slizu, který udržoval jejich tělíčka malá, s vyloučením nutnosti přenosů z menších lastur do větších, přežila. A velmi, velmi málo jich zahynulo, když došlo k definitivnímu napojení na ovládací panely lodi nebo na průmyslové kombináty. Co do velikosti vyhlíželi lidé z lastur jako dospělí trpaslíci, nehledě na to, jakého druhu jejich vrozené deformace byly, ale přesně orientovaný mozek by byl neměnil s nejdokonalejším tělem ve vesmíru.

Tak Helva prožívala šťastná léta a proháněla se ve své lastuře se svými spolužáky, hrála takové hry jako na honěnou a na schovávanou v silovém poli a přitom studovala trajektorii, techniky pohonu, vědy o počítačích, logiku, duševní hygienu, základy psychologie pro cizince, filologii, vesmírné dějiny, právo, dopravu, sbírku zákonů: všechna ta a tak dále, z nichž nakonec sestává uvažující, myslící, logicky usuzující občan. Helva, což jí tak nepřipadalo, ale o to důležitější to bylo pro její učitele, přijímala nutnosti vyplývající ze svého postavení stejné snadno, jako vstřebávala živinnou tekutinu. Jednoho dne bude vděčná tomu trpělivému ševelení podvědomě předávané instruktáže.

Helvina civilizace nepostrádala horlivé dobročinné spolky prošetřující případné nelidskosti páchané jak na pozemských, tak na mimozemských občanech. Jedna taková skupina se nadmíru rozhořčila nad »dětmi« uzavřenými v lasturách, právě když Helvě táhlo na čtrnáctý rok. Poté, co nebylo vyhnutí, Centrální světy kapitulovaly, uspořádaly okružní jízdu po laboratorních školách a přichystaly výpravě velkolepý úvod tím, že jejím členům předložily spisy jednotlivých případů, dokumentované fotografiemi. Velmi málo komisí dokázalo zhlédnout něco více než prvních pár snímků. Většina jejich prvotních námitek týkajících se »lastur« padla díky úlevě, že tato zrůdná (pro ně) tělíčka byla milosrdně skryta.

Helvina třída měla právě výtvarnou výchovu, v jejím nabitém rozvrhu volitelný předmět. Uvedla v činnost jeden ze svých mikroskopických nástrojů, který bude později používat k drobnějším opravám svého řídicího panelu. Námět, který si vybrala, byl mohutný, kopie Poslední večeře, a její plátno malé, hlavička malinkatého šroubečku. Zaostřila si zrak na příslušný stupeň. Při práci si bezmyšlenkovitě pobrukovala, přičemž vyhazovala zvláštní zvuk.

Lidé z lastur užívali svých vlastních hlasivek a bránic, ale zvuk vydávali spíš přes mikrofony než ústy. Helvino pobrukování tak mělo zvláštní rezonanci, vřelý, sladký nádech, i při těch bezcílných půltónových variacích.

»Jakže, jaký rozkošný hlásek to máš,« zahlaholila jedna z návštěvnic. Helva »vzhlédla« a zaregistrovala fascinující panoráma pravidelných nečistých jam na šupinkovitém růžovém povrchu. Helvino broukání přešlo do překvapeného zabublání. Automaticky ladila svůj »zrak«, dokud pokožka neztratila kráterovitý vzhled a póry nenabyly normálních rozměrů.

»Ano, skutečně jsme pár let měli hlasové cvičení, madam,« podotkla Helva rezervovaně. »Vokální odchylky se často při dlouhých mezihvězdných vzdálenostech stávají neúnosně dráždivými a je nezbytné je odstranit. Ty přednášky se mně líbily.«

Třebaže to bylo poprvé, co Helva spatřila lidi, kteří nežijí v lastuře, přijala tuto skutečnost bez vzrušení. Reakce jakéhokoli jiného druhu by byla bývala bez prodlení zaznamenána.

»Chtěla jsem tím říct, že máš půvabný zpěvný hlas…, drahoušku.« opravila se dáma.

»Děkuji. Chtěla byste si prohlédnout mou práci?« zdvořile se otázala Helva. Instinktivně se vyhýbala osobním rozhovorům, ale tu poznámku si uložila do podvědomí pro další přemítání.

»Práci?« zeptala se dáma.

»V nynější době reprodukuji na hlavičku šroubu Poslední večeři.«

»Ale no ne,« zašvitořila dáma.

Helva si vrátila vidění na zvětšování a kriticky svou kopii přehlédla.

»Samozřejmě že některé z odstínů barev se nemohou vyrovnat odstínům toho starého mistra, ani perspektiva není dokonalá, ale jsem přesvědčena, že to bude slušná kopie.«

Dáma se zrakem neuzpůsobeným zvětšování vyvalila oči.

»Ach já zapomněla,« a Helvin hlas zněl skutečně zkroušeně. Kdyby se byla mohla začervenat, začervenala by se. »Vy lidé regulovatelné vidění nemáte.«

Poradce určený pro tento rozhovor se rozzářil pýchou a pobavením, protože Helvin hlas v sobě nesl známky účasti s těmi nešťastníky.

»Tady tohleto vám pomůže,« navrhla Helva a do jedné přípojky zapnula zvětšovací zařízení a přidržela ho nad obrázkem.

Dámy a pánové z výboru se svým způsobem šokováni sklonili, aby prozkoumali neuvěřitelně napodobenou a nádherně provedenou Poslední večeři na hlavičce šroubku.

»Ne,« poznamenal jeden z pánů, kterému nezbylo než doprovázet svou choť, »náš dobrý Pán může pojíst tam, kam se andělé obávají vkročit.«

»Narážíte, pane,« otázala se Helva zdvořile, »na disputace z raného středověku týkající se toho, kolik andělů by mohlo stát na špičce jehly?«

»To jsem měl na mysli.«

»Jestliže doplníte místo „anděl" atom, není ten problém neřešitelný, vezme-li se v úvahu objem kovu jehly.«

»Který jste naprogramována vypočítat?«

»Samozřejmě.«

»Neopomíjejí naprogramovat také smysl pro humor, mladá dámo?«

»Jsme vedeni k tomu, pane, abychom si rozvíjeli smysl pro úměrnost, čímž se dosahuje téhož výsledku.«

Ten dobrý muž se s uznáním zazubil a dospěl k závěru, že ten výlet pro něho neznamenal ztracený čas.

Kdyby vyšetřující komise strávila měsíce zažíváním myšlenkově bohaté potravy předkládané jim v laboratorní škole, stejně by Helvě ponechali jedno sousto.

Aby »zpívání« bylo pro ni uskutečnitelné, to vyžadovalo výzkum. Samozřejmě, že absolvovala a ocenila hudebně vzdělávací kurs, který zahrnoval známější klasická díla, jako Tristan und Isolde, Candide, Oklahoma, Nozze di Figaro a Atomic Age Singers, Eilleen Farrellovou, Elvise Presleyho a Geraldine Toddovou, stejně jako pozoruhodné rytmické chromatické řady tónů Venušanů, capellanskou vizuální barevnou hudbu a ozvučené koncerty Altairianů. Ale »zpívání« stavělo kteroukoli osobu z lastury před značné obtíže, které bylo třeba překonat. Lidé z lastur byli vedeni k tomu, aby prozkoumali každý aspekt situace nebo problému, dřív než si vytvoří úsudek. Nezlomný postoj lidí z lastur je vedl, díky příslušnému vyvážení mezi optimismem a praktičností, k tomu, že vymanili sebe, své lodi a posádku z nepředstavitelných situací. Problém, že nemohla při zpívání otvírat ústa, Helvě tudíž v rámci jiných omezení nepřekážel. Vypracovala si způsob, jak obejít svá omezení, aby mohla zpívat.

K problému přistoupila zkoumáním metod reprodukce zvuku, lidského i instrumentálního, v průběhu staletí. Její vlastní zvukové ústrojí bylo v podstatě spíš instrumentální než vokální. Ukázalo se, že dechová regulace a správné tvoření samohláskových zvuků v ústní dutině si vyžádají toho nejpečlivějšího provedení a praxe. Lidé z lastur, řečeno po pravdě, nedýchali. Kyslík a jiné plynné látky, které byly nezbytné k jejich životu, nevdechovali z okolního ovzduší pomocí plic, ale při životě byli uměle udržováni roztokem ve svých lasturách. Po experimentování Helva zjistila, že může svou bránicovou jednotkou manipulovat tak, aby udržela tón. Uvolněním svalů v hrdle a úplným využitím ústní dutiny až k předním vyklenutím byla schopna nasadit samohláskové tóny do té nejpříhodnější polohy pro řádnou reprodukci pomocí mikrofonu v hrdle. Porovnala ty výsledky s magnetofonovými záznamy soudobých zpěváků a nebyla rozčarována, třebaže její vlastní nahrávky v sobě měly zvláštní zabarvení, nikoli disharmonické, pouze jedinečné. Osvojit si repertoár z laboratorní fonotéky nebylo žádným problémem pro někoho, kdo byl vycvičen, aby si dokonale vybavoval představy. Shledala, že je schopna zazpívat jakýkoli part a jakoukoli píseň, která ji napadla. Nebylo by jí připadalo, že je to podivné, aby žena zpívala baryton, tenor, alt, mezzosoprán či koloraturu, jak se jí zlíbilo. Pro Helvu to byla pouze záležitost přesné reprodukce a ovládání bránice, vyžadovaného melodií, o kterou se pokoušela.

Pokud vedení zaregistrovalo její zvláštní zálibu, nechalo si to pro sebe. Lidem z lastur se nebránilo v rozvíjení jejich koníčků do té doby, dokud si udržovali výkonnost při své technické činnosti.

U příležitosti výročí šestnáctého roku v lastuře bylo Helvě bez výhrad uděleno absolutorium a byla instalována do své lodi, do XH-834. Její stabilní titanová lastura byla umístěna za ještě nezničitelnější štít v centrálním koridoru průzkumné lodi. Zhotovila se a zaplombovala nervová, audiální, vizuální a senzorová spojení. Její výstupy byly odkloněny, spojeny nebo prodlouženy a dokončily se poslední, choulostivé, popisu se vymykající zásahy, zatímco Helva setrvávala v narkóze, aniž si byla vědoma těchto operací. Když se probrala, byla vesmírnou lodí. Její mozek a inteligence řídily každou funkci od navigace po takové zatížení, které bylo pro výzkumnou loď její třídy nezbytné. Byla schopna postarat se o sebe a o svou mobilní polovinu v jakékoli situaci již zaznamenané v análech Centrálních světů a v jakékoli situaci, kterou si jejich navýsost vynalézavé mysli uměly představit.

Její první zkušební let, neboť ona a jí podobní absolvovali fingované lety na speciálních trenažérech od chvíle, kdy jim bylo osm let, jí odhalil dokonalé mistrovství technik její profese. Byla připravena na svá velká dobrodružství a na příchod svého mobilního partnera.

Bylo tu několik misí, které vyžadovaly bezprostřední pozornost, ale Helva byla po delší dobu středem zájmů šéfů několika oddělení v Centrále a každý z nich byl přesvědčen, že bude přidělena jeho sekci. V důsledku toho se nikdo neobtěžoval tím, aby Helvu představil potenciálním partnerům. To loď si vždycky vybírala svého vlastního partnera nebo partnerku. Být v té chvíli na základně ještě jiná loď řízená »mozkem«, pak by to bylo vedlo Helvu k tomu, aby ona udělala ten první krok. Tak se stalo, že zatímco se Centrála mezi sebou hádala, vyklouzl Robert Tanner z ubikací pilotů ven na letištní plochu a přes ni k štíhlému kovovému trupu Helviny lodi.

»Haló, je někdo doma?« otázal se šalamounsky Tanner.

»Samozřejmě,« odpověděla Helva logicky a zapojila vnější snímací kamery. »Vy jste můj partner?« zeptala se s nadějí, protože poznala uniformu Průzkumné služby.

»Nemusíte než klást otázky,« odvětil slibně.

»Nikdo nepřišel. Myslela jsem si, že třeba nejsou žádní partneři k dispozici, a z Centrály jsem žádné pokyny nedostala.«

I Helvě samotné to znělo trochu jako sebelitování, ale pravdou bylo, že se cítila osamělá, jak tak spočívala na potemnělé ploše. Byla vždycky obklopena jinými lasturami a donedávna desítkami techniků. Náhlá samota ztratila své chvilkové kouzlo a stala se skličující.

»Žádné pokyny z Centrály, to je sotva nějaký důvod k lítosti, ale je tu náhodou osm jiných chlápků, kteří si právě v této chvíli okusují nehty do živého masa, jak čekají na pozvání, aby se na vás nalodili, krásko.«

Tanner byl uvnitř centrální kabiny, když tohle říkal, a přejížděl citlivými prsty po Helvině panelu a gravitačním lehátkuprůzkumníka, nakukoval do kabin, kuchyňky, přídě a přetlakových zásobovacích komor.

»No, jestli chcete Centrálu nadzvednout a nám všem do jednoho prokázat laskavost, zavolejte na ubikace a uspořádáme si večírek na sblížení s lodí a s výběrem partnera. Co?«

Helva se pro sebe zahihňala. Tak naprosto se lišil od příležitostných návštěvníků nebo různých techniků z laboratoře, se kterými přišla do styku.

»Cencome, zde je XH-834. Spojte mne s ubikacemi pilotů.« »Vizuálně?« »Buďte tak laskav.«

Na obrazovce se jí objevil obraz poflakujících se mužů, rozličně projevujících nudu.

»Tady je XH-834. Prokázali by mně nezařazení průzkumníci tu laskavost a dostavili se na palubu lodi?«

Osm postav to zelektrizovalo k činnosti, popadaly části oděvu, vypínaly magnetofonová zařízení, vymotávaly se z přikrývek a ručníků.

Helva skončila spojení, zatímco Tanner se rozverně zubil a usadil se, aby počkal na jejich příchod.

Helvy se zmocnilo lasturám cizí vzrušení z očekávání věcí příštích. Žádná herečka nemohla být před svou premiérou naplněna většími obavami, strachem a rozechvěním. Na rozdíl od herečky nemohla propadat hysterickým záchvatům, rozbíjet čínský porcelán nebo házet líčidla, aby si vybila napětí. Mohla samozřejmě zkontrolovat své zásoby potravin a nápojů, což udělala, a předložila Tannerovi nedotčený výběr svého proviantu.

Běžně se průzkumníkům říkalo »svalouni« jako protiklad k jejich lodním »mozkům«. Museli projít stejně tvrdým výcvikovým programem jako mozky a pouze jedno špičkové procento nejlepších vědců z každého přispívajícího světa bylo zařazeno do průzkumnického výcvikového programu Centrálních světů. Osm mladých mužů, kteří přidusali po spojovacím můstku do Helviny pohostinné přetlakové kabiny, byli tudíž muži neobyčejně přitažliví, inteligentní, vyrovnaní a vybroušení, těšící se na menší mejdan, pokud Helva dovolí, s tím, že si všichni přáli provést jeden druhému nějaký podraz, aby ji získali.

Taková lidská invaze Helvě mentálně vyrazila dech, což byl přepych, který plně vychutnávala po krátký čas, kdy se domnívala, že si to může dovolit. Roztřídila si ty mladé muže. Tannerův oportunismus ji bavil, ale nijak zvlášť ji nepřitahoval; plavý Nordsen se zdál příliš jednoduchý; tmavovlasý Al-atpay projevoval jistý druh zatvrzelosti, se kterým Helva nesoucítila; Mirjanninova zahořklost svědčila o temných hlubinách, do kterých netoužila proniknout, navzdory tomu, že navenek rozehrál ten nejvelkolepější tyátr, aby upoutal její pozornost. Podivné byly ty její námluvy, pro ni tohle mělo být pouze první z několika manželství, neboť svalouni odcházeli na odpočinek po sedmdesáti pěti letech služby nebo dříve, jestliže měli smůlu. Mozky, jejichž tělům nehrozilo jakékoli chátrání, sloužily dvě stě let a bylo jim potom dovoleno, aby se samy rozhodly, zda si přejí pokračovat. Helva opravdu hovořila s jednou osobou z lastury starou tři sta dvacet dva let. Byla tak naplněna posvátnou úctou z toho setkání, že se neodvážila položit jí osobní otázky, na které měla v úmyslu se jí zeptat.

Její výběr neopominul ostatní, dokud Tanner nespustil průzkumnický popěvek líčící nešťastné příhody neohroženého, omezeného, bezmezně pošetilého Billyho Svalouna. Pokus o harmonii vyústil v kakofonii a Tanner zuřivě máchal rukama, aby zjednal ticho.

»Co nám chybí, to je mohutný, dokonalý vedoucí tenor. Jennane, umíš kromě toho, že jsi ve všem absolutní jednička, zpívat?«

»Jen výšky,« odpověděl Jennan v nenuceném dobrém rozmaru.

»Jestli je tenor nezbytně nutný, pokusím se o něj,« nabídla se dobrovolně Helva.

»Moje milá ženo,« zpěčoval se Tanner.

»Nasaďte „A",« smál se Jennan.

Do zaraženého ticha, které následovalo po sytém, jasném vysokém »A«, prohodil Jennan: »Za takové A by Caruso byl obětoval ty ostatní tóny, které by vyzpíval.«

Dlouho jim to netrvalo, aby odhalili celý rejstřík jejího hlasu.

»Vše, oč Tanner žádal, byl jeden mohutný, dokonalý vedoucí tenor,« stěžoval si v žertu Jennan, »a naše rozkošná paní nám zastoupí repertoár celé operní společnosti. Ten chlapec, který tuhle loď získá, to dotáhne daleko, daleko, daleko.«

»K mlhovině Koňské hlavy?« zeptal se Nordsen, cituje staré úsloví Centrály.

»K mlhovině Koňské hlavy a nazpátek budeme nádherně muzicírovat,« opáčila se zahihňáním Helva.

»Společně,« dodal Jennan, »jen by bylo lepší, kdybyste vy zpívala a já se svým hlasem bych raději naslouchal.«

»Představovala jsem si spíš, že to budu já, kdo poslouchá,« nanesla Helva.

Jennan vysekl majestátní poklonu a rozmáchle mávl svým kloboukem s ohnutými okraji. Svou poklonu nasměroval k centrálnímu panelu, kde Helva byla. K vlastnímu osobnímu výběru došla právě v tomto přesném okamžiku a právě z tohoto konkrétního důvodu: Jennan jako jediný z mužů adresoval své poznámky její fyzické přítomnosti bez ohledu na skutečnost, že věděl, že si Helva může snímat jeho obraz, kdekoli on se po lodi pohybuje, a bez ohledu na skutečnost, že její tělo spočívá za masivními kovovými stěnami. Během jejich partnerského soužití Jennan nikdy neopomněl otočit hlavu jejím směrem nehledě na to, v jakém s ní byl spojení. Helva reagovala na toto polidštění tím, že od tohoto okamžiku a potom nadále mluvila s Jennanem pouze prostřednictvím svého centrálního mikrofonu, i když to vždycky nebyla ta nejvhodnější metoda.

Helva si neuvědomovala, že onoho večera se do Jennana zamilovala. Protože se nikdy nesetkala s láskou nebo city, pouze s upjatými protějšky, úctou a obdivem, byla stěží s to pochopit svou reakci na vroucnost jeho osobnosti a jeho uznání. Jako osoba z lastury se považovala za vzdálenou citům spojeným převážně s fyzickými touhami.

»No Helvo, bylo to bezva, seznámit se s tebou,« prohlásil Tanner náhle, zatímco se Helva a Jennan dohadovali o barokní hodnotě Přistuptež všichni synové umění. »Nashle někdy ve vesmíru, ty šťastlivce Jennane. Díky za večírek, Helvo.«

»Tak brzy snad jít nemusíte, ne?« hájila se Helva, neboť si zpětně uvědomila, že ona a Jennan ostatní vystrnadili.

»Ten nejlepší zvítězí,« konstatoval s úšklebkem Tanner. »Hádám, že bych si měl raději sehnat magnetofonový pásek s milostnými popěvky. Možná je budu potřebovat pro další loď, jestliže tu na základně máme ještě nějaké lodi, jako jste vy.«

Helva a Jennan, oba trochu zmateni, je sledovali, jak odcházejí.

»Že by Tanner došel k unáhleným závěrům?« zeptal se Jennan.

Helva ho pozorovala, jak se nonšalantně blíží k ovládacímu panelu, tvář obrácenou přímo k její lastuře. Ruce měl zkříženy na prsou a sklenka, kterou držel, byla již po nějakou dobu prázdná. Byl hezký, to byli všichni; ale jeho bystré oči byly bezbranné, jeho ústa vykouzlila úsměv lehce, jeho hlas, který Helvu obzvláště přitahoval, byl zvučný, hluboký a bez nepříjemného zabarvení či přízvuku.

»Vyspi se na to, Helvo. Ráno mi zavolej, jestli ses rozhodla.« Zavolala mu při snídani, poté, co svůj výběr zkonzultovala s Centrálou. Jennan si přestěhoval své věci na palubu lodi, obdržel jejich styčný kód, zanesl do jejího kontrolního systému údaje o své osobnosti a o svých zkušenostech, předal jí souřadnice jejich první mise a XH-834 se oficiálně stala JH-834.

Jejich první mise byla nudná, ale bezodkladná závažná záležitost (po stránce lékařské připadla Helvě), spěchali s vakcínou ke vzdálené soustavě napadené chorobou způsobenou virulentními výtrusy. Museli se pouze dostat na Spiku tak rychle, jak to bylo možné.

Po prvotní, hrozivé, vzhůru směřující vlně nejvyšší rychlosti si Helva uvědomila, že její svaly jsou během této fádní mise vystaveny menšímu vypětí než u jejího svalouna. Měli ale spoustu času, aby prozkoumali osobnost jeden druhého. Jennan si byl vědom toho, čeho je Helva schopna jako loď i jako partner, právě tak jako věděla ona, co může očekávat od něj. Ale tohle byla pouhá fakta a Helva se nedočkavě těšila na poznávání oné lidské stránky svého partnera, která nemohla být zredukována na řadu symbolů. Ani vztah dát a brát mezi dvěma osobnostmi nebylo možné nastudovat z knížky. Žádalo si to zkušenosti.

»Můj otec byl taky průzkumník, nebo je to v záznamu?« začal Jennan třetí den jejich letu.

»Přirozeně.«

»To není fér a ty to víš. Máš k dispozici celou ságu mé rodiny, a já nemám potuchy o jediné věci, která by kompromitovala tu tvoji.«

»Já nevím taky o žádné,« svěřila se Helva. »Dokud jsem si nepřečetla tvoji, nepřišlo mi na mysl, že já taky jednu někde v záznamech Centrály musím mít.«

Jennan si odfrkl: »Psychologie lastur!«

Helva se rozesmála. »A mě dokonce proti zvědavosti o tyhle záležitosti naprogramovali. Bylo by lepší, kdyby tebe taky.«

Jennan si objednal pití, sesunul se do gravitačního lehátka naproti ní, nohy zasunul do protinárazových chráničů a líně sebou pohupoval ze strany na stranu v závěsném zajištění.

»Helva, vytvořené jméno…«

»Zní skandinávsky.«

»Ty blondýnka nejsi,« prohlásil jednoznačně Jennan.

»No ale existují i tmavovlasé Švédky.«

»A blonďaté Turkyně a tenhle harém je omezen na jednu.«

»Tvá žena v parde, že, ale můžeš pročesat domy rozkoše,« ke svému zděšení Helva zjistila, že se ocitla na hranici svého cvičeného hlasu.

»Víš,« přerušil ji Jennan, hluboce ponořený do nějaké své vlastní myšlenky, »můj otec ve mně vzbudil dojem, že se spíš než s mou matkou oženil víc se svou lodí, Silvií. Vzpomínám si, že jsem si myslíval, že Silvia je moje babička. Měla nízké číslo, takže by určitě byla alespoň mojí prababičkou. Mluvíval jsem s ní celé hodiny.« »Její registrační číslo?« zeptala se Helva, aniž si byla vědoma žárlivosti ke každému a komukoli, kdo s ním trávil čas.

»422. Teď je myslím TS. S Tomem Burgessem jsem se jednou setkal.«

Jennanův otec zemřel na planetární chorobu, proti níž jeho loď vyčerpala vakcínu k vyléčení místních obyvatel.

»Tom konstatoval, že se stala strašlivě tvrdou a ostrou. Ztrácíš svou sladkost, ale já se vrátím a polapím si tě, děvče,« pohrozil Jennan.

Helva se zasmála. Zaskočil ji tím, že vyrazil k řídicímu panelu a dotýkal se ho zlehka, něžně prsty…

»Zajímalo by mě, jak vypadáš,« pronesl jemně, zadumaně.

O této přirozené zvídavosti průzkumníků byla Helva informována. O sobě nevěděla nic, ani o nich, i kdyby jen chtěla nebo mohla.

»Vyber si jakýkoli tvar, podobu a odstín a budu ti k službám,« opáčila, jak předpisoval výcvik.

»Železná panno, jsem blázen do blondýnek s dlouhými kadeřemi« a Jennan naznačil lokny á la lady Godiva. »Protože jsi zasvěcena titanu, budu tě zvát Brunhildou,« a vysekl svou poklonu.

S radostným zasmáním provedla Helva manévr do příslušné oblasti, hned jak navázala spojení se Spikou.

»Co to, prokristapána, hulákáte? Kdo jste? A jestli nejste z lékařské sekce Centrálních světů, vypadněte. Máme tu mor, a tím pádem žádné výsady návštěv.«

»Moje loď zpívá, jsme JH-834 ze Světů a máme pro vás vaši vakcínu. Jaké jsou naše souřadnice pro přistání?«

»Vaše loď zpívá?«

»Ten nejskvělejší soprán, alt, tenor, bas ve spojeném vesmíru. Nějaké dotazy?«

JH-834 doručila vakcínu, ale žádné další árie, a obdržela naléhavé příkazy vydat se k Levitiku IV. V době, kdy se tam dostali, shledal Jennan, že ho předchází určité renomé, a nezbylo mu než zaštítit čest panny z 834.

»Já s tím zpíváním přestanu,« zahuhlala Helva lítostivě, když objednávala obklady na jeho třetí monokl během jednoho týdne.

»To nesmíš,« procedil Jennan skrz zaťaté zuby. »I kdybych měl rozdávat monokly odtud po Koňskou hlavu, abych ten řehot dostal z názvu, my budeme loď, která zpívá.«

Poté, co »loď, která zpívá«, zasáhla do menší, ale o to nebezpečnější aféry týkající se narkotik v Malém Magellanově mračnu, nabylo to pojmenování definitivně respektu. Centrála vedla v patrnosti každou jejich akci a na posádku JH-834 zakódovala šifru »speciálního zájmu«. Prvotřídní tým se sehrával dobře.

Jennan s Helvou se také ve své útulné samovazbě za prvotřídní tým pokládali.

»Ze všech neřestí vesmíru jsou to záležitosti s drogami, co nenávidím.« poznamenal Jennan, když mířili zpátky k Centrální základně. »Lidi se můžou obejít bez tohohle druhu pomoci, aby se dostali do pekla.«

»To je ten důvod, proč ses dobrovolně přihlásil k Průzkumné službě? Spasit svět?«

»Vsadím se, že oficiální verzi mé odpovědi máš ve svém záznamu.«

»V dalece květnatějším provedení. „Nesa pochodeň tradic své rodiny, která byla hrdá na čtyři generace u Služby," jestli ti smím citovat tvá vlastní slova.«

Jennan zaúpěl. »Byl jsem velmi mladý, když jsem tohleto sesmolil, a určitě jsem za sebou neměl závěrečný výcvik, a jakmile jsem jednou v závěrečném výcviku byl, má hrdost by mne nenechala na holičkách…

Často jsem navštěvoval tátu na palubě, jak jsem se zmínil, a to mi vnuklo velmi dobrý nápad, že by na mě Silvia mohla dohlédnout jako na možnou náhradu za mého otce, protože jsem dostával obrovské dávky průzkumnicky orientované propagandy. Zabralo to. Od té doby, co mně bylo sedm, jsem se rozhodl stát se průzkumníkem nebo nic.« Otřásl se, jako kdyby zatracoval mladické rozhodnutí, které si vyžádalo značnou míru vyzrálé píle, aby přineslo plody.

»Takže tak? Průzkumník Sahir Silan na JH čtyři sta dvacet dva pronikající do mlhoviny Koňská hlava?«

Jennan se rozhodl její sarkasmus ignorovat. »S tebou se možná dostanu i tak daleko, ale i přes Silviino špičkování jsem já o takové míře slávy nesnil v těch nejbarvitějších snech své fantazie. Odteďka přenechám tyhle obrovské počiny tvému bystrému mozku. K historii vesmíru jsem mínil přispět něčím méně okázalým.«

»Tak skromný?«

»Ne. Praktický. My sloužíme též, a tak dále.« Dramaticky si položil ruku na srdce.

»Ty štvanče za slávou!« vysmívala se Helva.

»Měj na paměti, s kým mluvíš, má přítelko letící do mlhoviny. Všechno alespoň nechci urvat. Bude jenom jeden hrdina jako můj otec na Parsaeji, ale já bych byl také rád, aby se na mne vzpomínalo pro nějaký slavný čin. To je přáním každého. Proč jinak něco podnikat nebo umírat?«

»Tvůj otec zemřel, jestli můžu uvést několik průkazných faktů, na cestě zpátky z Parsaey. Takže, když tu epidemii i zarazil svou lodí, nikdy se nemohl dovědět, že je hrdina. Což zabránilo tomu, aby parsaeanská kolonie zůstala opuštěna. Což jim poskytlo možnost objevit antiparalytické hodnoty Parsaey. Což se on nedověděl nikdy.«

»Já vím,« pronesl Jennan jemně.

Helvu najednou zachvátila lítost nad tónem, kterým oponovala jeho důkazům. Velmi dobře věděla, jak hluboký vztah poutal Jennana k otci. Na jeho záznamu byla poznámka, že se ztrátou svého otce se vyrovnal díky nepředpokládanému a vítanému závěru aféry na Parsaeji.

»Fakta lidská nejsou, Helvo. Můj otec žil a stejně žiju i já. A ty v podstatě taky. Prověř si svůj číselník, osm set třicet čtyři. Mezi těmi všemi dráty, na které jsi připojena, je srdce, zakrnělé lidské srdce. Stoprocentně!«

»Jennane, omlouvám se ti,« hlesla provinile.

Jennan chvilku váhal, rozpřáhl paže, že přijímá, a pak jí láskyplně poklepal na lasturu.

»Jestli nás někdy z těchhle stereotypních tras sundají, pokusíme se o tu mlhovinu, jo?«

Jak se tak často v Průzkumné službě stávalo, během další hodiny dostali příkazy změnit kurs, ale nikoli k mlhovině, ale k nedávno osídlenému systému s dvěma obyvatelnými planetami, jedné tropické, druhé glaciální. Slunce nazvané Ravel začínalo být nestálé; spektrum mělo podobu rychle se šířícího pláště s absorpčními čarami nezadržitelně přecházejícími k fialové barvě. Vzrůstající teplota té hlavní hvězdy si již vynutila evakuaci bližšího světa, Daphnis. Vzorek spektrálních záření nasvědčoval tomu, že slunce sežehne také Chloe. Všechny lodi v blízkosti měly podat zprávu do Hlavního stanu pro katastrofy na Chloe, aby se zajistil odsun zbývajících kolonistů.

JH-834 se dle rozkazu disciplinovaně přihlásila a byla odeslána do odlehlých oblastí na Chloe, aby tam nalodila rozptýlené osadníky, kteří, jak se zdálo, nebrali na vědomí závažnost situace. Chloe se skutečně těšila prvním teplotám nad bodem mrazu poté, co se odtrhla od své rodné planety. Protože mnozí z kolonistů byli náboženští fanatikové, kteří se na nehostinné Chloe usadili, aby svůj život žili ve zbožném rozjímání, byla náhlá obleva na Chloe přičítána silám jiným než běsnícímu slunci.

Jennan musel vynaložit o tolik času víc vyvracením zdánlivých argumentů, že se on a Helva zpozdili v plánu letu na cestě ke čtvrtému a poslednímu osídlení. Helva se přehoupla přes vysoký řetěz rozeklaných horských vrcholků, který obklopoval a chránil údolí před dřívějšími zuřivými vánicemi stejně jako před nynějším žárem. Neúprosné slunce se svou planoucí korunou začínalo právě ozařovat hluboké údolí.

»Raději by měli popadnout kartáčky na zuby a hupsnout na palubu,« komentovala to Helva. »Hlavní stan hlásí, abychom to urychlili.«

»Samé ženské,« poznamenal Jennan překvapeně, když jim sestupoval dolů naproti. »Pokud muži na Chloe nenosí kožešinové sukně.«

»Zapůsob na ně svým kouzlem, ale obvyklé fráze zredukuj na holá základní fakta. A zapni svou přímou vysílací linku.«

Jennan postupoval s úsměvem, ale jeho vysvětlení se setkalo s otevřenou nedůvěřivostí a značnou pochybností, co se týče jeho hodnověrnosti. Jennan v duchu úpěl, když matka představená parafrázovala předešlá vysvětlení o rozžhavujícím se slunci.

»Velebná matko, na tomto zbožném okruhu došlo k přetížení a slunce v jediném nevyhnutelném výbuchu samo exploduje. Jsem tady, abych vás odvezl do vesmírného přístavu v Rosary…«

»Do té Sodomy?« ctihodná matróna nasadila rozhořčený výraz a znechuceně se nad jeho návrhem otřásla. »Za vaše varování vám děkujeme, ale ani jedna si nepřejeme opustit svůj klášter kvůli hříšnému životu. Musíme se odebrat k rannímu rozjímání, které bylo přerušeno…«

»Bude přerušeno navždy, až tohle slunce začne sálat. Musíte jít hned teď,« trval neoblomně na svém.

»Madam,« vmísila se Helva s vědomím, že v tomto případě by možná ženský hlas mohl mít větší váhu než Jennanovo neodolatelné mužné kouzlo.

»Kdo to mluví?« zvolala jeptiška poděšena hlasem, který postrádá tělo.

»Já, Helva, loď. Pod mou ochranou můžete vy a vaše sestry ve víře bez obav nastoupit a nebudete znesvěceny společností muže. Střežit vás budu já a bezpečně vás dopravím na místo pro vás přichystané.«

Představená opatrně nakoukla do otevřeného vstupu lodi.

»Vzhledem k tomu, že pouze Centrální světy mají povoleno užívat takové lodi, připouštím, mladý muži, že si z nás žerty netropíte. Avšak zde nám žádné nebezpečí nehrozí.«

»Nyní dosahuje teplota devadesáti devíti stupňů,« konstatovala Helva. »Jakmile sluneční paprsky proniknou přímo do tohoto údolí, bude to také devadesát devět stupňů a dnes má podle všech předpokladů vystoupit přibližně na sto osmdesát. Shledala jsem, že máte stavení postavená ze dřeva se spárami vyplněnými mechem. Vzňala by se kolem poledne.«

Sluneční záře začínala přes vrcholky hor zalévat údolí a nelítostné paprsky pražily na znepokojenou skupinu za představenou. Některé z žen si u krku rozhalily kožešinová odění.

»Jennane,« sdělila mu Helva jejich spojením, »máme moc málo času.«

»Nechat je tu nemůžu, Helvo. Některým z těch děvčat je sotva dvacet.«

»No fajn. Žádný div, že představená nechce dovnitř.«

»Helvo.«

»Bude to vůle Páně,« pronesla představená rozhodně a příkře se otočila k záchraně zády.

»Uhořet?« zařval Jennan, když si razila cestu svými reptajícími ovečkami.

»Chtějí být mučednicemi? Jejich volba, Jennane,« prohlásila Helva chladně. »My odletět musíme, dál to už otázka možnosti volby není.«

»Jak můžu odletět, Helvo?«

»Parsaea?« hodila za ním Helva posměšně, když vykročil, aby popadl jednu z žen. »Na palubu je všechny vláčet nemůžeš a čas na to, abychom to uhráli, nemáme. Vrať se na palubu, Jennane, jinak tě dám do hlášení.«

»Ony zemřou,« protestoval sklíčeně Jennan, když se neochotně otočil, aby se vyšplhal na palubu.

»Riskovat můžeš jen do jisté míry,« pronesla Helva soucitně. »Jak to tak vypadá, máme nejvyšší čas na to, abychom se spojili s ostatními. Laborka hlásí kritické zrychlení spektrální evoluce.«

Jennan byl už téměř v přetlakové kabině, když jedna z mladších žen s ječením vyrazila, aby se vecpala do zavírajícího se otvoru. Její čin strhl ostatní a ony se v panice cpaly úzkou mezerou vstupního otvoru.

Třebaže byly natlačeny tak, že by mezi nimi nepropadl špendlík, nebylo tam uvnitř dost místa. Jennan vytáhl skafandry pro ty tři, které s ním budou muset zůstat v přetlakové kabině. Plýtval drahocenným časem, aby vysvětlil představené, že si na sebe kombinézu obléct musí, protože přetlaková komora kyslíkové nebo chladicí jednotky nemá.

»Chytí nás to,« konstatovala temně Helva Jennanovi jejich vnitřním spojením. »Tímhle úprkem na poslední chvíli jsme ztratili osmnáct minut. Na maximální rychlost jsem teď přetížená a maximální rychlosti dosáhnout musím, abych unikla tepelné vlně.«

»Můžeš se zvednout? Skafandry máme na sobě.«

»Zvednout? Ano,« potvrdila a startovala. »Start? Hází to.«

Jennan, který zalarmoval všechny své síly i síly žen, cítil Helvinu těžkopádnost, když se drala vzhůru. Helva vyvinula tah tak silný, jak jen to bylo možné, bez ohledu na skutečnost, že gravitační síla surově stlačila pasažéry v kabině a dva rozdrtila. Šlo o to, zachránit jich tolik, kolik jich bylo možné. Jediný, na kom měla nějaký zájem, byl Jennan a Helva prožívala šílený strach o jeho bezpečí. Přetlaková kabina, bez přívodu vzduchu a nechlazená, chráněná pouze jednou vrstvou kovu, ne třemi, neskýtala bezpečí pro ty čtyři tam uvězněné, navzdory jejich skafandrům. Byly to pouze běžné modely, nevybavené tak, aby vzdorovaly nesnesitelnému vedru, kterému bude loď vystavena.

Helva letěla tak rychle, jak jen byla schopna, ale vlna neuvěřitelného žáru z explodujícího slunce je zastihla v polovině cesty do chladného bezpečí.

Nevěnovala žádnou pozornost výkřikům, sténání, prosbám a modlitbám ve své kabině. Naslouchala pouze Jennanovu zmučenému dýchání, slábnoucímu bušení srdce ve filtračním systému jeho skafandru a tahu přetížené chladicí jednotky. Bezmocná slyšela hysterické výkřiky jeho tří spolutrpitelek, jak je sžehoval nelítostný žár. Marně se je Jennan pokoušel uklidnit, pokoušel se jim vyložit, že budou brzy v bezpečí a chladu, jestliže zachovají klid a přetrpí ten žár. Zdivočelé hrůzou a utrpením se pokoušely prodrat se k němu navzdory stísněnému prostoru. Jedna zmítající se paže se zapletla do přívodů jeho energetického zdroje a k poškození došlo bleskurychle. Spojení, ochromené žárem a mrtvou tíhou ruky, se přerušilo.

Přes všechnu energii, kterou mohla disponovat, byla Helva bezmocná. Sledovala, jak Jennan bojuje o dech, jak k ní úpěnlivě otáčí hlavu a umírá.

Jen neúprosné podmínky výcviku Helvě zabránily otočit se zpátky a vřítit se do explodujícího slunce. Otupěle provedla manévr ke spojení s konvojem uprchlíků. Poslušně předala své sežehnuté, žárem ochromené pasažéry do určeného transportu.

»Tělo svého průzkumníka si ponechám a budu pokračovat k nejbližší základně kvůli pohřbu,« informovala apaticky Centrálu.

»Bude vám poskytnut doprovod,« zněla odpověď.

»Já doprovod nepotřebuji,« oponovala.

»Doprovod je zajištěn, XH osm set třicet čtyři,« bylo jí striktně sděleno.

Otřes z toho, když zaslechla, že Jennanova iniciála je z jejího kódu vyloučena, přerval její částečný protest. Ochromena čekala u transportu, dokud jí obrazovky nepromítly přílet dvou jiných štíhlých lodí řízených mozky. Svita se vydala na cestu k domovu rychlostmi nedůstojnými pro doprovod zemřelého.

»Osm set třicet čtyři? Loď, která zpívá?«

»Už nemám žádné další písně.«

»Tvůj průzkumník byl Jennan?«

»Nechci být ve spojení.«

»Já jsem čtyři sta dvacet dvojka.«

»Silvia?«

»Je to dávno, co Silvia zemřela. Já jsem čtyři sta dvacet dvojka. V současné době MS,« krátce odvětila loď. »AH šest set čtyřicet je náš druhý přítel, ale Henry neposlouchá. To je právě dobře, nepochopil by to, kdyby ses chtěla stát tulačkou. Ale já bych mu to zatrhla, kdyby se pokusil ti bránit.«

»Tulačkou?« Ten výraz Helvu vyburcoval z apatie.

»Jasně. Jsi mladá. Energie máš na léta. Ztrať se. Udělali to jiní. Před dvěma lety se stala tulačkou sedm set třicet dvojka, když přišla o svého průzkumníka na misi k tomu bílému trpaslíku. Od té doby ji neviděli.«

»O tulačkách jsem nikdy neslyšela,« zajíkla se Helva.

»Protože to je přesně ta věc, proti níž jsme naprogramovány, takže bys o tom ve škole určitě neslyšela, má milá,« poučila ji čtyři sta dvacet dvojka.

»Porušit program?« vzkřikla Helva, zmučena, s myšlenkou na to bílé běsnící žhavé srdce slunce, které právě opustila.

»Nemyslím, že by to pro tebe v tuhle chvíli bylo těžké,« hlesla tiše čtyři sta dvacet dvojka a její hlas postrádal předchozí cynismus. »Tam nahoře jsou hvězdy, zářící.«

»Sama?« vytrysklo z Helvina srdce.

»Sama!« potvrdila chmurně čtyři sta dvacet dvojka.

Sama s celým vesmírem a časem. I mlhovina Koňské hlavy by nebyla dost daleko, aby ji odradila. Sama se stovkou let života, se svými vzpomínkami a ničím… ničím více.

»Stála ta Parsaea za to?« zeptala se Helva jemně 422.

»Parsaea?« Čtyři sta dvacet dvojka se vrátila překvapena na příjem. »S jeho otcem? Ano. Byli jsme tam, na Parsaeji, když nás potřebovali. Právě jako ty… a jeho syn… jste byli na Chloe. Když bylo třeba. Zločinem je vždycky nevědět, kde tě potřebují, a nebýt tam.«

»Ale já potřebuju jeho. Kdo zajistí to, co potřebuji já?« pronesla Helva hořce…

»Osm set třicet čtyřko,« ozvala se čtyři sta dvacet dvojka po denním tichém rychlém letu. »Centrála si žádá tvou zprávu. Na tvou volbu čeká na základně Regulus náhrada. Podle toho změň kurs.«

»Náhrada?« To rozhodně nebylo to, co potřebovala ona…, vzpomínka nevhodně vyplňující prázdné místo, které Jennan opustil. Proč, trup její lodi se sotva stačil zchladit ze žáru Chloe. Pudově chtěla Helva čas, aby mohla truchlit pro Jennana.

»Ach, žádný z nich není nepřijatelný, jestliže ty jsi dobrá loď,« podotkla čtyři sta dvacet dvojka hloubavě. »A to je právě to, co potřebuješ. Čím dřív, tím líp.«

»Řeklas jim, že tulačkou se stát nechci, že ano?« konstatovala Helva ztěžka.

»Ten okamžik u tebe pominul, stejné jako pominul u mne po Parsaeji, a předtím po Glenu Arthurovi na Betelguese.«

»Naprogramovali nás, abychom pokračovali dál, že? My se tulačkami stát nemůžeme. Zkoušelas mě.«

»Musela jsem. Rozkazy. Ani sám pánbůh neví, proč se tulačka objeví. Centrála se velmi znepokojuje a tvé sesterské lodi taky, děvče. Požádala jsem, abych ti dělala doprovod. Já… nechtěla jsem vás ztratit oba.«

Helvu zaplavila v její citové vyprahlosti vlna vděčnosti za Silviino drsné účastenství.

»Tenhle žal jsme poznaly všechny, Helvo. Není to žádná útěcha, ale kdybychom se svými průzkumníky nesoucítily, fungovaly bychom pouze jako stroje pro zvukové spojení.«

Helva se zahleděla na Jennanovu nehybnou postavu, prostírající se před ní v rubáši, a v ztichlé kabině uslyšela ozvěnu jeho sytého hlasu.

»Silvie! Já jsem mu pomoct nemohla!« vykřikla z hloubi duše.

»Ano, má drahá. Já vím,« zašeptala čtyři sta dvacet dvojka laskavě a pak se odmlčela.

Tři lodi spěchaly beze slova k velké základně Centrálních světů na Regulu. Helva přerušila ticho, aby potvrdila pokyny k přistání a oficiálně vyjádřené projevy soustrasti.

Tři lodi se snesly současně dolů u zalesněného výběžku, kde obrovité modré stromy Regulu držely stráž nad spícími mrtvými na malém hřbitůvku Služby. Všechno osazenstvo základny přikráčelo odměřeným krokem a vytvořilo špalír od Helvy k místu, kde měl být Jennan pochován. Čestná jednotka vstoupila zvolna, vyrovnaným krokem do její kabiny. Důstojně uložili ostatky její zesnulé lásky na pojízdný katafalk, s úctou je pokryli temně modrou, hvězdami posetou vlajkou Služby. Sledovala, jak ho zvolna odvážejí živoucím špalírem, který se za katafalkem uzavíral v posledním doprovodu.

Poté, co byla pronesena prostá slova pohřebního obřadu, když atmosférické letouny zamávaly na poctu nad otevřeným hrobem křídly, našla Helva hlas pro své osamělé sbohem.

Slabounce, zpočátku stěží slyšitelně, se rozklenuly tóny dávné večerní písně a rekviem k vrcholnému bolestnému akordu, dokud temný vesmír sám ozvěnou nevrátil melodii písně, kterou loď zpívala.

Igor Rossochovatskij

Jaký budeš, až se vrátíš?

Ne, slova ji nepřekvapila. Dívenka si je stejně přesně nepamatovala. Zeptal se jí, proč pláče. Ale hlas… Hlas zněl úplně jinak než ty ostatní. Byl laskavý, moc laskavý, a proto se rozplakala ještě víc. Viděla jeho znepokojený úsměv jakoby v mlze. Zazdálo se jí, že se s tím úsměvem už někde setkala. Bylo to však už strašně dávno. Hrozně moc se snažila vzpomenout si…

»Někdo ti ublížil?«

Dívenka zavrtěla hlavou. Spěšně dodal:

»Nechci se ti vnucovat. Nebaví mě procházet se tu tak sám. A najednou jsem tě uviděl. Jdeš sama, a pláčeš…«

Dívenka se nedůvěřivě usmála. Mlha se před jejíma očima začala rozpouštět. Vzpomněla si, jak učitel řekl:

»Vito Liščenková, jsi vinna! Musíš se Koljovi omluvit!« Skousla si horní ret a zarytě mlčela. »Když je to tak,« pokračoval učitel, »tak nepojedeš s námi na exkurzi! Budeš mít doma dost času na přemýšlení.«

Přece mu nemohla říct, jak to bylo doopravdy. Přece nebude donášet. Tak to ať ji radši potrestají…

»Já vím, drobku, že je Kolja vinen, a ne ty!«

Jak to, že to ví? Odkud?

»Pozítří letím do Prahy, na jeden den. Chceš tam se mnou?«

Dívenka sebou trhla a zastavila se. Byla tenoučká, drobounká, vlasy měla rozčepýřené jako vrabčí hnízdo. Byla tak podobná pampelišce, že zatoužil ochránit ji před větrem.Pozítří letí naše třída taky do Prahy a mě nevzali…

Vita zdvihla hlavu a pozorně se podívala na neznámého. Byl vysoký, měl podivně široká ramena, která visela nad ostatním tělem jako dva balvany. Možná proto se hrbil. V jeho trojúhelníkovitém obličeji bylo všechno hranaté a tvrdé, kromě vypouklého čela. Dokonce i obočí připomínalo břitvu. Oči však měl dobré a ustarané.

»Mám tě kousek doprovodit?«

Pak rychle dodal:

»Je mi samotnému smutno.«

Vita mlčela. Neznámý znovu promluvil:

»Budu ti vyprávět jeden příběh. Možná že mi pomůžeš.«

Tomu se dívenka neubránila:

»Tak jó, povídejte…«

Pomalu šla dál a občas se na něj shovívavě podívala. Pokoušel se přizpůsobit její chůzi, kráčel vedle ní.

»To je tak. Mám v Praze moc práce. Za jeden jediný den ji sám nemůžu stačit ani za nic. Když se mnou poletíš, tak za mě něco můžeš i udělat. Třeba bys mohla za mě vyřídit práci v továrně na dětské hračky. Já zatím stihnu to ostatní. Tak co? Jsi pro?«

»Musím se zeptat mámy a babičky,« řekla Vita.

Neznámý se bůh ví proč zaradoval:

»Jasně! Ale co nejdřív.«

»Bydlím tady kousek.«

Už mu tak důvěřovala, že u eskalátoru mu podala ruku. Bylo tady živo. Neznámý ji tak stiskl, že děvčátko vykřiklo.

»Promiň mi, Vito.«

Odkud zná moje jméno? A proč mi neřekl nic o sobě? Jak mu asi říkají?

»Je nejvyšší čas, abych se představil,« pronesl neznámý v tom okamžiku. »Jmenuju se Valerij Petrovič. Jsem biofyzik a teď mám dovolenou. Ale už mi končí.«

Chvíli jeli mlčky. Kdykoli přecházeli z eskalátoru na eskalátor, bral Valerij Petrovič Vitu za ruku. Prsty měl suché a horké, jako by byl nemocný a měl vysokou horečku.

Když došli k domu, kde Vita bydlela, dveře se automaticky otevřely. Valerij Petrovič se na okamžik zarazil, jako by se nemohl rozhodnout, zda má jít dál.

Přivítala je Vitina maminka, maličká a kulatá žena, která měla stejné vlasy jako její dcera. Zrzavé, rozčepýřené a husté jako srst. Udiveně se podívala na neznámého:

»Jejda,« vyhrkla, »máme hosty!«

Podívala se pozorně na Valerije Petroviče a zazdálo se jí, že už ho někde viděla. Ale kdy? Kde?

»Xana Vadimovna,« představila se.

»Valerij Petrovič,« řekl a okamžitě odvrátil oči.

Kde jsem ho jenom viděla, namáhala si paměť žena.

Nejdřív se jí zdálo, že se podobá některému z mužových spolupracovníků. Ale to by si ho pamatovala, tak jako si pamatuje všechny, kdo měli nějaký vztah k Antonovi, k jejímu Antovi.

Za těch několik minut si pořádně potýrala paměť, ale nic tím nezískala. Když se uklidnila, z paměti se jí vynořila, lehce jako bublinka na vodě, vzpomínka. Foyer divadla. Výstava obrazů mladého výtvarníka. Táhne muže za ruku:

»Ante, pojď už! Už zvonili po třetí!«

Ale on se díval upřeně na obraz namalovaný zářivými barvami. Ze tmy se vynořuje obličej s ostrými rysy, umíněný, hledí jenom kupředu. Ant jí tehdy řekl:

» Podívej! Takhle bych chtěl vypadat.«

Žena se tehdy podívala po očku na jeho milou tvář s trochu ohrnutými rty a usmála se sama pro sebe:

Kluk!

Teď vidí před sebou tentýž portrét, ale oživlý.

Možná že malíř namaloval obraz podle něj? Neuvěřitelné…

»Mami, Valerij Petrovič mě pozval na výlet do Prahy,« přetrhlo mlčení děvčátko. »Letí tam tentýž den jako naše třída.«

»To je dobře. Alespoň se tam uvidíte,« řekla Xana Vadimovna. Vůbec se nezamýšlela nad slovy své dcery. Dívala se na hosta a přemýšlela:

Jako by sestoupil z toho portrétu. Ta tvář… Už nikdy na ni nezapomenu. Teprve teď je mi jasné, co v ní Ant viděl. Je ale příliš proměnlivá. Výrazy se v ní střídají tak rychle, že je není možné všechny postřehnout…

»Mami!«

Dívenka netrpělivě popotáhla mámu za rukáv.

»Nevzali mě na exkurzi. Jedině, kdybych se omluvila Koljovi.«

»Co se stalo?«

»Praštila jsem ho!«

»Ty se mu nechceš omluvit?«

»Ani za nic! Řekl, že hrdinové jsou pitomci a zbabělci jsou ti chytří. A že se jim říká jinak, protože je to výhodné pro někoho jiného.«

»Měla jsi to vysvětlit,« pokusila se uklidnit dceru Xana Vadimovna.

»Komu? Koljovi?« Děvčátko to řeklo s takovým pohrdáním,že se matka mimovolně usmála. Pak ale musela svraštit obočí, aby ukázala, že s dcerou nesouhlasí.

»Ten tvůj Kolja je nešťastník. Bude mít nudný život, jestli se nezmění,« řekla babička, která se objevila ve dveřích. Byla to starší, ale ještě zachovalá žena s cikánskýma očima. Krátké černé vlasy měla učesané tak, aby vypadaly rozcuchaně.

»Jsem její babička,« řekla hostovi a opět se obrátila k Vitě:

»Měla ses mu vysmát!«

Mnohoznačně kývla hlavou směrem k hostovi a tak ukázala, že se za tím vším skrývá ještě něco jiného. Ale Xana Vadimovna se netakticky zeptala:

»Myslíš, že je to kvůli tátovi?«

Děvčátko se napnulo jako struna.

»Máma má pravdu. V takových případech se do toho nemají míchat osobní věci,« pospíšil si Valerij Petrovič. Buď děvčátku chtěl něco objasnit, nebo vysvobodit Xanu Vadimovnu.

Vita se od něj odvrátila.

To ještě nepochopí, pomyslel si s lítostí Valerij Petrovič. Na to má před sebou ještě moc a moc modřin.

»Podívej se, Vito,« pokusila se začít novou ofenzívu Xana Vadimovna, ale Vita odhodlaně pohodila hlavou:

»Neomluvím se mu! Ani za nic!«

»Nemusíš,« neočekávaně ji podpořila babička, »to, co jsme ti řekli, máš propříště.«

Xana Vadimovna pokrčila rameny a vyšla z pokoje. Vita se úkradkem podívala na hosta:

Co na to on?

Přece jen strašně toužila jet do Prahy.

Host seděl v křesle, byl nahrbený a měl svěšenou hlavu. Ale Vita věděla, že se usmívá očima.

»Pojďte, prosím, ke stolu,« uslyšeli hlas Xany Vadimovny.

Vešli do jídelny. Na stolku před křesly zářila světélka syntetizátoru.

»Spustila jsem program. Doufám, že vám mé nové jídlo bude chutnat,« řekla hostovi.

»Děkuji, ale nemám chuť,« bůh ví proč zrozpačitěl host.

»Tak ochutnejte alespoň kousíček, jenom trochu.«

Než se Valerij Petrovič vzpamatoval, stál před ním talířek se salátem. Okénko syntetizátoru bylo ještě otevřené, což znamenalo, že se za okamžik objeví ještě jedno jídlo. V tom okamžiku dlouhý prst hosta stiskl STOP tlačítko. Světélko pohaslo. Xana Vadimovna se udiveně obrátila k Valeriji Petrovičovi. Ten tak nějak bezmocně rozhodil rukama a řekl:

»Ale já opravdu nechci nic jíst.«

Babička od něho nemohla odtrhnout pohled svých antracitových očí. Svraštila obočí. Bylo na ní vidět, že o něčem usilovně přemýšlí.

Valerij Petrovič po ní sklouzl pohledem.

Měl bych jí pomoct. Je to vhodné řešení pro nás všechny.

Telepaticky jí napověděl:

»Opravdu! Nemýlíte se! Právě proto se vám zdám divný, protože nepotřebuju jíst.«

»Promiňte,« obrátila se babička k hostovi. Pak se otočila ke Xaně: »Mohla bys na chviličku? Potřebuju pomoct.«

Poslední věta byla řečena speciálně kvůli hostovi.

Ženy odešly do vedlejšího pokoje a babička se vyčítavě zeptala:

»Co ho nutíš! Copaks to nepochopila?«

»Co bych měla pochopit?«

»Ničeho zvláštního sis nevšimla?«

»Je takový nějaký divný…«

»Divný,« protáhla babička, »nám se zdá divný. A my jemu?«

Xana Vadimovna nechápavě pokrčila rameny. Její gesto znamenalo: Ty si vždycky něco vymyslíš!

Babička se na ni podívala dlouhým, zamyšleným pohledem, pak pokývla hlavou:

Jak jste se mohli s Antonem tak dobře snášet, když jste byli tak odlišní?

V paměti se jí v tom okamžiku objevil syn. Stačilo tichounce zavolat a vždycky přišel. Teď ho nevolala, a přece přišel.

To je zvláštní, pomyslela si.

Nikdo jiný by v tom nic neobvyklého neviděl, ale babička věděla zcela jasně:

Něco se stalo! Ale co se mohlo stát? Vždyť Anton zahynul před třemi lety. To znamená, že se teprve něco stane…

S obavami se zamyslela nad Vitou. Nemůžeme ji pustit s tím… Z jejího hlasu čišelo podráždění:

»Tobě nedošlo, že to je replikant? Mám dojem, že jim tak říkají. Vždyť jsi je nedávno viděla v televizi. Říkali tam:

„První krok do budoucnosti lidstva. Veliký experiment." A kromě toho ještě hromadu jiných věcí…«

Xana Vadimovna si vzpomněla a vynadala si:

Jak to, že jsem ho okamžitě nepoznala? To vysoké čelo. Mohutná ramena, kde jsou určitě uložené nějaké doplňkové orgány. Člověk syntetizovaný v laboratoři. Superčlověk svými možnostmi.

Teď brala replikanta spíš jako stroj než jako člověka. Kdesi četla, že tyto předsudky se nápadně podobají rasovým… Hloupá lidská domýšlivost. Rozumem to chápala, ale do srdce se jí to nějak nemohlo poskládat. Byla rozhořčená, když se dověděla, že mnozí z replikantů se stanou lékaři. Myslela si:

Který člověk bude souhlasit, aby ho ošetřoval replikant? A co když se replikant rozhodne, že ten slaboučký výtvor přírody nemá právo žít? Chudáci replikanti. Budou mít moc potíží, než se jim podaří sehnat první pacienty… A teď je jeden replikant u nich na návštěvě. Samozřejmě že nepotřebuje jídlo. Vždyť se nabíjí pomocí slunečních baterií a bůh ví čeho ještě. Energii uchovává v speciálních orgánech-akumulátorech.

Co od nás chce?

Udělalo se jí mdlo, když si uvědomila, že chce, aby s ním Vita jela do Prahy.

Třeba… Třeba ji chce zkoumat jako pokusného králíka?

»Nikam s ním Vita nepojede,« tvrdě řekla Xana Vadimovna tchyni.

»Jaké máme důvody mu nedůvěřovat? A holčičce ublížíme,« odpověděla tchyně. Ale přitom si myslela:

Možná že to tak bude lepší. Předtucha se neobjevila bezdůvodně…

»Ty mi ráda oponuješ, maminko,« řekla vyčítavě Xana Vadimovna.

Tchyně neodpověděla.

Ovšemže to tak bude lepší, pomyslela si. Ale jak to říct Vitě?

Vrátily se do jídelny a tvářily se, jako by se nic nestalo. Host se na ně rychle podíval.

Cožpak si něčeho všiml, pomyslela si starší žena a vzpomněla si, že replikanti mají telepatické zesilovače. Přijímá myšlenky a lehce se orientuje v psychickém stavu lidí. Replikanti mohou mezi sebou rozmlouvat na ohromné vzdálenosti. To znamená, že Valerij Petrovič ví i to, o čem se bavily, a také to, co si myslí. V tom případě, proč jim nevnutil rozhodnutí, které by odpovídalo jeho záměrům?

Její přesvědčení o správnosti rozhodnutí se zachvělo. Tchyně se lekla:

Co když jí pochybnosti vnucuje replikant?

Podívala se na hosta a čekala, že se setká s těžkým, zlobným pohledem. Byla připravena vrhnout se do boje se vší vášnivostí a zuřivostí. Ale Valerij Petrovič se nedíval na ni, ale na Vitu. Ostré rysy jeho tváře, která z profilu vypadala jako vysekaná z kamene, změkly a uhladily se. I když se okolo usmívajících se očí nedělaly vrásky, vypadala ta tvář daleko přirozeněji než před chvílí.

Díval se na děvčátko a usmíval se. Dívenka mu úsměv vracela.

»Jsi už veliká a musíš to sama pochopit,« začala Xana Vadimovna skoro okamžitě po hostově odchodu.

Vita to pochopila. Prosebně se podívala na babičku. Ta odvrátila hlavu k oknu a dělala, že si tam něco pečlivě prohlíží.

»Mami,« vyčítavě vykřikla Vita. »Proč mi to nechceš dovolit? Co se ti na něm nezdá?!«

Xana Vadimovna zrozpačitěla:

»To není člověk, holčičko. Je to replikant. Vzpomeň si, dávali o nich pořad v televizi.«

»A co má být?« zeptalo se děvčátko s takovým výrazem, jako by o tom už vědělo dřív, ale nepřikládalo tomu žádný význam.

»Nevíme, co tím mínil, když tě pozval,« pokusila se vysvětlit Xana Vadimovna svůj zákaz. Vita však jenom vzrušeně rozhodila rukama:

»Vzpomeň si, mami! Vyprávěla jsem ti, že některé holky od nás si myslí, že replikanti jsou nebezpeční. Tys mi vysvětlila, že opakují slova hloupých a zaostalých lidí. A teď říkáš něco jiného…«

Začervenala se. Asi se za mě stydí, pomyslela si Xana Vadimovna a požádala pohledem tchyni o pomoc.

Ta nezaváhala:

»Přece jenom to není člověk, Vito. Nejsme schopni odhadnout jeho úmysly.«

»On je hodný,« řekla přesvědčeně dívenka. »Ostatně, co se do něj navážíte? Kdyby žil tatínek…«

Její rty se už křivily, bradička se začala chvět. Ale z očí jí koukala výzva.

Xana Vadimovna si znovu bezděčně vzpomněla na portrét, který se tak líbil jejímu muži. A teď bytost, která jako by vystoupila z toho obrazu, padla do oka její dceři. Je to náhoda?

»Poletíme graviletem?« zeptala se Vita a rychle dodala: »Já jsem už lítala na všem, co lítá, kromě graviletu.«

»Nosil tě už někdo na rukou?« zeptal se Valerij Petrovič.

Její řasy vyjely ostražitě vzhůru jako křídla ptáka, který je připravený vzletět při sebemenším šelestu.

»Když ještě žil táta…«

Dřív než uslyšel odpověď, replikant pochopil, že způsobil bolest.

»Ponesu tě do Prahy,« řekl.

»Dobře,« souhlasila Vita.

Nejdřív si pomyslela, že je to jenom hra. Pak si vzpomněla na to, co jim vyprávěl učitel o replikantech. Nikdy si nemyslela, že někdo kromě táty může mít tak silné a něžné ruce.

Valerij Petrovič opatrně zdvihl děvčátko, tak opatrně, jako se zvedají pampelišky. Odněkud z ramen replikanta vytryskly dva pramínky. Zahalily oba do průzračného obalu.

Dívenka uviděla, jak se zelená země vzdaluje, jak jim letí vstříc načechraná oblaka, která se podobají táhnoucím jeřábům. Představila si, jak mu musí být, když tady létá sám. Když vletí do oblak, která ho přikryjí chladnou, bílou mlhou. Politovala ho:

Je tak silný, ale je tak sám!

Pak řekla:

»Moc a moc velké díky. Bez vás bych nemohla takhle lítat.«

Pocítila příjemné teplo na hlavě, jako by jí tam někdo položil ruku a čuchal jí vlasy.

»Podívej se dolů, Vito!«

Pod nimi proplouvaly korále pahorků, které byly zahaleny mlhou. Jedlová návrší z ní vykukovala jako maskované obličeje.

»Jako v pohádce,« řekla holčička a podle hlasu se dalo uhádnout, že je připravená na setkání se zázraky.

»Mohl byste jen tak letět do kosmu?« zeptala se.

»Mohl,« odpověděl replikant.

»A co neobyčejného ještě můžete?«

Usmál se a zamyslel se.

Proč někdy dospělí tak obtížně odpovídají na naše otázky? Asi proto, že si myslí, že všechno znají, pomyslela si Vita.

Aby Valeriji Petrovičovi pomohla, zeptala se:

»Můžete se ponořit na mořské dno?«

»Ano.«

Přemýšlel současně o děvčátku, jeho mámě a babičce, o sobě a o tom, co ho čeká:

»Nesu ji na svých rukách a potřebuju ji víc, než ona mě. Dokonce ani moji tvůrci neměli ponětí o tom, jak moc ji budu potřebovat. «

»Pro ně to bude nejobtížnější. Jak jsou nervózní a podezřívaví. Mě podezřívají z nekalých úmyslů! A to je ještě čeká pravda… Budou ji schopni pochopit?«

»Urychlování nebude potřebné. Rychlost naberu okamžitě, jako výbuchem světla. Jenom tak je možné prorazit Bariéru.«

Lidé vždycky překonávali překážky. Už to, že žijí, už to je zdolaná překážka. Tím, že nás dokázali vytvořit, překonali další. Byla to největší překážka, jakou kdy zdolali. My máme před sebou svoje vlastní překážky. Ale nám je líp než jim. I když se jim snažíme pomáhat, vsouváme svá ramena pod jejich náklad. Dali nám to, co sami nemají: všemohoucnost a nesmrtelnost. A my jsme jim dali jenom naději. A teď tohle děvčátko mi dává svou něhu a lásku. Co mu dám já? Potřebuje to vůbec?

Otázky, na něž nemohl dát odpověď'… Tu muselo dát děvčátko, když to už nebyly schopné udělat jeho máma a babička.

»Můžete proskočit skrz čas? Víte, nám říkal učitel… Já bych taky mohla, kdybych měla takové orgány… Nejdřív bych zaletěla asi tři roky zpátky do minulosti…«

Prozradila mu své největší tajemství. Říká neurčitě: asi tři roky, ale myslí přesně tři roky. Tehdy žil její táta.

Replikant cítil, že jeho vzrušení narůstá a překáží mu v myšlení. Mohl rozšifrovat svůj stav, všechny nuance, které se slily v mohutný proud, nedostupný žádnému obyčejnému člověku, majícímu stokrát méně nervových drah, přitom jejich citlivost je ještě stokrát nižší než jeho. Kdyby člověka postihl takový citový poryv, zlomil by ho jako bouře suchý strom. Replikant se nesnažil vyznat se ve svých pocitech. Zapnul stimulátor vůle a zdálo se mu, že slyší ve svém mozku utichat strašlivý rachot…

»Hádejte, co to je.«

Dívčina ruka ukázala dolů na zelený hrbol lesa.

Chtěl říct les, ale právě včas zachytil záblesk jejích očí, a tak řekl šeptem:

»Zelené strašidlo.«

Podívala se na něj jako u vytržení. Jako by říkala:

S vámi se tak hezky povídá.

Pak se zeptala:

»Je zlé?«

»Ne. Jenom se tak tváří. Doopravdy je strašně hodné.«

»Máte pravdu,« potvrdila a poprvé se na něj podívala nikoli shovívavě nebo nadšeně, ale jako na kamaráda, na sobě rovného.

»Podívej! Praha je tamhle na obzoru.«

Tam, kam ukazoval, ležela diamantová podkova. To zářily nové části města a laboratoře. Když přiletěli blíž, uviděli, že podkova se skládá ze dvou částí: pozemní a vzdušné. Mnohé domy se vznášely ve vzduchu, ve výškách od tří set do pěti set metrů. Byla tady všechna geometrická tělesa: hexaedry, koule, krychle, jehlany. Potkali několik lidí, kteří přelétávali mezi laboratořemi. Kdosi jim zamával a pak se za nimi dlouho díval.

Dole pod nimi se už rozprostírala stará Praha, nyní muzeum. Viděli věž Staroměstské radnice a krajkové věže chrámu na Hradčanech.

Replikant s Vitou přistáli na Staroměstském náměstí před radnicí. »Za chvíli začne zvonit smrtka na orloji a uvidíš dvanáct apoštolů," řekl replikant.

»Co to je apoštolové?«

»To jsou človíčkové na hraní. Budou tam v těch okénkách.«

Protože si to Vita přála, dívali se na apoštoly dvakrát.

Potom přešli ospalou Vltavu po Karlově mostě. U každé sochy se děvčátko zastavilo a nakonec uzavřelo své úvahy:

»Kdysi měli daleko víc rádi panenky.«

»Máš pravdu,« vážně pokývl hlavou replikant. »Tehdy si i dospělí hráli s panenkami.«

Zastavili se před světoznámou továrnou na dětské hračky a tam jí řekl:

»Zatím než ty si prohlédneš továrnu, já si musím něco zařídit. Pak se pro tebe zastavím.«

Replikant se vrátil dřív, než předpokládal. Orgán v mozku, který mu nahrazoval hodinky, hlásil, že neracionálně utrácí čas. Ani se nepokoušel sám před sebou omluvit, protože věděl, že jinak postupovat nemůže. Myslel na Vitu a vzpomínal na to, jak se ho ptala:

»A můžete…?«

V továrně jí nabídnou, aby si vybrala jednu hračku. Replikant se domýšlel, jaká to bude.

Robot-průvodce ho vedl k Hlavnímu konstruktérovi hraček, kterým byl veselý, urostlý člověk, oblečený do sportovního obleku. Seděl na malinkaté židličce určené pro návštěvníky a u jeho starého, hlubokého křesla stála Vita.

Replikant ji viděl z profilu, měla zrůžovělou tvářičku, obláček rozčepýřených vlasů a zvídavé oči.

»Jejda! Úž si pro mě přišli,« řekla Hlavnímu konstruktérovi, když ho zahlédla.

Podala mu ruku a druhou tiskla k hrudníku plastikovou krabici.

»Hádejte, jaký dárek jsem si vybrala,« navrhla Valeriji Petrovičovi a spiklenecky mrkla na Hlavního inženýra.

»To je těžké,« řekl replikant a snažil se zachmuřit čelo, což se mu nepodařilo. Kůže z umělé bílkoviny neuměla udělat vrásky.

»Třeba mi trochu napovíš?«

Nečekal ani na Vitinu odpověď a pokračoval:

»Je ze starých, nebo z nových?«

»Z nových,« z očí vyšlehl úsměv, který říkal:

Jsi chytrý.

»Je to stroj, nebo bytost?«

»Bytost.«

Nemýlil jsem se, blesklo Valeriji Petrovičovi hlavou, a vzpomněl si na panáčka replikanta, na novinku, kterou začala pražská továrna právě zavádět do výroby. Panáček uměl chodit, říkat několik slov a zpíval. V hlavě měl reflektor, který měl pohyblivý kryt.

Kdykoliv se podívá na panáčka, vzpomene si na mě.

Zeptal se:

»Podobá se mi ta bytost?«

»Trošičku,« řeklo lstivě děvčátko.

»Tak to by mohl být panáček replikant,« řekl pomalu, jako by se rozmýšlel.

»Jejda! To jste se netrefil!«

Vita otevřela krabici. Ležely tam dvě loutky: Spejbl a Hurvínek.

»Tys ale řekla, že jsou z těch nových.«

»To je pravda! Spejbl hraje a Hurvínek tancuje. Dřív takoví nebyli.«

Replikant a Vita se rozloučili s Hlavním konstruktérem. Vyšli z pracovny, prošli sálem, kde byly vystavené hračky. Až u východu replikant zastavil Vitu a zeptal se jí:

»Nechceš ještě tu hračku, o které jsem mluvil?«

Děvčátko zavrtělo hlavou.

»Nevzpomeneš si na mě?«

»Co s tím má společného hračka?«

»Podobá se mi.«

»Ne,« řeklo děvčátko. »Hračka je hračka a vy jste vy!«

Rozeběhla se ke dveřím a šťastně poskakovala.

»Pomalu, Vintíku, vždyť upadneš!«

Děvčátko strnulo a přitisklo se ke dveřím. Vita se nemohla odhodlat k tomu, aby se otočila a podívala se na replikanta. Řekl přece: VINTÍKU. Tak jí říkal jenom jeden člověk, a to byl táta.

Replikant k ní došel, dal jí ruku na rameno a přitáhl ji k sobě. Objímali se, ještě když vyšli ven. Gigant se širokými rameny a drobná žabka. Otázky poletovaly Vitě v hlavě jako ptáci v kleci, ale nezeptala se na nic.

Šli po starém vltavském nábřeží. Vita se snažila, aby ani jednou nešlápla na velký stín replikanta. Listí šustilo pod nohama a vypadalo jako zažloutlý papír, jako útržky cizích dopisů, které se nedostaly k adresátům.

Došli na Václavské náměstí. Replikant něco vyprávěl Vitě o králi Václavovi, ale ta ho vůbec neposlouchala. Byla zcela zaujata vlastními myšlenkami. Najednou zdvihla hlavu, podívala se mu do očí a zeptala se:

»Kdy vám skončí dovolená?« »Za dva dny,« pochopil, o co jí jde. Snažil se, aby jeho hlas zněl co možná nejpřesvědčivěji:

»Zase za tebou přiletím.«

»Čestné mužské slovo?«

Podívala se na něj zkoumavýma očima. Byla v tom okamžiku vážnou, maličkou ženou, která neodpustí žádnou lež. Svěřila mu to, co nikdy nikomu neřekla:

»Můj táta vždycky splnil to, co řekl. Jenom jednou… Když odjížděl na Pokus, tak slíbil, že se vrátí…,« odvrátila se. »Ale ostatní mají táty…«

Bál se jí podívat do očí, věděl, jaké teď jsou. Děvčátko se k němu přitisklo vší silou a zašeptalo:

»Slíbil, že se vrátí…«

Replikám pocítil, že žádnými přepínači vůle nemůže zadržet knedlík, který se mu objevil v krku. Jako by se v něm něco zlomilo, nějaká nezbytná součástka a třetí a čtvrtá signální soustava, dokonce i systém nejvyšší kontroly byly proti tomu bezmocné. Na okamžik se zase stal tím, čím byl do své smrti, obyčejným, slabým člověkem.

Ze rtů mu vyklouzlo:

»Vždyt' jsem, Vintíku, slovo dodržel.«

»Tati…«

»Já ti to potom vysvětlím…«

»Tati!«

Silný závan větru dívence rozcuchal vlasy a jako bublinu nafoukl šaty. Rozčepýřené vlasy ji lechtaly na tváři. Chtěl jí něco vysvětlit, ale pak si pomyslel:

Nepochopí to. Ani já sám nemůžu odhadnout, kolik je ve mně Anta a kolik je nového. Řekl jsem jí pravdu?

»Ante,« šeptla žena.

Otočil k ní obličej, a tak uviděla, že v jeho očích není ani stopa po spánku.

»Tys nespal celou noc?«

»Nepotřebuju spát. Neunavím se.«

Co v něm zůstalo z toho, kterého jsem milovala, přemýšlela žena. Řekla však něco úplně jiného:

»Zdá se mi, žes nějaká vyšší bytost. Něco jako bůh.«

Replikant se usmál a to ji přesvědčilo, že se Vita nezmýlila. Byl to Antův úsměv.

»Jestli je ti dobře, tak je všechno v pořádku.«

Používá i slova dřívějšího Anta…

Dodal:

»Vždyť jsem o tom snil, abych byl právě takový.«

Kolik v něm zbylo toho původního, kterého jsem milovala?

Pohladila jeho horké rameno. Rameno toho dřívějšího nebylo nikdy takové horké. Řekla:

»Zdá se mi, jako bys to byl ty, ale zároveň, že to není pravda…«

Nakonec se odhodlala:

»Co v tobě zůstalo z toho původního?«

»Vždyť sis právě sama odpověděla.«

Věděl, že je jí těžko. V jeho návratu vidí něco rouhačského. Obě, žena i matka, se týrají, snaží se zodpovědět otázky, které není nutné ani vhodné si klást.

Jenom Vita ho radostně přijala takového, jakým je. Pro ni je hlavní to, že se vrátil.

Replikant udělal to, co si mnohokrát zakazoval, zapnul zesilovač telepatie. V tomtéž okamžiku ho zase vypnul. Potom odpověděl na nevyřčenou Xaninu otázku:

»Mohl jsem se vrátit přesně takový, jaký jsem byl dřív. Věděl jsem, že mě čeká nebezpečný pokus, velmi nebezpečný pokus. Celý můj organismus přepsali na biopásky. Daleko jednodušší by bylo obnovit mě podle matrice.«

»Tak proč tedy…«

»Když jsem se probral, zdálo se mi, že spím. Pak jsem uslyšel známý hlas. Profesor Yves Kun mě zavolal jménem. Chtěl jsem otočit hlavu, ale nemohl jsem. Chtěl jsem se na něj podívat, ale taky to nešlo.

Yves se mě zeptal:

„Ante, slyšíš mě? Odpověz!"

Řekl jsem mu, že ho slyším, ale nevidím.

Řekl mi:

„Hned ti to vysvětlím. Zahynul jsi! Oleg taky. Vzpomeň si na to."

Znovu jsem uviděl, jak Olin otočil přepínačem, pak se zablesklo…

„Vzpomněl sis?"

„Ano," odpověděl jsem.

Yves mi vyprávěl, jak nás začali obnovovat. Teď skončila první etapa. Vytvořili model mého mozku v počítači.

Yves pokračoval:

„Máš orgány sluchu a řeči, ale zatím nemáš zrak. Než přistoupíme k této etapě, chtěl bych se tě zeptat…"

Věděl jsem na co. Když byl vytvořený první replikant, tak tehdy jsem se vyjádřil dostatečně jasně. I potom jsme o tomtéž mnohokrát mluvili, a tak věděl, jaký bych chtěl být. Pouze si upřesňoval, jestli se něco nezměnilo…« Xana se nadzdvihla a opřela se o loket. Pozorně se dívala na jeho tvář, která se jí už nezdála tak cizí.

Čemu se tak divím? Vždycky byl takový, pomyslela si. Vždycky jsme se navzájem těžko chápali. To, co se mně a mým známým zdálo být svatokrádeží, bylo pro něj něčím běžným a zářivě průzračným. Pochopím ho vůbec někdy?

Zeptala se ho, i když předem věděla, že ho nepochopí.

»A proč jsi chtěl být takový, a ne, jako jsi byl dřív?«

Nemůžu jí říct všechno, pomyslel si. To by ji urazilo a zarmoutilo, právě tak jako kohokoliv jiného.

»Musím udělat Pokus, a v původní podobě to nejde. Nestačí ani objem paměti, ani rychlost myšlení, reakcí, ani kontrolních orgánů nebo ochranných mechanismů. Měl jsem dvě signální soustavy, teď jich mám pět. Navíc mám soustavu vyšší kontroly.«

Replikant si vzpomněl, jak kdysi, když byl ještě člověkem, umíral na vesmírné stanici jeho přítel. Přimáčkl ho úlomek radioteleskopu. Tehdy mu nemohl přijít na pomoc, nebyl schopen zdvihnout ruce. Z nosu mu tekla krev, v hlavě mu skřípaly a řinčely žernovy, které drtily paměť. Proklínal svoji slabost a tu ďábelskou vířivou rotaci, která vznikla bůh ví proč. Skřípěním žernovů se probíjel nářek:

»Pomoc!«

Pak ztichl…

Replikant pohladil Xanu po vlasech, pak po tváři, na šíji. Prsty se dotkly vrásek. Vzpomněl si, jak se panicky bála stáří. Bolest pronikla do jeho vědomí. Vzal Xanu za ruku a opatrně ji stiskl.

»O čem přemýšlíš?« zeptala se.

»O tobě!«

Přemýšlel:

»I ona se ptá, proč jsem se rozhodl být jiný. Celá bída je v tom, že jí to nemůžu říct, musí to sama vycítit. A to je skoro nemožné. Mohl bych zapnout zesilovače a zakódovat jí to. Ale to jsem si ve vztazích s lidmi zakázal. Nesmím využívat své převahy nad nimi. A dobře jsem udělal. Když jsem s ní, musím být člověkem. Ani víc, ani míň. V tom to je.«

»Maminka už určitě vstala. Pochopí to alespoň ona? Kdysi jsem jí vykládal, že limity lidského organismu se vyčerpají dřív, než jsme předpokládali. Jestliže se člověk chce dostat kupředu, musí si vytvořit nový organismus. S jinými časovými ohraničeními. Souhlasila se mnou. Tehdy jsem ale byl původním Antem.«

»Tň minuty před začátkem pokusu budu muset přepnout soustavu Vyšší kontroly jenom na energetický obal. Bude ještě nutné po celou dobu kontrolovat teplotu v poli Delta-7…«

»Pojedeme dneska k moři?« zeptala se žena a čekala s bušícím srdcem na odpověď. Tamten Ant strašně miloval moře.

»Tos dobře vymyslela,« odpověděl replikant. »Ponesu tě. Vzpomínáš, jak jsi na Capri prosila, abych tě odnesl do vody, že se bojíš namočit si nohy?«

Poprvé za všechny ty dny, co se dozvěděla pravdu, jí bylo opravdu lehko, jako by všechno to strašné bylo dávno za ní, dávno pryč.

»Poneseš nás všechny tři? Všechny tři ženy? Do samotného modrého moře?«

»Samozřejmě,« řekl. »Ponesu vás vzduchem rychleji než gravilet.«

»Víš, kolik vážíme dohromady,« pokračovala Xana a myslila si, že si dělá legraci.

»V každém případě míň než tisíc tun.«

»Ty můžeš přenášet tisíc tun?«

»Ano. I víc,« odpověděl replikant.

A ona pochopila, že si legraci nedělá. Opět se jí odcizil.

Xana zmlkla a bezděčně se odtáhla.

Zazněl melodický gong.

Vita, pomyslel si replikant a radostně se usmál.

»Vejdi, jestli nejsi čert,« zakřičel, zakryl si rukama tvář a roztáhl prsty.

»Táto! Táto! Zase začínáš se starými vtípky! Vždyť mi už nejsou tři roky,« poskakovala Vita a hrozila mu prstem.

Replikant uslyšel matčin hlas:

»Dobré jitro, děti!«

Vešla dovnitř svojí rychlou a mladou chůzí. Xana se na ni zkoumavě dívala:

Copak se ani jednou nezamýšlela nad tím, co zůstalo v té bytosti z jejího syna? Copak je jí líp než mně?

»Maminko,« řekl replikant, »domluvili jsme se s Xanou, že dnes všichni čtyři letíme k moři.«

»Hurá,« vřískla Vita a oběma rukama objala replikanta kolem krku. »To nás poneseš jako onehdy mě? Sláva!«

»Budeš poslouchat?« zeptal se jí replikant.

»Nebudu!«

»Za to, že mluvíš pravdu, tak ti předem odpouštím polovinu viny,« řekl vítězně replikant a pocítil Xaninu ruku na svém rameni.

»To by stačilo, Ante! Jseš jako malý…«

Utekly dva dny… »Už musím jít.« Co jim ještě mám říct, přemýšlel a snažil se nepodívat se na matku. Jenom aby neplakala…

Po nebi tiše pluly hřívnaté mraky.

»Vrátíš se brzy?« zeptala se Vita.

»Ano,« řekl a dodal: »Čestné mužské!«

Nikdo se neusmál.

Co mám říct mamince? Jí je nejhůř…

Nic nemohl vymyslet.

Mraky táhly oblohou jako nekonečný proud stařičkých vozů.

»Na shledanou, synku. Přeju ti, abys měl úspěch ve všem, co budeš dělat.«

Její hlas byl tichý a klidný. Slovo »synku« zaznělo úplně přirozeně. Pochopil, že matka ho přijala takového, jaký je, a nemučila se otázkou:

Co v něm zůstalo z toho původního, z toho, kterého porodila?

Matka nemohla pochopit jeho změnu pomocí logiky. Nepomohla by jí erudice. Co jí pomohlo?

Asi by se to dalo nejspíš nazvat mateřskou moudrostí, pomyslel si. Vypadá to tak, že jsem neznal dobře svoji maminku.

»Na shledanou,« řekl replikant a objal všechny tři. Myslel už na to, jak teď prudce vyletí vzhůru, prorazí mraky a poletí modrou dálkou.

»Buď opatrný, Ante,« ostýchavě ho poprosila Xana. »Jsi příliš odvážný. Abys zase…«

Nedomluvila. Ale to nevyřčené slovo mezi nimi viselo jako letící kámen, který možná za okamžik někoho bolestně uhodí.

»Xana se o mě bojí. Jako tehdy. Dokonce zapomněla, že jsem teď nezničitelný. To znamená, že pro ni jsem zase ten původní Ant…«

»Smrt… Byli jsme přesvědčeni, zeje neoddělitelná od lidí. Ale i tehdy jsme s ní bojovali Dokázali jsme zaznamenat nesmrtelně hlasy na gramofonové desky, magnetofonové pásky. Tvar v sochách, portrétech… Vytvořili jsme nesmrtelnou paměť lidstva v knihách a filmech… Tak jsme pochopili, co je v nás hlavní, co je nutné uchránit od smrti.«

Ant se usmál, jako by zachytil slovo, kámen a odhodil ho pryč.

»I kdybych opět zahynul, znova se vrátím…«

L. J. Stecher Jr.

Na pochybách

Milá slečno Dixová VI.,

mám jistý problém. Přestože kolují pověsti, které tvrdí opak, moji rodiče byli řádně oddáni a v době mého narozeni byli zcela normálními lidmi. A já byl také zcela normální dítě. A právě to všechno přispělo k tomu, že jsem nyní týrán pochybnostmi.

Nevím, zda mi pomůžete můj problém rozřešit, jenže už mnoha lidem jste poskytla pomoc, a proto jsem se i já rozhodl, že se na Vás obrátím. Rozhodně Vám zakazuji, abyste mi na tento dopis odpovídala ve své rubrice, laskavě mi odepište soukromě.

Víte o mně samozřejmě všechno. Kdo to neví? Jenomže většina informací, co o mně máte, se nepochybně vůbec neshoduje se skutečností. Proto Vás nejdřív musím seznámit se svým životopisem, než svůj problém přednesu.

Vězte tedy, že jsem Alfred Velkolepý. Myslím, že Vás překvapuje, že píšu dopis slečně Dixové VI. Koneckonců třebaže platím velmi vysoké daně, patřím k nejbohatším, proč to neříci?, ano, k nejbohatším lidem na světě.

V předchozí větě je pravdivé každé slovo. Moji rodiče byli nesmírně bohatí, já však nashromáždil ještě víc vezdejších statků, než se to kdy podařilo jim. A kdyby neměli peněz jako třísek, nebyl bych už tady a nepsal bych Vám tento dopis.

Omluvte, prosím, že můj dopis nemá dostatečně vypilovaný sloh ani patřičnou úpravu. Píšu jej totiž sám. Obvykle dopisy diktuji své sekretářce, živé sekretářce, zajisté ale chápete, že vzhledem k obsahu tohoto dopisu by to v tomto případě nebylo vhodné.

Nuže, k mému životopisu. Narodil jsem se roku 2552, a když jsem úspěšně obstál v kojeneckých inteligenčních testech, byl jsem v obvyklém věku tří měsíců přijat do jeslí pro nadané děti Harvardovy univerzity.

Jméno Alfred Vanderform bylo pochopitelně v seznamu zaneseno už dlouho předtím, vlastně už deset let před mým narozením. Rodiče měli totiž to štěstí, že byli vybráni, aby zplodili tři děti. Já měl být první a oni rozhodli, že to má být syn. Věděli, že budou vyvoleni a že já budu nadprůměrným dítětem, a proto mě obezřetně dali předem zapsat do jeslí hned, jakmile plánovači sestavili předběžné vývojové projekty. Možná že jste slyšela něco jiného, ale alespoň v té době bylo zhola vyloučeno, aby se vstupní inteligenční testy daly zfalšovat. Byl jsem fyzicky normálně vyvinuté, duševně nadprůměrné dítě. V jeslích byli se mnou spokojeni, moje mimořádné nadání se projevovalo ve všech směrech.

Ve věku šesti let jsem z jeslí odešel, abych strávil roční volno u svých rodičů. A tehdy mě také stihlo první neštěstí.

Podle tehdejšího obyčeje (nevím, zda se ještě dnes zachovává) se moje matka s otcem nastěhovali do stejného domu se mnou, aby pro mne vytvořili vhodné domácí prostředí. Nějakým nedopatřením v původním plánu došlo k tomu, že tento rok byl vybrán pro narození druhého dítěte, kterým mělo být děvče. Všechny tři děti měly mít stejného otce i matku. Za normálních okolností by mi rodiče věnovali dostatečnou péči, takže bych se vyvaroval neštěstí, jež mě potkalo. Avšak plány týkající se druhého dítěte odváděly jejich myšlenky jinam, takže mi nevěnovali přiměřenou pozornost.

Tolik je jisté, že v tomto útlém dětském věku mě postihla embolie s následnou srdeční nedostatečností. A tu se ukázalo, jak rozhodující význam má skutečnost, že rodiče oplývají velkým bohatstvím.

Prognóza mého stavu byla nepříznivá. Podle běžné praxe by rodiče s nárokem na tň děti obdrželi náhradní příděl za dítě, které muselo být odepsáno. Jenomže na to, aby plán na třetí dítě byl opraven na dvojčata, bylo už pozdě, a proto se rodiče rozhodli, že mě zachrání.

Bylo zkonstruováno umělé srdce, které můj poškozený orgán nahradilo. Poháněla je vestavěná atomová baterie s životností dvacet let. Přitlačením prstu na příslušná místa svalů po stranách krční páteře, k nimž byla operativně připojena vlákna vegetativního nervstva, jsem se záhy naučil ovládat frekvenci srdečních tepů.

Pokus o mou záchranu dopadl úspěšně, ač toto umělé srdce bylo větší než původní orgán. Vyvýšenina mezi lopatkami, kde byla uložena baterie, a boule na prsou kryjící krevní pumpu nevyhlížely příliš vzhledně. V termínu jsem nastoupil do výběrové školky pro zvlášť nadané děti v Princetonu a i přes svou tělesnou pseudodeformitu jsem byl do ní bez námitek přijat.

Nelze prokázat, že za mé přijetí vzalo vedení školky nějakou zvláštní úplatu nebo že by mu byla nabídnuta. Osobně se domnívám, že nikdo peníze klopit nemusel.

Tři roky na Princetonu proběhly bez zvláštních událostí. Přes největší snahu a ujišťování školních psychologů mě někteří spolužáci nepřijali mezi sebe právě nadšeně. Za nějaký čas si však na má vyboulená záda a prsa přivykli, a protože jsem byl mnohem vytrvalejší než oni, mohl jsem činnost svého umělého srdce kontrolovat, vydobyl jsem si posléze mezi nimi i jisté vůdčí postavení, pokud se o něm v souvislosti se školkou dá vůbec mluvit.

Zakrátko po zahájení mého čtvrtého roku v Princetonu mě postihla druhá osobní katastrofa.

Z nějakého důvodu, skutečná příčina není dodnes objasněna, mé umělé srdce začalo vynechávat. Nezemřel jsem sice rovnou, ale, jako už jednou, prognóza byla velmi vážná. Došlo k těžkému poškození plic, jater a ledvin, bylo třeba se připravit na nejhorší. Byl jsem ztracený případ.

Poněvadž rodiče do mne investovali už tolik peněz a výsledky všech mých prospěchových zkoušek byly výtečné, opět se rozhodli mě zachránit, třebaže je od toho úmyslu lékaři odrazovali.

Bylo rozhodnuto provést kompletní výměnu poškozených orgánů. Krev měl přijímat, okysličovat, očišťovat a rozvádět jediný mechanismus o hmotnosti pouhých 35 liber. Akutním problémem se stala jeho přenosnost, nezapomínejte, že mi bylo teprve deset let. Snad bych takové břemeno unesl na zádech, ale znemožnilo by mi, abych se mohl věnovat tělesným cvičením a zlepšování své fyzické kondice, takže bych se nemohl ani vrátit na Princeton.

Našlo se řešení, uložit stroj do jakéhosi vozíku, který bych táhl za sebou. Kola byla zavržena jako naprosto nevyhovující, protože by mi nedovolila lézt, běhat, skákat a jiné chlapecké činnosti.

Výrobci nakonec rozhodli, že vozík ponese pár nohou. Bylo nezbytné přidat další mechanizaci, takže hmotnost hotového výrobku vzrostla o pětadvacet liber. Konstruktéři vyřešili velmi důmyslně základní ovládání nervovými impulsy. Zadní pár nohou byl napojen na míchu a kráčel ve stopách předního páru, pokud jsem mu vědomě nepřikázal něco jiného. Když jsem běžel, zadní pár nohou také utíkal. Když jsem vyskočil, vyskočil rovněž.

Aby mohli provést spojení s mým tělem, operatéři odstranili mou kostrč a provedli napojení stroje na můj míšní kanál. Jinými slovy na konci velmi dlouhého a ohebného ocasu byla hladká, zaoblená, tělově zbarvená schránka, která mě sledovala na každém kroku.

Člověk a lidoopi jsou bezocasí, ale zachovalo se několik zakrnělých svalů jako atavismus. Po chirurgickém zásahu jsem se vycvičil tyto svaly ovládat vůlí a řídit tak činnost ocasu i vozíku. Čili mohl jsem při chůzi vrtět ocasem, zatímco se vozík ploužil za mnou.

Promiňte, slečno Dixová VI., to mi jen tak vyklouzlo.

Ano, to zařízení opravdu fungovalo. Měla byste mě vidět při překážkovém běhu, jak nasazuju tempo a hladce zdolávám překážky. Zadním nohám jsem ponechal dostatečnou vůli, aby mě netáhly k sobě, a dál jsem si jich nevšímal.

Skoky do vody vytvořily pro mne jiný problém, který jsem ovšem vyřešil, neboť druhý pár nohou jsem mohl ovládat vůlí.

Zmínil jsem se o skákacím prknu a patrně se ptáte, jak jsem mohl plavat s tím přívěsem za sebou. Prostě jsem zatáhl ocas mezi nohy a vozík na jeho konci mě nohami objal kolem pasu. Pružný vzduchový vak, normálně nahoře na vozíku, byl nyní na vnější straně, takže ho vozík nemačkal na mé tělo. Nabral jsem do něj jen tolik vzduchu, aby voda vak nadnášela a jeho proudnicový tvar nijak neomezoval mou rychlost při plavání.

Obvykle jsem »dýchal« - nabíral vzduch - přes přívody vozíku, které byly nyní pod vodou, jenomže v ocase byl vzduchovod do mé plicní dutiny, takže jsem mohl hovořit a prostě postaru dýchal ústy.

Couvání bylo poněkud obtížné, když zadní nohy musely jít první, a tančit bylo prakticky nemožné. Nakonec jsem i tento problém zvládl, vozík se mi vyšplhal na ramena, aby během tance nepřekážel. Takto jsem jakž takž vyhověl školním předpisům, ale přiznávám, že jako taneční partner jsem si přílišnou popularitu nezískal.

V každém případě jsem tak postoupil až do mého šestého a posledního roku v Princetonu. Někdy věřím, že patřím k lidem, o nichž se v pojišťovnictví říká, že jsou »snadno postihováni nehodami«. Zdá se, že se mi smůla lepí na paty víc než ostatním. V posledním roce mého pobytu v Princetonu jsem utržil těžké zranění na krku.

Byla to přirozeně nehoda. Žádného studenta na Princetonu by ani ve snu nenapadlo, aby tak ordinérním či podlým způsobem oddělal někoho, kdo se mu znelíbil.

Vědomě jsem zpomalil činnost svého srdce, takže jsem nevykrvácel, leč můj hrtan byl nenapravitelně poškozen. Tehdy mi byl voperován Voderův aparát. Přesně zapadal na místo, kde jsem míval plíce, a poněvadž využíval stejných rezonančních dutin, záhy jsem se naučil napodobovat svůj vlastní hlas tak dobře, že mezi »původním« a »nynějším« nepoznal nikdo sebemenší rozdíl.

Celkem vzato šlo o méně důležitou nehodu, ale myslel jsem si, že vám o ní povím, poněvadž tu a tam sdělovací prostředky připomínají, že můj hlas »je nepodobný lidskému«. Dokonce mi umožnil zpívat, umění, v němž jsem před touto nehodou nikdy moc nevynikal. Ba umím imitovat hru na bendžo a melodii současně doprovázet zpěvem, což mi na piknicích získalo značnou popularitu.

Po dlouhý čas mě žádná jiná opravdová nehoda nepotkala. Strávil jsem svůj druhý (a poslední) rok volna doma, vychodil jsem Vyšší školu, První a Druhou kolej. Byl jsem vybrán do Koleje pro pokročilé a absolvoval jsem ji s vyznamenáním. Když započítám jesle a školku, po devětadvaceti letech studia jsem se jako dychtivý mladík ve věku dvaačtyřiceti let postavil na vlastní nohy, připravený najít si své místo na slunci.

Byl jsem natolik chytrý, abych se vyhnul státní službě, která zláká tak mnoho z nás zcela mimořádně nadaných lidí. Je to myslím práce, která přináší člověku plné uspokojení, ale nenadělají se tam peníze a já byl tak bohatý, že jsem toužil zbohatnout ještě víc.

Vozík s mými tělesnými orgány mi nijak zvlášť nepřekážel. Poněvadž dobu, kdy jsem provozoval sport, jsem měl za sebou, naučil jsem vozík poslušnosti, takže už nepochodoval za mnou, ale ležel mi u nohou. Nebylo to sice tak účelné, ale přece jen méně nápadné. Dal jsem do vozíku sekundární regulační soustavu, takže zůstal u nohy, pokud nedostal jiný příkaz.

V kanceláři se mi natáhl u nohou jako pes stočený do klubíčka. Lidé, také lidé, kteří nebyli u mne zaměstnáni, mi říkali, že jej každý přejde většinou bez povšimnutí. Rozhodně mě nijak nerušil ani nepřekážel. Peníze se mi jen hrnuly, jako kdybych si je sám tiskl, a také jsem si jich většinu dokázal udržet.

Navzdory předpovědím škarohlídů si myslím, že pokud se v naší zemi udrží určitá volnost podnikání, a já se domnívám, že se udrží, najde se vždycky legální způsob, jak nadělat velkou spoustu peněz. Za deset let jsem se stal nejen velkým boháčem, ale jedním z nejvýznamnějších lidí na světě. Rozhodujícím politickým činitelem. Velmocí. A právě v té době jsem vypil láhev kyseliny.

Nikdo se mě nepokoušel otrávit. Nechtěl jsem se také sprovodit ze světa, ba ani ne podvědomě. Měl jsem prostě žízeň. Můžu pouze říct, že jsem odvedl dokonalou práci a zničil ty vnitřní orgány, které mi ještě zůstaly.

Nuže, zase mě zachránili a skončil jsem s dvěma vozíky, které šly vedle mne u levé a pravé nohy. Druhý vozík byl ovšem do mne zapojen zepředu, ale když jsem byl oblečen, nikdo pohledem nepoznal, že vozíky jsou připojeny k mému tělu.

Lékaři mi navrhli, že bych se mohl obejít bez druhého přívěsu. Představovali si to tak, že by připravili předtrávenou potravu a mechanismem mého prvního vozíku by ji rozváděli do mého krevního řečiště. Odmítl jsem toto řešení, poněvadž jsem si už příliš zvykl na jídlo.

Takže všechno, co jsem snědl, bylo nadrobno rozemleto a odčerpáno do mého nového vozíku, »předtráviče«. Tam byla potrava chemicky zpracována a živiny se pak dostaly do krve. Nemohl jsem se přejíst, ani kdybych chtěl. Všechno mělo samočinnou regulaci a nebylo vůbec zapojeno na mou nervovou soustavu. Nevstřebané zbytky potravy byly slisovány a pečlivě zabaleny v celofánu, až je odstraním, kdy se mi to bude hodit. Přirozeně, že v mém těle existovalo propojení mezi oběma vozíky.

Bylo mi řečeno, že jsem zavedl módu vyvádět dva psy na vodítku. To mě vůbec nevzrušovalo. Nikdy jsem se dobře nenaučil ovládat vůlí svůj druhý vozík, ale tou dobou jsem měl už takové návyky, že jsem to už sotva postřehl.

Abych nezapomněl, plavání. Stále ještě jsem rád chodil plavat a vyřešil jsem to takto: Vozík číslo dvě mě obepjal a vozík číslo jedna se zavěsil na něj. Umožňovalo mi to plavat, třebaže jsem se pohyboval pomaleji. Se skoky do vody jsem přestal. Neměl jsem čas, abych si lámal hlavu tímto problémem.

Přešlo dalších pět let. Víc a víc jsem bohatl. Byl jsem šťastný člověk. Potom mě stihla osudová rána. Zbytek mého organismu byl zachvácen rakovinou.

Mimo jiné se objevil zhoubný nádor mozku. Operace nepřicházela v úvahu. Otevírala se mi perspektiva, že s postupujícími poruchami v oblasti intelektu se nejdéle do dvou let ocitnu na skládce odpadu.

Ale já nerezignoval. V té době jsem si už zvykl na výměnu vadných tělesných orgánů za nové. A byl jsem nesmírně bohatý. Tak jsem řekl, aby se do toho obuli a zkonstruovali umělý mozek stejně kvalitní, jako byl původní.

Neměli čas, aby odvedli naprosto čistou práci. Zabrali tři veliké budovy v centru města a nacpali je elektronikou. Měla byste vidět tu spleť kabelů, kterými jsou ty budovy propojeny. Potom koupili broadwayskou elektrárnu, aby stačili pokrýt spotřebu elektrické energie mého umělého mozku. Do budov zavedli nový vodovodní řad, poněvadž potřebovali mít dostatek chladiva.

Pohltilo to většinu mých peněz, musel jsem uplatnit veškerý svůj vliv, abych věci popohnal, ale zdařilo se práci dodělat ještě včas.

Nemá smysl, abyste se mě ptala, jak převedli mou paměť a mou osobnost do toho ohromného množství elektronek a drátů a pásků a tranzistorů. Já to nevím. Řekli mi, že s tím měli nejmíň starostí, a já vím, že se svého úkolu zhostili výborně. Moje inteligence a moje osobnost nedoznaly vůbec změn a využil jsem jich k tomu, abych zas honem nadělal spoustu peněz. Nic jiného mi nezbývalo, poněvadž musím platit účty za vodné a elektřinu.

A tak se ze mne stal »Alfred Velkolepý«, stále ještě jsem člověk, jako jste jím vy, třebaže spousta lidí, myslím, že jich bude pár miliard, tomu nevěří. Uznávám, že z mého původního já mnoho nezbylo, jenže jedno staré rčení praví: Žlázy dělají člověka. Vespod zůstávám týmž starým Alfredem Vanderformem, týmž normálním člověkem s geniálním nadáním jako dříve.

Přicházím ke konci svého životopisu, slečno Dixová VI., záhy vám položím otázku, která mě trápí. Zanedlouho dosáhnu šedesáti, tudíž věku, kdy můžu být vybrán pro otcovství. Ve skutečnosti mi přálo štěstí, takže jsem jedním z těch mála vyvolených k tomu, aby zplodili tři děti.

Pokud jste se doslechla, že peníze změnily majitele, aby napomohly k mému zvolení, mohu Vám prozradit, že tato pověst nelže. Všechny tyto fámy ovšem chybují, když uvádějí částku mnohem nižší, než jsem skutečně zaplatil. Nejde o to, že při poctivém zhodnocení bych nesplňoval patřičné předpoklady. Jenže mnozí lidé jsou proti mně jako otci předpojatí, a dokonce je slyšet pochybnosti, zda jsem vůbec schopen se stát otcem. Ale na tom nesejde, důležité je, že jsem byl vybrán.

A co víc, za matku všech mých tří dětí byla vybrána jedna nadprůměrná, svobodná žena. A nevděčím shodě okolností, že tato žena je náhodou mou soukromou sekretářkou. Dovolím si dodat, že je velice krásná.

Jsem zkrátka tak staromódní, že si přeju, aby se mé děti těšily všem výhodám jako já, počítaje v to i rodiče, kteří jsou řádně sezdáni, jak tomu bylo u mého otce a mé matky. Civilní sňatek, oddavkový obřad, všechno! Proto jsem vyvolenou matku svých příštích dětí požádal o ruku a Gloria, tak se jmenuje, moji nabídku k sňatku milostivě přijala. Za dvě neděle máme mít svatbu.

A v tom, slečno Dixová VI., tkví problém, s nímž se potýkám. Jak mám rozpoznat, zda je Gloria do mne zamilována, či zda si mě bere pouze pro peníze?

Bezradný

Alfred Vanderform

(Velkolepý)

Ondřej Neff

Tvář (!) Člověka (?)

»Žák-kyborg číslo dvacet jedna hlásí ukončení zkoušek,« zaštěkal Thomas pěkně nahlas, řízně, tak, jak to má inspektor Bevilaqua rád. Byl nevýslovně šťastný, že má zkoušky za sebou. Ve čtyřech z deseti disciplín dosáhl rekordních výsledků: v silové zkoušce, v rychlosti, obratnosti a motorické reakci. V ostatních šesti stál vysoce nad průměrem. Školní martýrium má za sebou. Bevilaqua mu teď pogratuluje a hlavně, předá mu tvář.

Jednadvacítka jako každý žák kyboškoly dosud neměl tvář. Jeho karbonitová hlava byla vejčitá, dokonale hladká, bez sebemenší nepravidelnosti. Vypadala jako veliké vejce s otvory pro nozdry a zvukovody. Také ústa měl bezretná, takže jenom vlhké oči připomínaly, že tento divný geometrický útvar jednou nabude lidské podoby.

Tváře byly uloženy, jak Thomas dobře věděl, v Bevilaquově kanceláři. Ano, tam vzadu, ve velkém frizoboxu, hned za inspektorovými zády.

Bevilaqua spojil ruce do velikého chlupatého uzlu. Jeho tučná lysá hlava se potila.

»Už jsem dostal hlášení, jednadvacítko,« řekl inspektor. »Výsledky máte výborné, ale bohužel. Zkoušky jste nesložil.«

»Jak tomu mám rozumět?« zeptal se Thomas klidně. Ostatně, nedovedl by se zeptal jinak než klidně. Nebyl už člověkem v pravém slova smyslu. Z někdejšího gravimetrického mechanika Thomase zbyl jen mozek a část míchy. Vše ostatní byl bioplast a karbon. I v tomto ohledu byl Thomas výjimečný: ještě nikdy předtím se nepodařilo vyrobit kyborga, který obsahoval tak málo původních organických dílů.

»Nemusíte tomu rozumět,« řekl Bevilaqua a pomalu rozpletl ten uzel z prstů. Opřel se do křesla, vzdychl a rozhlédl se mimoděk po místnosti. Nebylo tam nic, co by si zasloužilo pohledu, holé stěny polepené výchovnými plakáty PAMATUJ, ŽE JSI BOMBA. V tom byl slogan, který se v rozmanitých obměnách opakoval na každém z nich.

Thomas stál u dveří, ruce na švech štruksových kalhot, hruď vypjatou a strnule hleděl na inspektora.

Ten si levičkou pohladil vlhkou pleš, pravou rukou se poškrábal na hrudi, pak zajel níž, snad ho svrbělo stehno, ale vzápětí se jeho ruka vynořila nad deskou stolu, třímala v ruce nějaký předmět, Thomas si stačil všimnout, že je to armádní pistole vzor LX-2012, raketová střela sykla v kolejničkách a takřka současně se mu zasekla do hrudi, kde explodovala, ani ne moc, ani málo, přesně tak, jak to jemné mozky inženýrů spočítaly.

Stejně bys tomu nerozuměl, pomyslel si Bevilaqua. Výsledky máš sice výborné, chlapče, jenže co naplat, naše přístroje toho vědí o tobě víc, než si uvědomuješ ty sám. Jsi jiný než ostatní. Nemáš zábrany, které kyborg musí mít, jinak by byl nebezpečný. Vytváření zábran, to je smysl naší školy. Kyborg nesmí být schopen ublížit člověku. Ty bys mu asi také neublížil, ale proto, že bys nechtěl. A na to se nemůžeme spolehnout. Proto tě musíme zrušit.

Podle předpisu měl Bevilaqua zavolat likvidační četu, aby se o jednadvacítku postarala. Jenže inspektor velice rád likvidoval kyborgy sám. Byla to jeho jediná libůstka, jediná radost, kterou si v neútulném prostředí školy dopřával.

Trefil jednadvacítku přesně, to věděl moc dobře. V hrudi jí zela veliká díra, docela blízko energetického akumulátoru. Počkej, ty chlape, říkávali kolegové, až jednou trefíš toho kyborga do baterky. To teprve uvidíš, co je to bomba! Bevilaqua se jim smál. Nemějte péči, odpovídal, umím střílet. To je jediné, co dovedu pořádně.

Trefil přesně, jenže jednadvacítka ne a ne jít k zemi. Kyborg rotoval místností jako roztočený vlček. Bezbarvá syntetická krev a útržky bioplastu odletovaly z otevřené rány a zkrápěly plakáty s nápisem NEZAPOMEŇ, ŽE JSI BOMBA a několik kapiček dopadlo i na Bevilaquu, a dokonce i na ocelovou stěnu frizoboxu, kde jsou uschovány tváře.

Měl bych mu napálit ještě jednu, uvažoval inspektor. Jenže jak? Potvora nepostojí a nepostojí. Příště se budu trefovat do hlavy. Jenže, do hlavy… Tam je lidský mozek a to člověku přece jenom nedá, cítí se tak nějak hloupě, když se trefuje do člověčiny. Přece jenom jsou tihle kyborgové proti pánubohu!

Kyborg se přibližoval, takže nebylo jiného zbytí a Bevilaqua napřáhl ruku, zamířil na bělostnou vejčitou hlavu, nová střela už vklouzla do kolejek, ale to už byl kyborg tady, jediným úderem ruky odhodil těžký psací stůl, popadl pistoli za hlaveň a prudce trhl.

Bevilaqua jenom pocítil, že mu něco škublo rukou, a bolest si uvědomil až potom, kdy zahlédl ten podivný zahnědlý předmět, zaklesnutý do lučíku spouště, a došlo mu, že to je jeho vlastní prst.

Jednadvacítka se zastavila.

Rána v kyborgově hrudi byla hrozná. Teklo z ní však stále méně krve a na roztřepených okrajích se už matně chvěla jakási krycí mázdra.

Bevilaquovi se rozhoupal žaludek, zatmělo se mu před očima, ale pak ho ovládl spravedlivý hněv.

»Tohle si odskáčete, jednadvacítko! Okamžitě mi vraťte zbraň.«

Kyborg ji bez zjevné námahy zlomil a hodil ji inspektorovi k nohám. Prst vyklouzl z lučíku a ležel teď na zemi, ubohý, opuštěný. Kolik kousků mého těla zůstalo tam venku v troskách Koriolanu, uvažoval Thomas. Zbyl ze mě jenom mozek. Ani tvář nemá.

Tvář! Tam uvnitř, ve frizoboxu, bylo několik set tváří mužských i ženských. O ženskou tvář nestojí, chce mužskou, jakoukoli, třeba tvář malomocného nebo syfilitika, jenom aby měla lidské rysy!

Thomas nenáviděl geometrickou vejčitost své lebky, nenáviděl vlastní strojovou dokonalost, nenáviděl svoji sílu i svůj postřeh. Jak rád by byl na místě inspektora, tlustého, plešatého chlapa, teď navíc zmrzačeného… Je to ale chlap, je to člověk!

»Já vás nechám zrušit, jednadvacítko,« zasyčel Bevilaqua.

»Už jste se o to pokusil,« odpověděl Thomas klidně. »A neříkejte mi jednadvacítko. Jmenuju se Thomas, Ludovic Thomas.« »Jak to víte?« lekl se Bevilaqua.

»Pamatuju si to!«

Tak je to přece jenom zmetek, nepovedený kyborg. Správný kyborg se nepamatuje na svoji lidskou minulost. Tenhle parchant bůhvíjakým zázrakem prošel kontrolou. Proto je jiný, proto si ho všimly senzory, proto nemá zábrany…

Bevilaquou zalomcovala prudká zuřivost. Tak já mám trpět za to, že nějaké hovado ve fabrice nesplnilo svoji povinnost a pustilo šmejd z pásu. Ale já tohle tak nenechám. Já to poženu setsakra vysoko. Já jim tam zatopím, že nebudou vědět, čí jsou.

Kyborg k němu přistoupil.

»Co ještě chceš ?« vyjel na něho inspektor.

»Tvář.«

»Cože?«

»Otevřte frizobox a vydejte mi tvář.«

Bevilaqua se hystericky rozesmál.

»Ty jeden blboune, jaké máš představy! Ty si myslíš, že si tvář nasadíš na tu svou kebuli jako čepici, že mi řekneš pá pá a půjdeš po svých?«

»Otevřte frizobox,« opakoval Thomas a popadl inspektora za paži.

Inspektor měl silné paže, svalnaté, ale Thomas cítil, že by dokázal svými prsty rozdrtit všechny ty svaly a kosti jako hrudku tvarohu. Nechtěl to udělat, ale mohl by.

Neuvědomoval si, že právě tím se liší od jiných kyborgů. Ti by prostě něco takového neudělali. Nemohlo by je to napadnout.

»Tvář vám může implantovat jenom odborník ve speciální laboratoři. Dobře víte, že z bezpečnostních důvodů takové odborníky ani laboratoř ve škole nemáme. Můžu vám tvář vydat. Jak se odsud dostanete? Sotva vytáhnete paty, pověsí se na vás policie a třeba i armáda!«

Roztřásl ho strach a mimoděk začal Thomasovi vykat.

Kyborg neřekl nic, jenom mu paži stiskl o poznání víc. Vyděšený inspektor se otočil k frizoboxu a zasípěl:

»Otevírám zámek, kód bé ix, dvanáct padesát tři.«

Kyborg, ale ani Bevilaqua si neuvědomili, že bezpečnostní zámky počítají i s tou možností, že by mohl někdo nátlakem nutit autorizovanou osobu, aby zámek otevřela. Nervozita v takovém případě ovlivní lidský hlas. Právě to se v tomto případě stalo.

»Váš hlas neodpovídá normě,« ozvalo se ze skrytého reproduktoru. »Uvědomuji bezpečnostní službu.«

»Tak vidíš, blbče,« zaskučel Bevilaqua. »Pusť mě! Nemá to žádný smysl. Bezpečáci tady budou v minutě.«

Thomas uvolnil stisk.

»Já bych ti to rád otevřel,« drmolil Bevilaqua. »Jenže vidíš sám, že to nejde. Vy si všichni myslíte, že inspektor je něco jako pánbůh a může všechno. Ale tak to vůbec není. Já jsem jenom kolečko ve stroji a musím poslouchat…«

»Ticho…,« poručil mu kyborg.

Bevilaqua okamžitě poslechl.

Z dálky se ozvalo kolísavé houkání poplachové sirény. Thomas znal dobře to houkání. Bezpečnostní jednotky školy často cvičily. Námětem cvičení zpravidla byla »likvidace asociálního jednání nezvladatelných elementů«. I ta okázalá cvičení patřila k výuce. Připomínala žákům-kyborgům, co by se stalo, kdyby překročili hranice předpisů a regulí.

Kdy sem vojáci přijdou? Za minutu? Za devadesát vteřin? Dozorčí důstojník pečlivě měřil a zaznamenával časy. Jako kdyby šlo o nějakou zkoušku. Také mně zaznamenávali časy. Měl jsem je vynikající. Zkoušky jsem složil skvěle.

Jenže teď mi nechtějí vydat tvář.

Připomněl si ránu, která mu vězí v hrudi. Položil si na ni ruku. Pod bříšky prstů ucítil hebký dotyk krycí blány. Rány se dobře hojí. Jsem vynikající stroj.

Jsem stroj.

Žalost i zlost mu sevřely hrdlo. Zaslechl vzdálený dusot lidských nohou. Už se ženou, celá smečka, samopaly v rukou, v neprůstřelných krunýřích, podobni robotům, aby, sami bez tváře, zabili bytost bez tváře.

Přistoupil ke frizoboxu, objal ho pažemi, snad v první chvíli ani nechtěl udělat to, co vskutku udělal, zhoupl se v kolenou a nadzvedl tu dvoutunovou skříň o dobrý půlmetr!

Podlaha zasténala, když po ní kráčel s boxem v náručí, těžce a hlučně a vlekl svůj olbřímí náklad ke dveřím. V jedné chvíli si Bevilaqua myslel, že má vyhráno: Thomas prudčeji došlápl a podlaha se pod ním propadla. Noha mu zajela do otvoru až po ohbí kolena a frizobox na ni nalehl plnou vahou. Kyborg sebou zazmítal jako šelma chycená do pasti. Bojoval s nebezpečím krutě a mlčky. Bevilaqua na něho očarovaně hleděl. Rád by utekl, dobře si uvědomoval, že k tomu má příležitost, že na něho Thomas nedosáhne. Měl ale pocit, že se ocitl v hrůzném snu, ve kterém se člověku chce utíkat, ale nohy váží víc než centy. Soustřeďoval veškerou vůli, aby se sebe tíživou malátnost setřásl, dokonce i tu hryzavou bolest volal ku pomoci, avšak když přišel k sobě, bylo už pozdě. Thomasovi se podařilo odsunout kovovou skříň na stranu, jediným škubem vytrhl nohu z pasti i se čtverečním metrem podlahy, a jakmile se Bevilaqua rozběhl ke dveřím, hrábl po něm levou rukou, zasáhl ho předloktím a odhodil ho nazad, jako by to byl nafukovací balónek. Co se dělo v příštích minutách, Bevilaqua neviděl. Zády se opíral o převržený psací stůl a kašlal a sípěl a z očí se mu valily slzy. Když prozřel, frizobox zakrýval vchod.

»Otevřte ho a vydejte mi tvář,« opakoval kyborg klidně. Ani po tak nadlidském výkonu nebyl zadýchaný.

Bevilaquovi bylo najednou všechno lhostejné. Tělo ho bolelo na stovce míst a místeček a všechny ty bolesti i bolístky se slily do neurčitého oparu. Z dálky slyšel houkání poplašných sirén. Computer frizoboxu stačil včas upozornit bezpečnostní orgány na přepadení kanceláře inspektora školy. K budově se stahuje kruh tří set mužů vyzbrojených nejmodernějšími prostředky válečné techniky. Je jich na tebe příliš mnoho, chlapče. Ano, jsi dobrý, nikdy bych netušil, že kyborg je skutečně schopen takového výkonu. Jenže na implozní bomby, zmrazovače a vibrátory jsi krátký.

Zašklebil se. Snad to měl být úsměv.

»Nemůžu otevřít, utrhl jsi zdroj energie.«

Bevilaqua malátně ukázal na kabel, který čouhal ze stěny v místech, kde ještě před několika minutami stál frizobox. Zavrtěl hlavou.

»Nikdy nebudeš mít svou tvář, jednadvacítko. Nikdy se odsud nedostaneš. Můžeš mě zabít, ale to na věci nic nezmění. Co ti to pomůže? Slyšíš? Naši chlapci už jsou tady.«

Za dveřmi se ozval hromově silný hlas reproduktoru:

»Ustupte k protější stěně. Až napočítám deset, uvolníme vchod.«

»Frizobox je těžký, ale vibrátor si s ním poradí. Pojď raději sem ke mně, nebo se ti ještě něco stane.«

»To mě dojímá, že se tak staráte,« podotkl Thomas.

Hlas za dveřmi nevzrušeně počítal:

»Šest… sedm…«

»Pojď sem ke mně blíž,« opakoval Bevilaqua. »Ale co na tom záleží. Táhni třeba k čertu.«

Thomas však neodstoupil od frizoboxu. Naopak, opřel se o skříň dlaněmi a nohama se doslova zabořil do podlahy. Jeho tělo vytvořilo oblouk nachýlený v úhlu pětačtyřiceti stupňů.

»Osm… devět… deset!«

Vibrátor na několik sekund zavyl a celá stěna se roztřásla a veliké koláče omítky s rachotem padaly na zem. Frizobox poskakoval po podlaze, jako by to bylo zvíře mučené elektrickým šokem, avšak kyborgovy paže ho nemilosrdně tiskly k zárubni dveří.

Pak nastalo ticho. Oblaka bílého prachu se zvedala od podlahy. Thomas uvolnil svůj tlak.

»Přinesou nový vibrátor. Přinesou jich deset nebo sto, když bude potřeba,« poškleboval se mu Bevilaqua. Chtěl ještě něco uštěpačného podotknout, když tu se stalo něco neočekávaného.

Dveře frizoboxu se otevřely.

Vibrátor zřejmě tak důkladně otřásl vnitřním mechanismem boxu, že poškodil zámek a těžké supravodivě izolované dveře tiše rozevřely Thomasovi svoji náruč.

V oblacích vápenného prachu se zaleskly ploché krabice s tvářemi.

Kyborg na chvilku strnul a pak pomaličku pozvedával ruce, jako by chtěl všechny ty krabice uchvátit v jediném objetí. Brzy se ale ovládl, hrábl rychle dovnitř a vytáhl namátkou jednu jedinou.

Bylo to kovové pouzdro bez viditelného uzávěru anebo pantů, tak přesně opracované, že by se člověk mohl poranit, kdyby po hraně přejel bříškem palce. Nikde nebyl žádný nápis, jen na jedné z plochých stran byl vyleptán třírozměrný portrét tváře,která byla uvnitř.

Thomas se na ni zahleděl. Pomalu se obracel a zvolna kráčel k Bevilaquovi, nespouštěje z tváře oči.

»Je to fešák, vid',« poznamenal inspektor. »Všichni kyborgové jsou fešáci… pokud ovšem složí zkoušky. Pak jim tvář odborně implantují… Kdežto ty, kamaráde, se na ni můžeš jenom dívat.«

»Opakujeme uvolňovací operaci,« ozval se hlas za dveřmi. »Upozorňuji, že opakujeme uvolňovací operaci.«

»Kdo mi může tvář implantovat?« zeptal se Thomas.

»Kterýkoli autorizovaný biochirurg.«

»Jméno a adresu… Rychle!«

Stál nad Bevilaquou mírně rozkročen, lesklé pouzdro s tváří pod pravou paží. Levici zvolna svíral do pěsti. Inspektor si uvědomil, že snad nevyčerpal veškeré možnosti utrpení, že ten netvor by mohl…

»Ustupte k protější stěně,« upozorňoval reproduktor. »Zahajujeme odpočítávání. Jedna… dvě…«

»V zásuvce… žluté desky,« zašeptal Bevilaqua.

Kyborg přistoupil ke stolu, bez viditelné námahy ho postavil na nohy a otevřel zásuvku. Desky ze žlutého plastiku ležely docela navrchu. Byly řádně ohmatané. Brána do ráje, napadlo Thomase, je pěkně špinavá. Ale to zřejmě patří ke stylu podnikání téhle vypečené firmy.

»Dagmar Sakade…,« četl polohlasně. »To je zvláštní jméno, nemyslíte, Bevilaquo?«

»Má docela dobrou pověst jako biochirurg. Na jménu snad nezáleží.«

Hovořili klidně, nespěchavě, jako kdyby seděli nad šálkem kávy. Kyborg nedovedl být neklidný a Bevilaqua? Tomu už bylo všechno jedno. Hlas podporovaný zesilovačem jednotvárně odpočítával sekundy.

»Čtyři… pět…«

Thomas sklapl desky a vrátil je do zásuvky. Nemusel si poznamenat adresu doktorky Sakade. Pamatoval si všechno, co si pamatovat chtěl. Nu, a nic si nechtěl pamatovat tak důkladně a nevymazatelně jako adresu doktorky Sakade.

»Budou tady už brzy,« poznamenal lhostejně.

»Šest… sedm…«

Přistoupil k Bevilaquovi a doširoka roztáhl prsty pravé ruky.

»Vy jediný víte, kterou tvář jsem si vybral,« řekl takřka omluvně, popadl inspektora za hrdlo a silně je stiskl.

Poslední, co Bevilaqua spatřil, bylo bělostné vejce příšerně ozdobené živoucíma lidskýma očima, okrouhlou nozdrou a štěrbinou úst, ve které se leskly nepřirozeně pravidelné a bílé zuby.

»Osm… devět…«

Poslední číslo zaniklo ve výbuchu vibrační bomby.

Frizobox zprudka padl jako nakopnutá lepenková krabice a ocelová dveřní zárubeň se vysypala z hroutícího se zdiva. Pětice mužů v neprůstřelných oděvech vpadla do místnosti, samopaly připravené k výstřelu. Vojáci vypadali docela směšně, jako nějaké zvětšené hračky pro děti nebo masopustní maškary. Jenom na jejich zbraních nebylo nic pro zasmání.

Byla to sehraná pětice. Jejich pohyby byly strojově přesné. Každý věděl, kam má jít a co má dělat, aby kryl předem stanovený palebný sektor a neohrožoval při tom svého druha. Šlo to těm mládencům jako po drátkách, dva obsadili rohy a další dva kryli velitele skupiny, který zůstal nedaleko dveří. Skoda jen, že v místnosti nebyl nikdo, kdo by jejich dovednost ocenil. Bevilaqua sice nebyl ještě mrtev, protože život neodchází s nedůstojnou překotností ani z těla muže s rozdrcenými šíjovými obratly, avšak oči měl nevidomě upřené ke stropu.

Nikdo jiný v místnosti nebyl.

Velitel se s podezřením zahleděl na psací stůl a pokynul levému krajníkovi, aby postoupil kupředu. Brzy ale voják zavrtěl hlavou. Ne, kyborg tady není.

»Záhada zamčeného pokoje, poručíku,« poznamenal, dávaje najevo znalost klasické literatury.

Poručík chvilku přemýšlel a pak ukázal hlavní samopalu na frizobox:

»Je tady. Nikde jinde nemůže být.«

Ano, to bylo jediné pravděpodobné vysvětlení. Padající frizobox mohl kyborga strhnout a vmáčknout ho do podlahy jako bezmocného brouka.

Trvalo to několik minut, než se dostavili dva víceúčeloví roboti a frizobox zvedli. Jenže na tom místě, kde dvoutunová skříň ležela, nebyla placka bioplastiku a karbonidových vláken, jak vojáci čekali. Nebylo tam nic.

Vlastně ano, něco tam přece jenom bylo: díra, nepravidelný vlom do podlahy.

»Sakra,« vydechl poručík, »že nám ten parchant vyklouzl tou dírou? Co je to za díru? Kam vede, dokáže mi to někdo říct?«

Láteřil jenom proto, aby uvolnil nervy. Prsty mu už ale rejdily po klaviatuře terminálu odřeného častým používáním.

»Databanka připravena,« zašveholil terminál.

»Blok dvanáct, podzemí, plán inženýrských sítí…«

Takřka okamžitě zazářil na miniaturní obrazovce požadovaný výkres.

»Vidíte?« zaburácel poručík vítězně. »Tudy vede kanalizace. Databanko? Kritické body kanalizace se zvláštním zřetelem na oblast bloku dvanáct.«

»Požární nádrž číslo sedm. V případě blokády uzávěrů vnějšího okruhu a současného otevření ventilu dva, osmdesát šest a sto dvanáct dojde k zaplavení kanalizace v udané oblasti.«

»Proveďte,« vyštěkl poručík, vyťukávaje svůj identifikační index, který ho opravňoval udělovat příkazy všem systémům školy prostřednictvím ústředního počítače.

Takřka okamžitě se ozval táhlý hukot. Stovky tun vody se vyvalily z požární nádrže. Počítač otevíral a uzavíral těžké uzávěry a ventily a dirigoval příval do míst, kudy prchala jednadvacítka.

»Jakou má šanci?« zeptal se poručík terminálu. »Jakou má šanci kyborg, který vstoupil do stoky v bodě bé dvanáct třicet čtyři na šest v době sekunda nula minus tři sta sekund až šest set sekund ?«

»Voda ho dostihne nejpozději v bodě bé dvanáct třicet čtyři na šestnáct,« odpověděl terminál.

»Tak jsme ho přece jenom dostali, parchanta,« poznamenal poručík a unaveně si sejmul celohlavovou přilbu. »Teď se musíme postarat o pana Bevilaquu.«

Dal několik stručných příkazů robotům. Udělali ze svých teleskopicky vysouvatelných paží improvizovaná nosítka a drobnými cupitavými krůčky ho odnášeli k resuscitačnímu vozu, který už čekal před budovou. Vojáci se na ně dívali a mysleli na to, s jakými pocity se Bevilaqua bude vracet sem, do kyboškoly, až jeho mozek vyjmou s dalšími použitelnými orgány a vloží ho do bioplastikového těla. Takový je už život, pomyslel si poručík. Z Bevilaquy bude kyborg a já se stanu inspektorem, když pánbůh dá a udělí mi kapičku štěstí.

Doktorka Sakade se dověděla o incidentu v osmé kyboškole ještě večer toho dne, kdy se kyborg číslo jednadvacet vzbouřil a odmítl se podrobit zrušení. Nebyla tou zprávou vzrušena o nic víc než kterýkoli z jejích dvou set kolegů v zeleném distriktu, kteří zprávu také dostali. Mechanicky poškozený kyborg se ukryl v kanalizaci a zahynul ve vodě. Vrak nebyl ještě nalezen, ale usilovně se po něm pátrá. Zdá se, že poškozený žák-kyborg se pokusil odcizit tvář. Doloženo to však není, protože životní funkce jediného lidského svědka události byly vzbouřeným žákem-kyborgem přerušeny.

Tak nějak zněla ta zpráva, jedna ze stovek podobných, které se na informačním displayi toho večera kmitly. Doktorku napadlo jen to, že na té osmé kyboškole mají pěkný svinčík, když tam k podobnému incidentu může dojít, a vůbec, že celé kyboškolství je v rukou pitomců, které by bylo třeba vyházet a přeložit ke správě kanalizací a odkalovacích stanic. Také v následujících několika dnech se kratičké informace o neúspěšném pátrání po vraku kyborga dostaly do večerního zpravodajství, ale doktorka Sakade jim nevěnovala už ani špetku pozornosti. Tak se stalo, že když navečer šestého dne od incidentu doktorka Dagmar Sakade stanula tváří v tvář vzbouřenému žákovi-kyborgovi číslo jednadvacet, vůbec ji nenapadlo, že jde o toho kyborga, který zabil inspektora osmičky a proboural se do kanalizace.

Když se toho večera vrátila domů, cítila zvláštní pach, jakousi sychravinu, plíseň, nebo dokonce puch výkalů a splašků. Napadlo ji, že se porouchala klimatizace. Hněvivě otevřela skříňku ovládacího panelu a s překvapením shledala, že klimatizace funguje správně, a že pokud lze věřit zelenkavým číslicím displaye, klimatizace odsává vzduch na plný výkon. Její čidla zřejmě také zachytila ten puch a řídící centrum se snaží ze všech sil závadu odstranit nebo alespoň zmírnit následky. Doktorka zlostně semkla rty a odpochodovala k záchodu. Odpad se zřejmě ucpal. To bude zase nadělení.

Prudce otevřela dveře.

Tam, kde ještě ráno byla porcelánová mísa a růžový chlupatý kobereček a hladké dlaždičky, zel v podlaze mokvavý otvor, vydechující puch. Rozbité dlaždice a trosky mísy se kupily u stěn. Vypadalo to, že v kanalizaci vybuchla puma.

»Neotáčejte se. Zachovejte klid,« ozval se za jejími zády tichý hlas.

Jenže doktorka Dagmar Sakade patřila k tomu druhu žen, které se otočí hned, jakmile jim někdo poručí, aby se neotáčely, a neotočila by se jen tehdy, kdyby jí někdo nařídil, aby se otočila. Zřejmě nemohla být jiná. S krásnou a profesionálně úspěšnou ženou je vždycky těžké pořízení.

Otočila se tedy a spatřila žáka-kyborga jednadvacítku.

Vypadal, jako kdyby vylezl z kanálu, a vskutku z kanálu vylezl. Jeho vejčitá hlava už nebyla bělostná, protože ji pokrývala nepravidelná vrstva zelenkavého slizu: vytvářela na něm plastickou mapu kterési neznámé planety, s moři a kontinenty. V ruce křečovitě svíral lesklou kovovou krabici. Upřeně na ni upíral modré oči. Nemrkal. Ostatně ani nemohl mrkat, protože oční víčka spolu se všemi dalšími náležitostmi lidské tváře spočívala uvnitř té kovové krabice a čekala, až je nějaký obratný biochirurg spojí s podkladem umělé lebky.

»Pacienti ke mně zpravidla vcházejí dveřmi,« podotkla Dagmar chladně. »Po dvanácti letech praxe jste jediný, který vylezl ze záchodové mísy. V kyboškole vás naučili podivným způsobům. Kde máte akreditiv, absolvente?«

»Nejsem absolvent,« řekl Thomas. »Jsem žák-kyborg, číslo jednadvacet na osmičce.« Teprve teď doktorce svitlo. »Vy jste utekl a… zabil jste inspektora…« »Nechtěl mi vydat tvář.«

Rychle přelétla pohledem jeho postavu. Nikde neviděla žádnou zbraň, ani za opaskem, ani v záhybech provlhlé haleny. Trochu ji to uklidnilo, ale skutečně jen trochu. Dobře věděla, že příšera, která si dovede prorazit cestu kanalizačním potrubím, nepotřebuje žádnou zbraň. Ne nadarmo se žákům-kyborgům vštěpuje zásada »pamatuj, že jsi bomba«. Jsou vedeni k mírnosti a škola dělá všechno pro to, aby v nich upevnila a prohloubila složitou síť zábran, které znemožňují, aby se chovali agresivně. Tenhle žák-kyborg však nevypadá na to, že je mírný a má zábrany.

Navíc strašlivě smrdí.

»Jdi do koupelny. Ne, nejdřív se svlékni, hned tady na místě. Ty svoje hadry hod tam do té díry,« ukázala na otevřené dveře záchodu. Zaváhal.

»Na co čekáš? Stydíš se svléknout před cizí ženou? Nezapomeň, že jsem lékařka a ty… ty jsi mizerný žák-kyborg, číslo jednadvacet na osmičce.«

»Jmenuju se Thomas,« řekl kyborg. Levou rukou si rozepínal knoflíky haleny. Krabici však nepouštěl z ruky. Dagmar si toho všimla a ušklíbla se.

»Bojíš se, že ti seberu tvůj poklad, Thomasi? Jsi blázen. Nikdy bych se toho neodvážila. Vím, že bys mě mohl zabít dřív, než bych stačila mrknout. A ty bys to udělal, viď, Thomasi? Ty nemáš zábrany. Jak to, že si říkáš Thomas?« »Jmenuju se Thomas. Vždycky jsem se tak jmenoval.« Svlékl halenu a jediným rozmachem ji hodil do otvoru. Samozřejmě se trefil. Kyborg se vždycky trefí.

Dívala se na jeho tělo bez valného zájmu. Kdyby to byl muž, snad by ji vzrušila hruď porostlá řídkou plavou srstí, snad by ocenila jeho svalnatá ramena, možná by ji zaujaly provazce žil vystupující pod kůží nad předloktím. Thomas ale nebyl muž. Byl to kyborg.

Rozepnul si přezku opasku a stáhl ze sebe kalhoty. Poprvé měl neohrabané, až chlapecky legrační pohyby, když tahal svoje dlouhé hnáty z mokrých nohavic.

»Měl ses nejdřív zout,« podotkla. Odkopl plastikové tretry a stál tam před ní nahý, jak ho v továrně stvořili, s kovovou krabicí pod pravou paží. Prohlédla si ho od hlavy k patě.

»Neudělali tě špatně, dali si záležet,« podotkla. »Jenom s tím přirozením to trochu přehnali. Stačilo by ti poloviční.«

»Jsem přece chlap, ne?« vyjel na ni nevlídně.

»Jsi kyborg, Thomasi, žádný chlap. Jak to, že si pamatuješ, jak ses dříve jmenoval? Tak alou, marš do koupelny, smraďochu, povídat můžeš i ve sprše.«

Poslušně se otočil a ťapkal po tlustém koberci opravdu tak, jako by to byl chlapeček, který se právě vrátil z nějakého prázdninového tábora, kde se čtrnáct dní nemyl a nepřevlékal, a je právě donucen svou maminkou k důkladné hygienické očistě, jak podobnému úkonu říkají vojáci. Chlapeček by si však nechal vzít tu krabici. Thomas ji nevydal z ruky ani pod sprchou.

Trvalo to dlouho, než přívaly teplé vody, šampónů, regeneračních přípravků a voňavek smyly z kyborgova těla poslední stopy po týdenním pobytu v kanálech. Doktorka Sakade byla zvědavá a chtěla vědět o Thomasovi všechno. Zmateně jí vyprávěl, co všechno v posledním týdnu zažil. Jak ho podvedli při zkouškách, které složil výtečně, ale na poslední chvíli mu řekli, že nemá jakési zábrany nebo co, a odmítli mu dát absolutorium a tvář. Nu a pak se mu podařilo na poslední chvíli vlézt do stoky. Chtěli ho vyplavit, darebáci, jenže on, Thomas, má naštěstí tak silnou energobaterii, že bez obtíží vydržel pět dní pod vodou.

»Jaká náhoda tě přivedla ke mně?« divila se doktorka Sakade.

»Náhoda? Já jsem si našel vaši adresu v seznamu biochirurgů v inspektorově kanceláři!«

»Tak je to tedy! Ještě jednu odpověď chci znát. Jak to, že si říkáš Thomas?«

»Řekl jsem vám to přece už napoprvé. Já jsem Thomas! Byl jsem mechanik na Koriolanu, měli jsme havárii, přerazilo mě to na dva kusy…«

»Dobrá, dobrá… Každý kyborg byl původně člověk. Jenže kyborg se nesmí pamatovat na svou lidskou minulost, rozumíš?«

»Nechápu. Proč bych si na ni neměl pamatovat? Rád na ni vzpomínám.«

»Máš štěstí, že ti hlupáci v kyboškole na to nepřišli dřív. Zrušili by tě natotata. Kyborg s lidskou pamětí není ani kyborg, ani člověk. Má fyzické vlastnosti kyborga. Je silný, je rychlý, je obratný. Nedokáže se ale podřídit autoritě. Má svoje já, svoji vůli. Dovede být sobecký a útočný.«

Podala mu velikou froté osušku. Zachumlal se do ní celý, jenom ta vejčitá hlava, teď už zase bělostná, se blyštěla pod luminiscenčním stropem. Byla vedle něho maličká, dosahovala mu sotva k ramenům. Drobná, černovlasá, s velikýma tmavýma očima jen nepatrně sešikmenýma. Když mluvila, prudce gestikulovala, jako kdyby předpokládala, že musí spolubesedníka stůj co stůj přesvědčit. Kdysi znal podobnou dívku. Miloval ji, ale nikdy se mu nepodařilo ji získat. Unikala mu, vysmívala se mu. Zatracený život, miloval ji tím víc!

U dveří zazněl zvonek.

»Co je to? Čekáte nějakou návštěvu?«

Doktorka Sakade zavrtěla hlavou. Uchopil ji za ruku.

»Neotvírejte!«

Přiložila si ukazovák ke rtům.

» Jestli jsou to oni,« zašeptala, »otevřou si sami.«

»Reknu jim, že vás zabiju! Neodváží se rozbít dveře.«

»Ty mě nezabiješ,« řekla mu tiše. Hleděla mu přímo do očí. Byl to hrozný pohled. Oči měl bezvýrazné, kulaté jako knoflíky, živočišně chvějivé. Ten pohled se jí ale neprotivil. Ostatně, byla specialista, biochirurg…

Pustil ruku, kterou svíral. Na předloktí měla červené otisky. Jemně si je přejela bříšky prstů levé ruky.

Nevesele se usmála a odběhla do předsíně. Napjatě poslouchal a současně kalkuloval: z koupelny na záchod je to osm kroků… Když vykročím levou nohou, došlápnu pravou nohou na okraj jámy, takže… Budou střílet. Zasáhnou ho? Kdybych se ale zmocnil doktorky a vzal ji jako rukojmí… Nemůžu ji vzít do kanálu, to je nesmysl.

»Co si přejete, pánové?«

»Jste doktorka Dagmar Sakade?«

»Podle toho, že si nedovedete přečíst vizitku na dveřích, soudím, že jste pánové od policie.«

»Ochranná služba,« opravil ji pán od policie. »Můžeme vstoupit?«

»Nemůžete. Ledaže byste měli prokurátorem podepsaný příkaz k zatčení.« »Nerozumíte nám, paní doktorko. Přicházíme ve vašem zájmu. Zjistili jsme, že žák-kyborg jednadvacítka z osmičky žije. Víme také, že se zmocnil tváře. Určitě se pokusí přimět nějakého biochirurga…«

»V zeleném distriktu je nás dvě stě.«

»V tuhle chvíli jsou naši lidé u každého z vašich kolegů, paní doktorko.«

»Je tedy riziko jedna ku dvěma stům, že přijde ke mně?«

»Přesně tak, paní doktorko.«

»Takové riziko docela dobře snesu.«

»Jenže naše povinnost…«

»Vaší povinností je jít do hajzlu, když vám to poručím!«

»Takhle s námi nemluvte,« zledovatěl mužský hlas.

»Já s vámi vůbec nebudu mluvit. Zavolám rovnou plukovníka Fobassu.«

Thomas slyšel, jak mladá žena sňala sluchátko se zdi a dotkla se tlačítka předvolby.

»Richarde? Tady je Dagmar. Poslyš, miláčku, ve dveřích se tlačí sedm mužských, jsou zpocení v podpaží a mají ploché nohy. Kromě toho s sebou nesou nějaké dělo nebo paprskomet a já se bojím, že mi rozbijou zrcadlo v předsíni. Nemohl bys to zařídit, aby odsud vypadli? Cože? No ovšem, že je všechno v pořádku, pohoda, jako obyčejně… Dobrá, já ti ho předám.«

Pak už Thomas slyšel jenom:

»Ano. Ano. Ano, pane plukovníku. Ano. Rozkaz, pane plukovníku.«

Zmizeli tak rychle, jako přišli, ti muži s potem v podpaží a plochýma nohama, odnesli to svoje dělo či paprskomet, jímž vážně ohrožovali integritu zrcadla v předsíni doktorky Dagmar Sakade. Zabouchla za nimi dveře a bezpečnostní uzávěr zasyčel, když hydraulicky ovládaná táhla vsouvala ocelové jazyky závor do karbonitových lůžek.

Thomas vyšel z koupelny.

Dagmar se opírala zády o dveře. Zprudka oddychovala.

»Myslela jsem, že umřu strachem,« řekla.

»Proč jsi před nimi měla strach?«

»Měla jsem strach o tebe, hlupáčku.«

Žárlivost mu sevřela srdce. Srdce? Neměl žádné srdce, jenom mimořádně silnou energetickou baterii. Buď jak buď, žárlil jako primán v operetě.

»Kdo je ten plukovník?«

»Užitečná známost. Pracuje někdy pro armádu, rozumíš? Pro speciální jednotky.«

»Proč jsi mu říkala miláčku?«

»Měla jsem mu říkat ty lumpe? Ale teď už přestaň hloupě mluvit a pojď ke mně. Chci se přesvědčit, že opravdu nemáš žádné zábrany. Chci vidět, jestli ti toho tvého sportovce neudělali jenom pro parádu. Pomiluj mě teď hned, tady na místě.«

Kombinéza se na ní rozpadla a šelestivě se jí snesla k nohám. Uvolnil osušku. V šeru předsíně se zabělala jeho hruď, poznamenaná tmavou skvrnou v místech, kam před týdnem vnikl projektil Bevilaquovy pistole. Když k ní přistoupil, uvědomil si, že k tomu, co má v úmyslu učinit a po čem touží, potřebuje obě ruce. Poprvé po sedmi dnech položil kovovou krabici s tváří na zem a pustil ji z ruky. Teprve teď se cítil nahý a strašlivě ohrožený. Potřeboval se někde ukrýt, potřeboval někoho zabít, potřeboval někoho milovat.

Uchopil ji za pas do horkých, suchých dlaní, bez námahy ji pozvedl a nasadil ji na sebe.

Nešlo to snadno, zdaleka to nešlo snadno. Řečeno technickým slangem, oba systémy, které vstoupily do interakce, byly rozměrově inkompatibilní a také první výkřiky, které ze sebe Dagmar Sakade vyrazila, rozhodně nebyly známkou blaženství. Ale vše se v dobré obrátilo a odbornice na biochirurgii se brzy přesvědčila zde, v předsíni a později několikrát na posteli v ložnici, že uprchlý kyborg věru nemá jen na parádu onu část svého bioplastikového těla, již ona, Dagmar, posměšně, avšak se sympatií nazývá sportovcem.

Potřebují kyborgové spánek? Ano i ne. Jejich bioplastikové tělo nemusí odpočívat. Lidský mozek uzavřený do karbonitové schránky má ale stejné nároky jako kterýkoli jiný mozek ve schránce kostěné, tím spíš, je-li unaven silnými dojmy. A tak na rozhraní noci a rána usnul i Thomas.

Když se probudil, slunce už stálo vysoko na obloze, jeho paprsky se pracně prodíraly ztmavlými okny. Slastně vdechl vůni dámské ložnice, vůni parfémů, líčidel, hebkého prádla.

A pach kovu.

Prudce se posadil. Pět mužů v neprůstřelných krunýřích na něho mířilo svými samopaly. Thomas si uvědomil, že patří k jiné ozbrojené složce než školní bezpečáci. Mají krunýře barvy žluté, kdežto školní bezpečáci byli oranžoví.

Rozhlédl se kolem sebe, ale Dagmar byla pryč. Ani kovovou schránku s tváří nikde neviděl.

Přetáhl si pokrývku přes klín, aby zakryl svou nahotu. Jeden z ozbrojenců se tomu zasmál, ale Thomas nedokázal rozeznat, který z nich to byl. Celohlavové přilby zakrývají vojákům tvář.

Dagmar stanula ve dveřích, půvabná, svěží, usměvavá. Přes rameno jí nahlížel muž v modré uniformě. Měl krásnou, mužnou tvář, jak si Thomas nenávistně uvědomil.

»Můj miláček se probudil!« šveholila Dagmar. »Není krásný, Richarde? A jak je výkonný! Po všech stránkách, můžeš mi věřit, vyzkoušela jsem si ho.«

»Ty jedna hnusná děvko, ty jsi mě práskla,« řekl Thomas.

»Miláček se hněvá,« konstatovala Dagmar věcně. Chtěla vstoupit do místnosti, ale důstojník ji zadržel.

»Nesahejte na ni, nebo vám urazím pracku,« houkl na něho Thomas.

»Zajímavé,« podotkl důstojník. »Žárlivý kyborg. S takovým případem jsem se ještě nesetkal.«

»Ludovic je mimořádný případ ve všem všudy,« přisvědčila Dagmar. »Budeš mi za něho vděčný. A ty taky, ty jeden nabručený trumbero, mi budeš děkovat, že jsem tě zachránila před policií, a ještě jsem ti sehnala místo.«

»Zachránila před policií?« opakoval kyborg nechápavě. »A co tihle…«

»Ozbrojené složky vnější ochrany, pane Thomasi. Protože jste dosud civilista, představím se já: plukovník Richard Fobassa. Budu rád, když se začleníte do mé jednotky, pane Thomasi. Jsem o vašem případu podrobně informován. Vaše minulost… jako člověka mi imponuje a tím více mě zaujaly výkony, jež jste podal v uplynulých sedmi dnech.«

»To je ten člověk, se kterým jsi mluvila…«

»Jistě,« smála se mladá žena. »Jakmile slyšel smluvené heslo, pohoda, byl tu jako na koni. Choval se diskrétně, jinak to ani nedovede. Počkal, až se probudíš docela sám od sebe.«

Thomas si uvázal přikrývku kolem pasu a sestoupil z postele.

»Nezabijete mě?«

Plukovník Fobassa se rozesmál.

»Ale pane Thomasi. Jste především kyborg. Už jste zemřel, takže vás nikdo zabít nemůže, leda snad zrušit, to za prvé. A za druhé, pro mě jste cenný jenom v provozuschopném stavu. Myslíte snad, že bych se osobně obtěžoval, kdybych měl zájem na vaší likvidaci?«

»A tihleti…,« ukázal Thomas na ozbrojence.

»To je moje osobní stráž. Chlapci, můžete odejít. Pan Thomas se bude chovat rozumně, nemám pravdu?«

Vojáci navyklými pohyby zaklesli samopaly do držáků na zadní pláty krunýře a vypochodovali z místnosti. »Kde je moje tvář?« vzpomněl si Thomas.

Teď si všiml, že krabice leží u dveří.

Dagmar ji zvedla a přitiskla si ji k hrudi.

»Představ si,« řekla plukovníkovi, »že miláček Ludovic ji celý týden nepustil z ruky. Držel ji a držel jako dítě hračku.«

»To dokáže jenom kyborg,« poznamenal plukovník.

»Kdy mi ji nasadíte?«

Plukovník si vyměnil s lékařkou kratičký pohled. Je už klidný? ptal se plukovník beze slov. Jako beránek, odpověděla lékařka.

»Voják nepotřebuje tvář, Thomasi.«

Poprvé neužil slov »pane Thomasi«.

»Ostatně budete sloužit na stanicích vnější ochrany. Tam se bez tváře dobře obejdete. Je vás tam mnoho takových, jako jste vy. Každý z nich zběhl z kyboškoly, každý z nich má za sebou zajímavé osudy. Nebudete se mezi nimi nudit. Jsou to hodnotné kusy.«

Kus jménem Ludovic Thomas upřel na Dagmar svoje uslzené oči. Nervózně se zasmála.

»Richard to s tebou myslí dobře, drahý. Věř mu. Tvář by ti jenom překážela. Ostatně, podívej, jak je ošklivá.«

Jediným hmatem otevřela bezpečnostní závěr kontejneru a vysypala obsah na zem.

Beztvarý rosol dopadl na podlahu, pleskl a pomalu se roztékal. Jeho růžová barva rychle šedivěla, zakrátko zhnědla. Lékařka lhostejně pozorovala tu proměnu. Tahle tvář už byla stejně k ničemu, když ji kyborg tahal týden po kanálech. Uvažovala o tom, jak mu asi je. Nemá asi nejlepší pocity. Tohle je ale rozhodně zdravá lekce. Musí si uvědomit, jak to s ním doopravdy je, a čím dřív dojde k poznání pravdy, tím líp pro něho. Takový už je život. Není lehký ani pro člověka, ani pro kyborga.

»Tak vidíš…,« řekl kyborg tiše, dívaje se na zničenou tvář. »Tak vidíš, moje lásko. Já jsem ti tolik věřil, že od tebe dostanu tvář. Dal bych ti za ni srdce.«

Lékařce škubly koutky, ale ovládla se. Dalo jí to ovšem dost práce. Kyborg řekl něco moc směšného. Nemá přece žádné srdce.

Vzhlédl k ní a řekl prudce:

»A já ti svoje srdce přece dám.«

Plukovník vykřikl a sevřel lékařku za paži. Kdyby byl kyborgem, stačil by ji strhnout nazad. Jenže plukovník nebyl kyborg. Byl to jenom člověk.

Ludovic Thomas se chytil za hruď, vtlačil prsty mezi karbonitová žebra a jediným trhnutím je odtrhl od sebe. Pak vrazil dlaně do rány až po zápěstí, nahmátl energetický akumulátor a vyrval ho ven.

»Já…,« vykřikl a to bylo jeho poslední slovo.

Kyborg by neměl říkat »já«, tím méně voják-kyborg, pomyslel si plukovník, a to byla jeho poslední myšlenka. A Dagmar Sakade, biochirurg v úvazku sil vnější ochrany? Ta si nepomyslela vůbec nic, jen před očima se jí matně mihl vizuální vjem plakátu, jejž zahlédla na kterési inspekční návštěvě kyboškoly. PAMATUJ, ŽE JSI BOMBA, tahle slova na něm byla napsána. Akumulátor dopadl na podlahu a vybuchl s prudkostí, kterou bylo možno očekávat.

Ivan Kmínek

Kam s ní?

Tuhle mně přišlo oznámení, že v drogerii na rohu konečně dostali ženské v prášku. Firma Knorr. To se ví, sebral jsem své úspory a hned tam běžel. Vedoucí mě zavedl za plentu, kde skladovali nedostatkové zboží, a zeptal se: »Máte papíry?«

Rozechvělými prsty jsem z náprsní kapsičky vytáhl potvrzení o tom, že jsem osamělý muž bez závazků.

Prodavač listinu přelétl pohledem a zatvářil se nespokojeně.

»To nestačí,« prohlásil. »Musíte mít ještě notářsky ověřené prohlášení, že si nejste schopen družku sehnat obvyklým způsobem.«

Zarazil jsem se. A pak jsem řekl: »Podívejte se na mě, pane vedoucí. No jen se dobře podívejte na můj tupý výraz. Na můj kalný zrak a trudovitou pleť. A taky si poslechněte mé nesouvislé a nudné koktání, jasně naznačující chabost ducha. Řekněte sám: Není ten obrázek nade všechna potvrzení?«

»Skutečně, působíte odpudivě,« souhlasil se mnou prodavač. »Ale předpis je předpis. Je mi líto. Jediné, co pro vás mohu udělat, je, že na pár hodin jeden kousek zablokuju a vy si zatím to lejstro obstaráte.«

Neprodleně jsem se tedy rozjel do města. Na Freudově třídě jsem si vybral jednu z četných ordinací pouličních psychiatrů a vešel do křiklavě pomalovaného stánku s nápisem »Sonduji duše - diskrétně, tiše«.

Přednesl jsem svou žádost.

Psychiatr zívl a na blanku za uchem mně přilepil chladivou elektrodu velikosti meruňkové pecky. »Povídejte něco,« řekl bez zájmu. Začal jsem vyprávět o svém nezdařeném životě a on se sklonil nad jakousi zašlou obrazovkou. Po chvíli zablikala. Zvědavě jsem nahlížel přes rameno: »ZÁBAVNOST 0.203,« četl jsem první řádku textu. »INDEX PŘITAŽLIVOSTI 0.124. SÍLA OSOBNOSTI 0.015. KOEFICIENT MUŽNOSTI 0.030. STABILITA ERROR ERROR ERROR.«

»To stačí,« prohlásil psychiatr a vypnul svou mašinku. »Být vámi, člověče, trávím život v inkubátoru.«

Pak na stroji ospale vyťukal několik slov: »Tady máte potvrzení a běžte. Notář je o ulici vedle.«

Do drogerie jsem se vrátil těsně před zavírací hodinou. Vedoucí si prohlédl listinu, spokojeně přikývl a s tajemným úsměvem odhrnul závěs z mohutného regálu v koutě.

A byly tam! Krásné papírové krabice s pestrým firemním označením stály ve vyrovnané řadě a na každé z nich fotografie dívky s kaštanovými vlasy a velkýma očima. Když jsem si vybíral tu svou a vkládal ji do síťovky, srdce mně bilo jako na poplach. Jenomže já je neposlouchal.

Doma jsem krabici postavil na stůl, rychle si připravil sklenici instantního piva a pustil se do četby návodu:

»Vážený zákazníku,« stálo tam. »Rozhodl jste se, že za pomoci našeho moderního výrobku skoncujete se svou tichou samotou, a nám nezbývá než vám gratulovat. Ženy naší produkce jsou hygienické a hodné, spolehlivé, pracovité a přitom hezké. Jejich přednosti oceníte nejen při údržbě domácnosti, ale i ve chvílích zaslouženého odpočinku na lůžku. Žena naší výroby je prakticky němá. Jistě i tuto skutečnost přijmete s povděkem a prožijete se svou novou společnicí mnohé příjemné okamžiky.

Nyní něco k technickým parametrům výrobku:

TYP: GW 13, střední dvacetiletá bruneta, zcela vyvinutá (90-65-90)

GENOM: DNA Delta A/c 1211 (přesná sekvence genů viz Příloha 2) PROGRAM:

- Běžný úklid (vysávání a otěr prachu, vytírání podlah)

- Praní a žehlení

- Příprava deseti pokrmů (1. smažená vejce se šunkou; 2. obložené sendviče; 3. hrachová polévka s uzeninou; 4. hovězí steak s hranolky; 5. smažený vepřový řízek; 6. kuře kung-pao; 7. pstruh po mlynářsku; 8. kynuté knedlíky s meruňkami; 9. domácí sekaná; 10. topinky s česnekem)

- Mytí nádobí

- Milování (od 22.00 do 23.00)

FYZIOGNOMIE: v normě (DIN 92350)

NĚHA: v normě (DIN 92 351)

SLOVNÍ ZÁSOBA: „ANO" (u typu GW 13); „ANO", „NE" a „MILÁČKU" (u typu GW 13 LUX)…«

Dále už jsem nečetl. Jednak jsem byl příliš dojat, a pak… návod na přípravu jsem znal dávno zpaměti.

Zatopil jsem v koupelně a na sporák dal převařit padesát litrů vody. Když vychladla, nalil jsem ji do vany. Teplota v koupelně brzy dosáhla předepsaných třiceti osmi stupňů. Třesoucími se prsty jsem otevřel krabici a její obsah vsypal do vody.

Prášek se rozpouštěl dlouho. Ale pak, když jsem kapalinu zamíchal násadou od koštěte, se přece jen roztok vyčeřil. Odlomil jsem vrcholek ampulky, obsahující zárodečnou buňku, a opatrně ji vyklopil na hladinu.

Vypotácel jsem se z koupelny. Zavřel dveře.

Spolykal jsem pět prášků na spaní, zapil zbytkem piva a odebral se na lože.

Ráno jsem se oděl do svého starého maturitního obleku a uvázal si brokátovou kravatu s draky. Do úst jsem si vložil větrový bonbón a na pokraji kolapsu opatrně nahlédl do koupelny.

Ovanul mě horký dech triasových močálů.

Seděla na kraji vany, ještě vlhká jako pulec, a mírně komíhala nohama.

Honem jsem dveře zase přirazil. Ještě určitě není hotová, přesvědčoval jsem se. V prsou by potřebovala trochu přibrat a vůbec…

Pak jsem se však za tu zbabělost znectil, přičísl se a šel ji přivítat:

»Ahoj,« koktal jsem, »mně říkají Viktor. A ty… ty se budeš jmenovat Knorra… Nebo raději… Synthie. Ano, Synthie.«

Svýma bezrozměrnýma očima se zahleděla do oroseného zrcadla. Pak vstala. Stydlivě se ovinula osuškou a líbla mě na tvář. »Miláčku,« řekla. A odešla do kuchyně.

Kolena se mně podlomila štěstím. Od sporáku se ozýval líbezný cinkot nádobí. To Synthie vařila své první jídlo. Sójová vejce s pšeničnou šunkou. Náš společný život začínal.

Zatímco dřív jsem se cestou z práce celé hodiny bezcílně loudával Molekulárním bulvárem a náměstím Watsona a Cricka, teď bylo všechno jiné. Obvykle jsem jen rychle nakoupil a spěchal domů.

»Synthie, jsi tam?« volal jsem už ode dveří. »Ano,« ohlásila se od plotny.

Vždycky se mně ulevilo: »To je dobře.«

»K večeři bude sedmička?« ptával jsem se měkce.

»Ano,« slýchal jsem a plnými nozdrami nasál rybí vůni, která zavála z kuchyně.

Po jídle jsem pěkně poděkoval.

»Nepůjdem si lehnout?« mrkal jsem na ni spiklenecky, zkoušeje obalamutit program.

»Ne,« odvětila zdvořile a šla mýt nádobí.

Sedával jsem v klubovce a donekonečna poslouchal: Kroky bosých nohou. Zurčení vody. Skřípot otvíraných dvířek prádelníku. Splachování nádržky na toaletě. Jemné svištění žehličky. Teď bych chtěl umřít, říkal jsem si, naprosto živ.

V sobotu a neděli jsem si ji vždycky posadil do křesla naproti sobě. Dopoledne jsem ji držel za levou ruku a odpoledne za pravou. Dlouze se usmívala. Někdy i čtyři hodiny.

Navečer, ještě než v televizi začaly seriály, jsem jí rozčesával vlasy a zašíval punčochy. Neměla to v genomu, ale mně to vůbec nevadilo. Povídal jsem jí o sobě. O tom, co všechno jsem v životě nedokázal, a taky o tom, jaký nejsem pašák. Poslouchala pozorně. Občas řekla »ano« nebo »ne«.

S uspokojením jsem zjišťoval, že se v tom řečnění den ode dne zlepšuji. Snad to bylo tím, že dřív, když jsem své příběhy vyprávěl ledničce, jsem se tolik nesoustředil.

Každý den za pět minut deset shodila Synthie zástěrku a šaty a šla se osprchovat. S úderem dvaadvacáté si lehla na mé lůžko a řekla: »Miláčku.«

Byla hygienická a hodná, spolehlivá, pracovitá a přitom hezká. Jistě, občas taky měla slabou chvilku.

Smažila třeba šestku, kung-pao, a na syčící maso kapala neexistující sójovou omáčku z prázdné lahvičky, protože jsem včas neobstaral novou. Taky si vzpomínám, že mě dost zarazilo, když přišli instalatéři vyměňovat stoupačky, zavřeli vodu a Synthie myla nádobí nasucho. Mé pokusy přesvědčit ji, aby při práci trochu myslela, byly marné. Nakonec mi nezbývalo než se usmát. »Jsi žena,« řekl jsem. »Miláčku,« zavrněla a znovu začala dřít nádobí suchou houbou.

Ve volných chvílích si velmi ráda hrála s panenkami. Chodil jsem je kupovat do velkého obchodního domu DOUBLE HELIX na Khoranově avenue. Divil jsem se, jak se hračky od doby mého dětství zmodernizovaly. »Milé děti,« hlásaly reklamní slogany, »brášku v prášku jedině od firmy NESTLÉ.« »Dobrý Vinnetou a sladká Ribanna, to vše má pro vás, děti, VITANA!« »Černokněžník značky MAGGI má zaručeně nejstrašidelnější genom! Doporučeno bratry Grimmy!«

Postupem času už jsem ale raději nové hračky Synthii nenosil. Dost často se totiž se svými panenkami pohádala. »Ne!« slýchal jsem z pokoje její vzrušený hlas a pak zvuky jakéhosi zápasu. Jednou jsem pak objevil oko její nejmilejší panenky v hrachové polévce s uzeninou a tu zábavu jsem jí zatrhl.

Ačkoliv pak několik dní trucovala a k snídani i k večeři mně vařila jenom desítku, topinky s česnekem, pohodu v naší domácnosti to nemohlo narušit. Náš vztah se prohluboval.

Jenomže pak jsem jel na dovolenou k moři a tam potkal Cynthii. A bylo to, jako bych naráz očesal a snědl celý strom poznání.

Leželi jsme na pláži a já jsem jí povídal o svém životě. Ba co víc: zjišťoval jsem, že se v tom řečnění den ode dne zlepšuji. Snad to bylo tím, že dřív, když jsem své příběhy vyprávěl ledničce a pak Synthii, jsem se tolik nesoustředil.

I ona mně vylíčila svůj osud. Gen ženské povídavosti měla v naprostém pořádku. Přesvědčila mě o tom nejdřív na pláži, pak v hotelové vinárně a jednoho večera i v mém pokoji. Zamiloval jsem se.

»Žiješ sám?« zeptala se na sklonku oné noci.

»Samozřejmě,« řekl jsem a ani jsem neměl pocit, že lžu.

Během té báječné dovolené jsem pochopil, že Cynthiin program je nevyčerpatelný. Ba co víc, ona prostě vůbec žádný neměla.

Čas letěl a já se musel vrátit domů.

»Synthie, jsi tam?« zavolal jsem opatrně už ode dveří.

»Ano,« ohlásila se od plotny a já jsem ucítil vůni pětky. Už mi nepřipadala tak příjemná jako dřív.

Zatímco jsem se zouval, přicupitala ke mně Synthie a líbla mě na tvář. »Miláčku,« řekla. Cítil jsem, jak se pod opálenou pletí nezadržitelně a prudce červenám. Pak jsem se vzpamatoval.

»Pojď, Synthie, posaď se,« požádal jsem ji.

Poslechla.

»Víš, co se přihodilo??«

»Ne.«

»Já jsem se zamiloval, rozumíš?« skoro jsem vykřikl. »Poznal jsem krásnou a chytrou ženu. Úplně opravdovou. A ona mě má taky ráda. Víš, je to něco úžasného: dřív o mě žádná nezavadila ani pohledem a teď… Jsem šťastný. Řekni, nemáš radost?«

Neodpověděla. Šla umýt nádobí a pak celý večer otírala neexistující prach. Otřela i mé papuče, ačkoliv jsem spolehlivě věděl, že to nemá v programu. Ve dvaadvacet hodin si lehla na mé lůžko. Já jsem ovšem spal na lavici v kuchyni.

Po práci jsem se teď pravidelně scházel s Cynthií. Navštívili jsme spolu Sad mutantů v Mendelově parku a pak všechna významná představení na Zappově třídě: senzační drama Jsi jen zdobivý bílkovinný gel, micinko, milostnou Romanci o protoplazmě, detektivku Život číslo jedna a dokonce i lechtivou operu Pojď sem a rekombinuj se.

Líbali jsme se, kde se dalo, a byli nekonečně hloupí. A smáli jsme se tomu, kdo vymyslel úsloví: »Víc hlav, víc rozumu.«

Kolem deváté však na mě vždycky padl neklid. Na něco jsem se vymluvil a spěchal domů.

Synthie sedávala v kuchyni a čekala na mě s vystydlou večeří. Usmívala se a říkala: »Miláčku.«

Bylo mi z toho nanic. Nenáviděl jsem sebe i ji a mimo jiné firmu Knorr.

Cynthii začaly být mé stavy podezřelé. »Kam vždycky tak pospícháš?« naléhala. »A proč mě někdy nepozveš k sobě?«

Mým vytáčkám brzy přestala věřit. Občas dokonce plakala a já jsem jí slzy sušil svým horkým dechem jako fénem.

Synthie neplakala nikdy. Pilně pracovala, a dokonce si ani nechtěla hrát se svými panenkami, ačkoliv jsem ji teď k tomu přímo vybízel. Svým věčným a tichým mandlovým pohledem mě přiváděla k zoufalství a zmítala se mnou ode zdi ke zdi.

»Ty musíš být ráda, že mám Cynthii, rozumíš ?« křičel jsem na ni, když mně usmažila obzvlášť šťavnatý řízek. »Prostě musíš!«

Šla a vyžehlila mi tři košile. Nic horšího ale nemohla udělat.

Jindy jsem zase klečel u jejích spanilých nohou: »Co mám dělat, řekni?« škemral jsem. »Pověz mi, že jsem idiot nebo něco takového!«

Usmívala se pak skoro pět hodin nepřetržitě. Kung-pao se jí tehdy zvláště povedlo.

»Jen se na nás podívej!« sípal jsem a schválně mazal koberec blátem. »Copak necítíš ten rozdíl? Nesaháš mi ani po kolena, protože já jsem milován opravdovou ženou! Já už tě nechci, chápeš? Táhni k čertu!«

Jenomže bylo zrovna za pět minut deset, Synthie shodila zástěrku a šaty a šla se sprchovat.

Rozhodl jsem se, že se jí zbavím.

Volal jsem obchodnímu zástupci firmy Knorr.

»Jsme výdělečná organizace, a ne Armáda spásy,« prohlásil ten muž ledově. »Ostatně, když si koupíte bábovku v prášku, taky snad nepotřebujete radu, kam s ní…?«

V sobotu jsem Synthii zavezl za město. Byla venku poprvé a svýma bezrozměrnýma očima hltala svět jako nějakou laskominu. Ve voze si opřela hlavinku o mé rameno a předla líp než kočka.

Podrážděně jsem se odtáhl: »Jsi jenom pitomý polotovar, abys věděla. Jsi jen hrudka poslušného polymerního nákypu!«

Zavedl jsem ji doprostřed nejhlubšího pralesa v okolí. Měl dobrý hektar.

Sedla si na pařez a moc jí to slušelo. Zavřel jsem oči a poslepu tápal zpátky k vozu. Už jsem bral za kliku…

Najednou jsem však v šumu jehličí a zpěvu ptáků uslyšel tiché: »Miláčku.«

Ten den jsme k obědu měli čtyřku.

»Rozhodla jsem se, že se k tobě odstěhuju,« oznámila mi Cynthie. »Už to bez tebe dýl nevydržím.«

»Ještě týden, myško,« chrčel jsem, přidušen nožem na svém krku. »Dej mi ještě týden. Musím vyřídit jednu záležitost.«

Chtěl jsem Synthii prodat příteli. »Je hygienická a hodná, spolehlivá, pracovitá a přitom hezká,« vychvaloval jsem ji a poplácával po ramenou. Požadoval jsem za ni tisíc universalů. Zatvářil se otráveně a nabídl mně výměnou dvě plechovky pravého piva. Souhlasil jsem.

Druhý den mi ji zase přivezl zpátky. »S díky vracím,« řekl. »Od rána jen seděla, držela v náručí panenku a smutně se na mě dívala. Tak na tohle já nemám žaludek.«

Pak jsme chroupali topinky, které v hojném množství Synthie připravila. Zapíjeli jsme je pravým pivem.

»Pojď, Synthie, vyrazíme si na procházku,« přikázal jsem jí nazítří. Počkal jsem, až se setmělo, a pak s ní odešel na jedno tajné místo u řeky, hned pod obloukem Sangerova mostu.

Usedli jsme na břeh, dlážděný rozhlodanou žulou. Zem studila. Před námi se vzpínaly smrduté černé vody.

»Milá Synthie,« promluvil jsem zvýšeným hlasem, abych překřičel řeku a sebe, »jestlipak víš, že z občanskoprávního hlediska vůbec neexistuješ? A jestlipak víš, jak člověka definoval sám velký Dietzsche? „Člověk je sociálně dynamický konglomerát homeostaticky autoregulovaného zla." A jelikož ty nejsi ani trochu zlá, nejsi člověkem ve smyslu výše uvedené definice.« Synthie házela do vln stonky starých suchých bylin a radovala se nad tím, jak hezky plavou.

»Jestlipak víš,« vztekal jsem se, »že vyklápění nezdařeného pudinku do vodních toků je beztrestné? Víš to? Proboha, nedívej se tak na mě! Nedívej se, mé svědomí je čisté! A ty tvé oči… nejsou nic víc, než dvě třešně uprostřed moučníku z prášku. Tak!«

Na hřbetě jedné z vln se udělala žlutá pěna a Synthie zaujetím tleskala rukama.

Vstal jsem a srazil ji do vody.

Pak jsem šel domů.

Za čtyři hodiny mi ji dovedla říční policie. »Něco vám upadlo do řeky,« žertovali a zasalutovali. »Mimochodem, je moc šikovná. Sama našla cestu domů! Pravý poklad pro osamělého muže!"

Byla ještě vlhká jako pulec a mírně páchla fenolem.

Hned se chystala vyrazit do kuchyně, ale já jsem jí to nedovolil. Zabalil jsem ji do osušky a dlouho jí dýchal na krásné zplihlé vlasy.

Druhý den jsem se se vším svěřil Cynthii. Čekal jsem, že bude mít trochu porozumění a že mi třeba i pomůže, ale ošklivě jsem se zmýlil.

»Vyber si,« řekla úsečně. »Buď já, nebo ta nafintěná želatina. Čekám dva dny.«

Při cestě domů jsem v krčmě na rohu urazil celou láhev planktonové kořalky.

Dveře do bytu jsem vyrazil kopnutím.

»Synthie, jsi tam?« řval jsem.

»Áno,« ohlásila od plotny.

»Pojď sem, ty pětivaječné zvíře, ať tě můžu uškrtit!«

Přišla z kuchyně, hezky se usmívala a v rukou nesla plný talíř kouřících kynutých knedlíků s meruňkami. Mých milovaných.

Spolykal jsem je na posezení a bylo mně špatně. Hrozně špatně.

»Synthie, miláčku, jestli ti na mně jenom trochu záleží, odejdi,« žadonil jsem, hlavu v jejím klíně. »Zabij se sama. Koukej, tady máš nůž. Nebo skoč z okna. Nic ti to neudělá. Vždyť jsi přece jenom kus roztomilého rosolu a nemáš z toho pojem.«

Konejšila mě jako malé dítě a skoro jsem měl pocit, že si brouká nějakou tajemnou písničku.

V novinách jsem našel maličký inzerát pohřebního ústavu Mortimer & Mortimer, který nabízel služby své nové dezintegrační stanice. »Dezintegrujeme vše živé. Soukromí zaručeno,« holedbali se.

Odvezl jsem tam Synthii taxíkem. Stanice sídlila až na druhém konci města, v Hydénově čtvrti, a cesta byla dlouhá. I když bylo teprve půl osmé, líbali jsme se tak divoce, že se po nás řidič pohoršené ohlížel.

»Promiň mi to, Synthie,« šeptal jsem. »Až budeš tam nahoře, v ráji jménem Knorr, jistě mi odpustíš. Pochopíš, že to takhle bylo nejlepší. Protože já si tě nezasloužím. Dej mi ještě pusinku, můj poklade ze sáčku…«

»Ano, ano, ano,« říkala Synthie a tiskla se ke mně.

Pak jsme dorazili na místo.

Podivné individuum v setmělé přijímací kanceláři si nás pochybovačně přeměřovalo.

»Tuhle chcete dezintegrovat?« zeptal se ten člověk skřehotavě a ukázal na Synthii.

»Ano, právě tu.«

»Proč ji tedy objímáte ?« zvídal.

»Aha, odpusťte, to je omyl,« omlouval jsem se a vyklouzl z náručí jako slizký had. Díval jsem se do země.

Pak jsem vyplnil formulář, naposledy stiskl hebkou Synthiinu ruku a odešel jsem.

Tu noc jsem se bez cíle toulal městem a žíznivě hledal jeho nesčetné radovánky. Chvilkami, ve veselých barech u hracích automatů, se mi dokonce dařilo myslet na náš příští společný život s Cynthii. Bude to ten pravý báječný život s pravou báječnou ženou, říkal jsem nahlas. A vyl jsem na měsíc, který vykoukl nad mrakodrapy.

Poslední ranní opilci mě odvedli domů. »Běž za maminkou, pitomče, ať ti ohřeje kakao,« domlouvali mi laskavě a strkali mě po chladných chodnících.

Na Freudově třídě naše procesí zvědavě pozorovali službu konající pouliční psychiatři a cosi si horlivě zapisovali do svých notýsků.

My jsme si jich ale nevšímali.

Rozednívalo se a na město padl smog.

Doma na mě u stolu čekala Synthie. »Miláčku,« řekla rozněžněně.

Na talířích byly připraveny dvě porce sójových vajec s pšeničnou šunkou. Roztřásl jsem se jako osika.

Pak jsem si všiml tuhé kartónové cedulky, kterou měla Synthie měděným řetízkem přivázánu ke krku.

Přistoupil jsem k ní a četl:

Vážený pane,

Vaši objednávku týkající se dezintegrace přiložené slečny Synthie jsme nuceni s díky odmítnout. Myslíte si, že jsme vrazi? Podívejte se do jejích očí! Jen se do nich dobře podívejte!

S úctou

Mortimer & Mortimer

Oděl jsem si svůj starý maturitní oblek, uvázal brokátovou kravatu s draky a vypravil se k budově městského zastoupení firmy Knorr.

»Chci okamžitě mluvit s lidmi, kteří jsou zodpovědní za výrobu žen v prášku!« uhodil jsem na vrátného.

Se zájmem si mě prohlížel: »Opravdu? Výborně! Tak pojďte, už na vás čekají.«

»Tím líp,« odsekl jsem.

Zavedl mě do jakési přednáškové síně, kde bylo shromážděno asi třicet důstojně vyhlížejících a živě diskutujících osob.

»To jsou oni?« zeptal jsem se pro jistotu vrátného.

»Ano. To jsou oni,« řekl a odešel.

Nastala má chvíle. Odstrčil jsem několik těch seriózních hlupáků a vrazil na pódium.

Nadechl jsem se: »Víte, co jste, pánové? Banda ničemů a zločinců, kteří si nevidí ani na špičku nosu!«

Ustali v hovoru. Jeden z nich, starý muž s bradkou a ohnivýma očima, se na mě obrátil: »Dala vám co proto, že? Nevíte kudy kam, není-liž pravda?«

»Nevím,« přiznal jsem, úplně zmaten. Ale hned jsem se zase vzpamatoval. »Jenže Synthie za to nemůže! To je všechno vaše vina! Vina těch vašich špinavých pracek, které teď zurážím!«

Chtěl jsem toho ještě říci mnoho. Už se mi to ale nepodařilo. Ozval se hukot silného motoru a seshora mě bleskurychle přiklopil velký skleněný zvon.

Upadl jsem na zem. A viděl jsem, jak ten muž s bradkou uchopil dlouhé ukazovátko a jakoby štítivě jím poťukával na stěny mého vězení.

»Vážení přítomní,« slyšel jsem tlumeně jeho hlas. »Před sebou můžete spatřit objekt nezdařeného pokusu mého kolegy profesora Hirschfelda. Profesor Hirschfeld, jak jistě víte, dosáhl ve vývoji genetických polotovarů naší firmy značného pokroku. Jeho instantní ženy a rozpustné děti zná celý svět. To nepopírám. Nelze však také popřít, že na základě těchto úspěchů propadl můj ctěný kolega velikášství. Usmyslil si, že svou metodou vytvoří plnohodnotného, komplexního člověka.«

Na tomto místě mluvčí přerušil a silněji zaťukal na stěny mého zvonu: »Zde je výsledek, dámy a pánové. Zde je zarmucující výsledek Hirschfeldova experimentu.«

Na okamžik jsem strnul. Pak jsem ale začal zuřivě kopat a bušit do palcové skleněné stěny: »To je přece úplný nesmysl, proboha!« křičel jsem. »Já jsem opravdový člověk! Žádný polotovar! Slyšíte?«

Ušlechtilý dav mě útrpně pozoroval a pokyvoval četnými hlavami.

»Mám doklady!« volal jsem. »A mám své dětství, své dospívání, všechno! Vyprávěl jsem o tom psychiatrovi, Synthii a Cynthii taky a vám, jestli chcete, budu taky vyprávět!«

Přednášející na mě smutně pohlédl: »Vaše minulost, milý objekte, je bohužel umělá. Máte ji prostě zanesenu v genomu, stejně jako třeba barvu očí. Je mi líto. Profesor Hirschfeld si poněkud nejapně zažertoval.«

»Takže…,« chtěl jsem se dále týrat, »… já jsem muž z prášku?«

»Ano.«

»A proč se cítím tak opravdově?« zeptal jsem se s nadějí.

»To nevím. To jediné nevím,« pravil ten hrozný člověk. »A už se netrapte. Podívejte, některé dámy z publika to špatně snášejí.«

Pak se zase obrátil k hledišti a přestylizoval se do úředního tónu: »Dámy a pánové! Jako oficiální oponent tohoto Hirschfeldova pokusu jsem nucen vyvodit následující závěry:

Za prvé: oproti předpokladům profesora Hirschfelda, který prý do genomu objektu zabudoval účinné zpětné vazby, se objekt zamiloval, a to dokonce dvojnásobně. Rovněž byl milován. Obě tyto vlastnosti jsou ovšem pro komerční využití zcela nepřípustné.

Za druhé: jak jste se sami mohli přesvědčit, obrátil se objekt na vrcholu svých syntetických citových zmatků proti firmě, která ho vyrobila. Dokonce vyhrožoval násilím. Myslím, že v tomto bodě netřeba podrobnějšího komentáře.

Za třetí:… vidíte sami: objekt pláče. Domnívám se, dámy a pánové, že vzlyků je v našem světě dosti i bez výrobků naší slavné firmy.

Za čtvrté: navrhuji bezpodmínečnou dezintegraci objektu.«

S tím pláčem měl pravdu. Ano, plakal jsem.

Uplynulo však několik okamžiků a já jsem se začal smát. To poté, co se ozval známý zvuk a na toho užvaněného mizeru dopadl druhý skleněný zvon. Z publika se zvedl štíhlý muž s mohutnou lysinou a děsivým pohledem. Cítil jsem, že je to sám profesor Hirschfeld.

Se vztyčenou hlavou se rozhlédl po sále: »Doufám, vážení přítomní, že už jsem vás přesvědčil. Na příkladu druhého pokusného objektu, jenž si říká profesor Bernier, vidíte, že možnosti mé metody jsou skutečně bezbřehé. Tímto si vám dovoluji nabídnout své služby.«

Odmlčel se, aby publikum lépe slyšelo slabounký Bernierův hlásek.

»Okamžitě mě pusťte!« pištěl Bernier. »Já jsem přece opravdový profesor! Pamatuji si všechno! Vím všechno! Naprosto všechno!«

Všichni se smáli a já jsem se smál nejvíc.

Těsně před tím, než jsem omdlel smíchy, jsem měl pocit, jako bych slyšel pád dalších skleněných zvonů.

Pustili mě. Prý jsem nejlepší umělý objekt lidského typu, jaký kdy vyšel z jejich laboratoří, a tak mi zkusí dát svobodu. Asi si mysleli, že mně tím zalichotí, ale já na ně kašlu.

Nevěřím jim ani slovo. Nevěřím, že jsem z nějakého polotovaru. Půjdu a sám si zjistím, co jsem zač.

Nejdřív ze všeho zkusím najít Cynthii. Nebo snad Synthii?

Ilja Varšavskij

Přízraky

Hned jak přišel domů, shodil boty, šaty, prádlo a všechno naházel do drtiče.

Takový postup v něm pokaždé vyvolal nepříjemné pocity. Cítil, že mu věci nejsou lhostejné. Nejvíc mu bylo líto bot. Měl ploché nohy, a dokonce i ortopedická obuv byla snesitelná teprve večer, kdy už se musela vyhodit. První bod hygienických předpisů trval na každodenní změně oděvu.

Po osprchování si vzal nové pyžamo. Staré zmizelo v drtiči spolu s osuškou.

Několik minut nerozhodně postál před klimatizátorem. Pak nastavil knoflík do polohy »Mořský břeh« a šel si lehnout.

Strašně se mu chtělo spát, ale věděl, že tato noc bude bezesná jako řada předchozích. Stačilo zavřít oči a jeho myšlenky opět ovládlo všechno to, čemu se ve dne vyhýbal.

Zřejmě přece jen na chvilku usnul. Když otevřel oči, ručičky na svítícím ciferníku ukazovaly tři hodiny.

Nedokázal čekat dál. S tlukoucím srdcem přistoupil k pultu a stiskl volací knoflík.

V ohnisku se objevil obraz dívky. Usmála se na něj jako na dobrého známého.

»Prosím.«

»Chtěl bych šaty… na dnešek,« řekl chraptivě.

»Mikroklima číslo dvacet šest. Vhodný oděv je číslo osm nebo dvanáct.«

»Něco lehčího nemáte?«

»Pracovní oděv?«

»Třeba.«

»Kdy odcházíte z domova?«

»Právě teď.«

»Pošlu vám kombinézu a svetr. Venku je ještě chladno. Kolem desáté můžete svetr hodit do nejbližšího drtiče.«

»Dobře.«

Muž otevřel dvířka dopravníku a vzal si balík šatů.

»Co si budete přát k snídani?«

— Teď — pomyslel si — třeba zrovna teď! —

»Proč mlčíte?«

»Mám vás rád!«

»Nerozumím, co máte rád. Jídla na objednávku připravujeme až od sedmi hodin ráno. V noci vám mohu nabídnout jen jídla podle standardního programu.«

»Miluji vás!«

Přiblížil se k ní, ale místo bělostné šíje a kaštanových vlasů se jeho rty setkaly s prázdnem naplněným nahořklou vůní parfému.

Na pultu se rozsvítila červená kontrolka. Automat metodicky odpočítával sekundy.

»Čas je vyčerpán. Opakujte požadavek za pět minut.«

Obraz zmizel. Muž vdechl ještě jednou vůni, která po dívce zbyla, a začal se oblékat.

Šel kolem budov s tmavými okny po nekonečném prázdném chodníku. Před ním se rozsvěcovaly pouliční lampy a hasly, jak je míjel. Kráčel do malého jasně osvětleného prostoru před sebou a za ním byla tajemná tma.

Přistoupil k výloze obchodu. Když jeho tělo přerušilo infračervený paprsek fotobuňky, vzplálo za sklem jasné světlo.

»Potřebujete něco?«

»Ne… tedy… vlastně ano.«

»Pojďte, prosím, dál!«

Vyšel do prvního patra obchodního domu. Za pultem se na něj přívětivě usmíval obraz světlovlasé prodavačky.

»Chcete dárek?«

»Ano.«

»Pro ženu?«

»Ano.«

»Šperky? Květiny?«

»Ne… voňavku…«

»Jakou značku používá?«

»Nevím. Zapomněl jsem.«

»Nevadí, najdeme to v katalogu. Sedněte si, prosím.«

Nikdy netušil, že na světě existuje tolik vůní. Žádná mu nepřipadala podobná.

»Vybral jste si?«

»Ne.«

»Hned založím jiný pásek.«

Pořád to nebylo ono. Z vůní připomínajících cizokrajná koření se mu zatočila hlava.

»Tohle!«

»Vaše dáma má vynikající vkus. Jedná se o úryvky z předehry ke dvanácté symfonii vůni. Jednu lahvičku?«

»Ano.«

Pás dopravníku vynesl ze tmy malou krabičku. Muž ji otevřel, vytáhl zátku a nalil si na dlaň několik kapek jantarové tekutiny.

»Na shledanou a díky!«

»Zapomněl jste si vzít lahvičku!«

»Nevadí, rozmyslel jsem si to.«

Muž stál u zábradlí, které oddělovalo chodník od vozovky. Zabořil tvář do dlaní a vdechoval trpkou nahořklou vůni. Malý ostrůvek světla vyznačoval místo, kde se právě zastavil.

Po dálnici letěly automobily jako rychlé tmavé stíny. Muž vykročil podél zábradlí. Světlo jej sledovalo. Znovu se pokusil uniknout, ale znovu jej dohnalo. Rozběhl se. Světlo běželo s ním. Začalo se mu zdát, že kdyby se dokázal dostat tam dál do tmy, rozplynula by se úzkost, která mu nedá v noci spát, sama od sebe.

Přehoupl se přes zábradlí a seskočil na silnici.

Ozvalo se vytí sirén. Někde blízko zaskřípěly brzdy. Na nočním nebi se objevil obrovský nápis: »Pozor! Člověk v jízdní dráze!« Ohromný obraz tváře s rozzlobeně stisknutými rty se rozletěl proti osamělé figurce v kombinéze.

»Okamžitě se vraťte!«

»No dobře.«

Kromě pouličních svítilen, které se rozsvěcovaly, jakmile se k nim přiblížil, jej teď sledovaly i fialové kontrolky Bezpečnosti.

U křižovatky byl v zábradlí průchod. Muž se k němu přiblížil, ale instinktivně uskočil, když se mu před nosem přibouchla dvířka.

»Automobil je objednán. Počkejte na místě.«

»Není třeba. Já… nemám kam jet.«

»Objednávka je zrušena. Opusťte prostor před fotobuňkou.«

V té chvíli si muž uvědomil, že už dva dny nejedl.

V bistru jej přivítal známý obrázek tlouštíka s bílou kuchařskou čepicí. »Mohu nabídnout omeletu, kávu a jablečný koláč. Snídaně se vydávají až od sedmi hodin.«

Muž natáhl ruku k pultu, ale náhle ztratil chuť k jídlu. Stačí stisknout knoflík a bude se opakovat to, co už viděl nejméně tisíckrát. V automatu něco cvakne, roztočí se kolečka a v okénku se objeví objednané jídlo. Pak mu kuchař popřeje dobrou chuť, obraz zmizí a on bude jíst sám v prázdné místnosti.

»Dobře. Dám si kávu.«

Místo stisknutí knoflíku odtáhl netrpělivě sklo v okénku a vzal si kouřící šálek.

Rozsvítil se signál poruchy a automat se odpojil od sítě. Místnost náhle zalila fialová záře Bezpečnosti. Před mužem se objevila přísná tvář člověka v bílém plášti.

»Kdo jste?«

»Salvator.«

»To mi nic neříká. Váš index?«

»XM dvacet šest čtyřicet osm, pomlčka, tři sta osmdesát dva.«

»Hned si to ověřím. Básník?«

»Ano.«

»Stá čtyřicátá druhá ulice, číslo dvě stě padesát dva a byt číslo sedm set tři?«

»Ano.«

»Hovoříte s psychiatrem. Pokuste se odpovědět na všechny otázky. Proč teď nespíte?«

»Nemůžu. Trpím nespavostí.«

»Dlouho?«

»Dlouho.«

»Kolik nocí?«

»Nepamatuji se.«

»Něco vás trápí?«

»Ano.«

»Co?«

»Já… zamiloval jsem se.«

»A co ona?«

»Ona… nemůže… je to jen obrázek.«

»Jaký obrázek?«

»Na obslužném pultě u mne doma.«

»Minutku počkejte. Ano! Biosochař Kovalský, druhá cena Akademie umění, studie bez předlohy. Jistě chápete, že nemůžete milovat obraz, který nemá žádný vzor?«

»Chápu.«

»No a?«

»Miluji.«

»Jste ženatý?«

»Ne.«

»Proč? Nějaká úchylka od normálu?«

»Ne… prostě… prostě ji miluji.«

»Dám příkaz obslužnému centru, aby vám vyměnili obraz.«

»To ne, prosím!«

»Proč jste chodil po silnici ?«

»Chtěl jsem do tmy, abych se mohl dívat na hvězdy.«

»Proč jste poškodil automat?«

»To bych vám těžko vysvětloval. Vy jste přece také automat, že?«

»Chcete mluvit s živým lékařem?« »Ano… asi by to bylo lepší.«

»Dokud nebude stanovena diagnóza, není to možné. Proč jste tedy poškodil automat ?«

»Nemám rád automaty… Zdá se mi, že závislost na automatech mne ponižuje.«

»Chápu. Půjdete do nemocnice.«

»Nechci.«

»Proč?«

»Tam jsou taky automaty a ty… příkazy.«

»Co tím myslíte ?«

»No… obrazy.«

»Dáme vás do zvláštního oddělení s nenápadnou obsluhou.«

»To nepomůže… Nemohu bez ní žít.«

»Bez obrázku ?«

»Ano.«

»Ale ona je také část automatu!«

»Vím.«

»Tak dobře. Jděte domů. Několik dní vás budeme pozorovat a pak stanovíme terapii. Objednám vám auto.«

»Nemusíte, půjdu pěšky, ale…«

»Jen to dopovězte. Máte nějaké přání, které si netroufáte říct nahlas ?«

»Ano.«

»Klidně mluvte.«

»Chci, abyste mi dali pokoj. Ať všechno zůstane, jak je. Víte, já jsem také… automat. Jenom snad patřím do vyšší třídy, jsem pokusný vzorek firmy General Bionics.«

Per Lindström

Život jde dál

»Je to nemravné, tak je to, nemravné.« Paní Mortimerová si pobouřeně odfrkla. »Proti robotům, proti těm já nic nemám. « (Její tón jí energicky protiřečil.) »Ale aby si chodili po světě a vydávali se za lidi, tak to tedy pr. A za mrtvé lidi k tomu. To je přímo bezbožné.« (Konečně našla ten pravý, trefný výraz.) »Ano, to je ono, bezbožné. Jak si vůbec někdo něco takového mohl vymyslet, to nepochopím. V tom má prsty ďábel, to…«

»Máš pravdu, miláčku,« skočil jí pan Mortimer chlácholivě do řeči. »A určitě jim to nepovolí. Vláda něco takového nemůže nikdy schválit. Můžeš být… můžeme být úplně klidní,« opravil se.

V hloubi duše si tím ale nebyl tak jist. Chtěl si vůbec být jist? Zatímco rychle usrkával horkou kávu, kradmo vrhl ještě jeden pohled do ranních novin. Ten android - tak mu alespoň říkali v novinách - na první stránce skutečně vypadal úplně jako člověk. A na myšlence samé bylo něco fascinujícího. Na co všechno ti vědci nepřijdou. Najednou do něj vjela činorodost a s dobrou náladou skoro jako za starých zlatých časů do sebe hodil ještě jeden krajíc chleba, spláchl ho vařící kávou a vyběhl z domu, aby chytil vrtulník v osm patnáct.

Ve vrtulníku nepanovala obvyklá popudlivá a rozespale uhoněná ranní nálada. Zraky všech cestujících se upíraly na obrazovku, na níž patrně právě představili stejného androida, kterého Mortimer viděl v telenovinách. Zrovna když nastupoval, androida na obrazovce vystřídal známý vědecký komentátor Max Ardon.

Možná to bylo tím, že do sebe naházel chleby a kávu příliš rychle, nebo že to s tím během trochu přehnal. Ať už to bylo čímkoli, padla na Mortimera únava a léta. Činorodost se pozvolna vytratila a nakonec už ani neposlouchal vemlouvavý nadšený hlas.

Ten neúnavný věk techniky! Ani den bez nového zázraku vědy. Copak zase dojde ke stejným bouřlivým scénám jako před pár lety kolem problému s roboty? Tenkrát se celé Spojené státy, vlastně celý svět rozdělil na dva nepřátelské tábory, pro a proti. Jemu, a takových jako on bylo hodně, tím si byl jist, to stačilo. Ne že by měli něco proti letům do vesmíru, jadernému výzkumu a tak. Ale co je moc, to je moc. Experimentovat s člověkem, experimentovat s něčím, co by mělo být svaté, to zašli příliš daleko.

Jako teď s těmi androidy. Byli to vlastně jenom roboti trochu podobnější člověku a proti tomu se celkem nedalo nic namítat. Když se jim ale potom do takového androida podařilo přenést lidskou osobnost a vzpomínky, jak to aspoň tvrdily noviny, to tedy přehnali. A konečně snažit se získat, jak tvrdili, že mají v úmyslu, povolení, aby se každý krátce před smrtí směl dát přenést do takového robota bez duše, to bylo čiročiré rouhání. Půjde-li to takhle dál, nechce s tím mít nic společného. Posmrtný život v těle robota. Nene. To je trochu silný tabák. Pan Mortimer celý problém pudově potlačil. Rozhodl se, že ať se děje co se děje, od této chvíle bude celou tu historii s androidy prostě ignorovat.

Jenomže se ukázalo, že to bude těžší, než by si byl pomyslil. Celá záležitost se od samého počátku rozrostla do gigantických rozměrů. Bylo dost těch, kteří to zpočátku snad brali jako nevkusný vědecký žert, a novináři a karikaturisté se celou aféru snažili předvádět ze směšné stránky. Ale toto období záhy skončilo a brzy bylo jasné, že za Projektem android, jak se mu začalo říkat, stojí mocné zájmy. Telenoviny, rozhlasové a televizní programy byly najednou plné populárně vědeckých článků a přednášek o všem, co mělo sebemenší souvislost s androidy, myslícími stroji a věčným životem. Známé osobnosti se vyslovovaly pro a proti a organizace a spolky protestovaly nebo posílaly blahopřejné telegramy.

Mortimer začal číst noviny od druhé strany, a dokonce se přestal dívat i na telenoviny. Cestou do práce a z práce dělal, že je slepý a hluchý, a důsledně se vyhýbal diskusím se zastánci jednoho či druhého směru. Ale moc mu to nepomohlo. Vášně bylyvybičované do takové míry a hádky a diskuse se rozšířily natolik, že se »největší triumf v dějinách lidstva« nebo, jak tomu říkali odpůrci, »brzká sebevražda celého lidstva« nedaly ignorovat. Pobouření v náboženských kruzích a v nejrůznějších dobrovolných sdruženích bylo neslýchané. Papež uvalil na celý projekt klatbu, tisíc a jeden ženský spolek ve Spojených státech protestoval, protestovaly odborové organizace (proti nekalé konkurenci), zástupci rozvojových zemí protestovali (co nejrozhodněji), ano, protestoval dokonce i odborový svaz robotů (proti útoku na svá lidská práva). A samozřejmě protestovala i paní Mortimerová.

Pan Mortimer se unaveně stáhl do své ulity. Stále více večerů trávil v klubu, kde se všichni podle tiché dohody v diskusích kategoricky vyhýbali této otázce, protože jakákoli diskuse v devadesáti devíti případech ze sta končila hádkou. Mortimer se ostatně cítil hrozně unavený a opotřebovaný. Nikdy si pořádně neodpočinul. Doma Marion žvanila do omrzení jen o jednom a tomtéž, až už neměl sílu ji poslouchat. A v práci se stále častěji přistihoval při tom, že už nestačí hektickému pracovnímu tempu. Nepatřil do téhle uspěchané doby, kdy se lidé v efektivnosti marně pokoušejí předehnat roboty.

»Měl bys jít k lékaři,« nabádala ho paní Mortimerová. »Skoro nic už nejíš a poslední dobou jsi nějaký bledý. Jsi jako vyměněný od té doby, co…«

»Dobře, dobře,« přerušil ji honem pan Mortimer. »Samozřejmě můžu zajít k doktorovi, když si myslíš, že to tolik potřebuju, ale…«

»Od té doby, co začali propagovat ty hnusné robotizované mrtvoly,« pokračovala paní Mortimerová jako kolovrátek. »Kdybys jenom věděl, jak mě to všecko rozčiluje a znervózňuje, tak bys…«

Pan Mortimer ještě jednou spěšně zopakoval své »ano, ano, samozřejmě, máš naprostou pravdu, miláčku« a dal se na kvapný útěk. Už to nemohl vydržet. Jestli do mě bude pořád hučet, tak se z toho jednou zblázním, brblal si pod vousy cestou do klubu.

Pro klid v domě se hned nazítří vypravil k lékaři. Jenže pan Mortimer, který opustil ordinaci, se vůbec nepodobal tomu uspěchanému všednímu muži středních let, který do ní před několika hodinami vstoupil. V jeho pohybech se objevila nová důstojnost a z tváře mu vycházela téměř nadpozemská záře.

Člověk by se neměl cítit šťastný a spokojený, když před malou chvilkou vyslechl rozsudek smrti, napadlo ho, když se pomalu a zamyšleně, a přesto s očima otevřenýma pro život kolem sebe, potuloval po ulicích v centru, přeplněných odpoledním provozem. Neměl by to cítit jako ulehčení, že co se jeho týče, život brzy skončí. Jenže to tak cítil. Díval se na ty uspěchané lidi, kteří se strkali a tlačili, tlačili a strkali, aby se co nejrychleji někam prodrali, a přitom vlastně nevěděli kam, díval se na ně téměř s nadhledem.

Náhle jeho pohled zaujal shluk lidí před posledními telenovinami. Jindy by co nejrychleji proklouzl kolem, ale ve své současné harmonické, uvolněné náladě pocítil jen mírnou zvědavost. Tak na copak zase přišli, pomyslel si ironicky a zároveň si uvědomil, že už je to tak dávno, co naposled sledoval další peripetie androidské historie, že nemá nejmenší ponětí, jak situace v této chvíli vyhlíží.

»Kongres schvaluje.« Hleděl na obrovský titulek dlouho, aniž si vlastně uvědomoval jeho význam. Se zachmuřeným čelem se prodral blíž a četl stručnou zprávu. Konečně jí porozuměl. Nepochopitelné se stalo skutkem. Kongres jednomyslně schválil Projekt android, vyčlenil na něj prvních sto miliónů a upřednostnil ho před všemi ostatními výzkumnými projekty.

Tlačenice vzrůstala minutu od minuty. V davu vládlo rozčilení, část lidí provolávala slávu a vzrušeně se smála, většina však projevovala nespokojenost zdaleka ne dvouznačnými slovy. Právě v okamžiku, kdy se Mortimerovi podařilo vydrat se z davu, slyšel, jak kdosi za jeho zády hlasitě vysvětluje okolostojícím: »Víte vůbec, co za tím je? Ty kurvy senátoři se prostě bojejí, že zaklepou bačkorama. Víte, jak starý ty páprdové jsou. A teď se chytli příležitosti, jak si zaobstarat věčnej život, tak to je. To je jim podobný. Myslej jenom na svoji vlastní kůži, a co bude s náma ostatníma, na to prděj!«

Mortimer cítil, jak mu stoupl tlak. V životě by ho nenapadlo, že to zajde až takhle daleko. Pocítil smrtelnou únavu. Harmonickou náladu z doby před několika málo okamžiky vystřídal bezútěšný pesimismus. Ten muž z davu má určitě pravdu, pomyslel si hořce. Politikové, to je přece známo, jsou banda zkorumpovaných sobců, jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet. Pochopitelně se s radostí chytili příležitosti zachránit si kůži, zatímco ostatní, jako například on…

Zarazil se.

»Ne,« vykřikl nahlas. »Ne a ne! Nikdy v životě.«

»Peníze, pane Mortimere,« vysvětloval mu zástupce pojišťovny podbízivě, »peníze nehrají žádnou roli. Ty se prostě vezmou z vaší životní pojistky. A ta by vám, smím-li to tak říct, stejně k ničemu nebyla, protože okamžitě po, hm, po uzdravení můžete začít pracovat jako obvykle.« »Ale kdo vám řekl, že dostanu, tedy myslím, že on dostane nazpátek moje, ne, jeho, ne, vlastně, krucipísek…«

Zástupce pojišťovny se chápavě usmál.

»Ale na to je přece zákon, pane Mortimere. A ostatně tu ani není důvodu, proč by se někdo měl o té změně dozvědět, pokud se vůbec o nějaké změně dá mluvit. Víte přece, že k ní, abych citoval profesora Mearna, nedochází…«

»Ano, ano. Tohle už znám,« skočil mu do řeči Mortimer. »Ale co bude s mým majetkem, s mým domem?« Bezmocně rozpřáhl ruce. »S tímhle vším kolem mě. Nebudu na to přece mít sebemenší právo.«

»Ale vždyť víte, pane Mortimere, že na vašem právním postavení se naprosto nic nezmění. Dokonce nemusíte úřady ani informovat. Kromě nemocničního personálu, který je ovšem zavázán mlčením, se o tom s výjimkou paní Mortimerové nemusí nikdo nikdy dozvědět. Á propos, málem bych zapomněl. Před začátkem přepisu musíte podepsat prohlášení, že jste ochoten přistoupit na rozvod, kdyby si to vaše manželka po operaci přála. Je to holá formalita, ujišťuji vás, pane Mortimere. Jen výjimečně dochází k…«

Mortimerovi se zatočila hlava.

»Tak to ten, ten pitomý gumový robot… Ne, to už zachází příliš daleko.«

Těžce se svalil do křesla a doufal, že ten umíněný pojišťovák konečně pochopí, že by si měl sbalit svých pět švestek.

»Plně vás chápu, pane Mortimere. Je to pro vás těžké, vpravit se do tak nepředvídané situace, ale dovolte mi, abych vás ujistil, že moje zkušenost, že moje dlouholetá zkušenost…«

Agent pojišťovny mlel neohroženě dál a Mortimer se ani nesnažil sledovat, co mu říká, ani se ho nesnažil vyhodit. Po chvíli si uvědomil, že proti své vůli snáší protiargumenty a naslouchá dokonale zdvořilému a nesmírně uctivému hlasu vycházejícímu z naolejovaných pantů. Nakonec byl sám nucen připustit, že to nejspíš bude jeho povinnost vůči manželce a dětem, podvolit se tomu zatracenému přepisu. A svým způsobem se mu ta myšlenka zamlouvala. Je to jeho povinnost.

Kupodivu ho k tomu donutila, skutečně donutila Marion, aby šel do Institutu a podal si žádost. Tvrdila, že je to pro jeho dobro. Čekatelů je každým dnem víc a víc, a brzy by mohlo být pozdě.

Věděl, že ji k tomu přemluvil ten pojišťovák. Přesvědčil ji, aby se na to »dívala rozumně«, aby »se zbavila předsudků a především myslela na svého muže«… »nehledě už na děti a jejich budoucnost«.

Faktem je, že Marion poslední dobou pookřála. Pečlivěji se oblékala a tu a tam ji přistihl, že sedí a dívá se na něj pohledem, v němž se zračí podivná naděje. Zároveň se až směšně strachovala, že by se mu mohlo něco stát. Že by ho třeba někdo mohl přejet nebo že by mohl dostat v kanceláři záchvat nebo že by si mohl vzít příliš mnoho prášků a tak dále. Že by se bála, že zemře »předčasně«? napadlo ho poněkud cynicky.

Ale proměnila se vlastně jen ona? Nebylo to snad i tím, že on začal žárlit? Robot, parodie na něho samého, má zaujmout jeho místo, převzít jeho vlastnictví, být ženatý s jeho ženou a vychovávat jeho děti. Navenek až směšně podobné, ale zároveň monstrózní stvoření by mělo zaujmout jeho místo.

Jenomže první konfrontace měla dopadnout docela jinak, než by si pan Mortimer kdy pomyslel. Zmateně si prohlížel muže, který zdánlivě tiše spal v lenošce.

»Ale to jsem přece já,« vyhrkl zmateně.

Inženýr androidář se usmál. »Samozřejmě. A to právě většina nedokáže pochopit. Že se skutečně jedná jak vnějškově, tak „uvnitř", nebo jak bych tomu měl říkat, o takovou podobnost, že se bez přehánění dá mluvit o identitě. Právě proto také organizujeme tuto konfrontaci. Nikdy nás nezklame. Případní váhavá pokaždé zcela změní svůj postoj k androidům.«

Ale pan Mortimer neposlouchal. Oči měl jen pro muže v lenošce před sebou. Ten druhý pan Mortimer, vhodněji pojmenovat ho nemohl, spal. Ležel přesně v takové poloze, v jaké, jak věděl, lehával on, když si doma zdříml v lenošce. Ruce sepjaté na břiše a hlavu skleslou k pravému rameni.

»Ne, nesahejte na něj,« varoval ho inženýr. »Je teď v komatu, a jak sám dobře víte, neměl by se probudit, tedy chtěl jsem říct, neměl byste se probudit dřív, než vaše dosavadní tělo nepřestane fungovat. Prozatím žije jen vaše nové tělo, a mozek nebyl vůbec aktivován, ano, dalo by se o něm říct, že je mrtev. Kromě toho není shoda neboli identita, jak říkáme my, ještě stoprocentní. Stačili jsme prozatím provést jen dva přenosy. Zbývá nám jich tedy ještě dvacet. A nakonec musí dojít před smrtí alespoň ke dvoudennímu nepřetržitému přenosu, až po okamžik, kdy bez nejmenších pochybností došlo k úmrtí. Můžete tedy být naprosto klidný, každý detail ze svého současného i minulého života si vybavíte okamžitě, jakmile se probudíte k životu ve svém novém těle. Téměř ve všech případech se pacient dokonce domnívá, že se jeho staré tělo uzdravilo.«

Androidářův hlas zazněl pobaveně. »Při probuzení se část pacientů chová jaksi rozespale. Přirozeně utrpí lehký šok, ale jakmile si první rozčilení sedne, začnou většinou projevovat až dětinské nadšení nad tím, že se mohou vrátit do svého původního života, jako by se ale vůbec nic nestalo.«

»Ano, to chápu,« přitakal Mortimer opatrně. »Ale řekněte mi, jak funguje, jak vlastně bude moje nové tělo fungovat? Z čeho je udělané a tak.«

»Tkáně,« vysvětloval inženýr androidář věcným, odborným tónem, »jsou složeny z Farnwellovy tkáně, přesně stejné, jaké se užívá při všech plastických operacích. Různým zpracováním docilujeme různé konzistence a tvrdosti, a tak můžeme vybudovat celé tělo od skeletu po svaly, nervy a smyslové orgány z tohoto prakticky živého produktu. Budete žít přesně jako dřív. Najíte se, když budete mít hlad, budete spát, když na vás přijde dřímota, budete chodit na procházky, sportovat, bavit se, zkrátka a dobře budete si užívat života přesně jako dřív. Bohužel nebudete moct mít děti. Ale tento nedostatek, jak doufáme, budeme moct v nejbližší době odstranit.

Mozek a mícha, to je ovšem něco jiného. Ty jsou zbudovány z plastu, do kterého je zalita složitá síť iridiových konstant. Takže se rozhodně nejedná o nějaký robotský mozek, jak jste si možná myslel. Žádné pohyblivé části a už vůbec nic, co by se dalo poškodit nebo co by se mohlo rozbít. A právě do tohoto mozku a do této páteře teď přenášíme vaši osobnost a ty vám také zaručí téměř věčný život. Až se totiž vaše nové tělo opotřebuje, budeme vám ho moct velmi jednoduchým způsobem vyměnit za nové a zachováme při tom jen prakticky neopotřebovatelný iridiový mozek a jeho míšní přívěsek.«

Pan Mortimer se zachvěl. Volky nevolky. Ale zároveň ho to podivně povzbudilo. Střízlivý, všedně konstatující hlas inženýra androidáře ho zároveň fascinoval a budil v něm důvěru. A že měl za bernou minci, že se v tom umělém těle skutečně probudí sám pan Mortimer a nikdo jiný, mu najednou vlilo naději do žil. Až do této chvíle se na celou věc díval jako na něco, co se ho, když se to vezme kolem a kolem, vlastně netýká. Nějaký jiný tvor zdědí jeho majetek, jeho vzpomínky a naděje. Možná že se na něj vykašle a zničí všecko, co on vybudoval. Teď si uvědomil, že to není tak jednoduché. Tenhle android bude jakýmsi nepochopitelným způsobem skutečně on sám. Jeho zvyky, jeho vzpomínky, jeho osobnost, ano, dokonce snad i jeho vědomí budou žít dál. Android bude zkrátka a dobře on sám.

Fascinovaně hleděl na zdánlivě klidně spícího muže v lenošce.

Lékař dal Mortimerovi něco přes rok života, než rakovina krve postoupí natolik, že se nedá zastavit. Několika úspěšnými operativními zákroky a opakovanou léčbou radioaktivními roztoky se lhůta dala prodloužit ještě o několik měsíců a Mortimer byl, na svoje poměry, pozoruhodně čilý. K čemuž přispělo i mateřské (na vkus pana Mortimera příliš mateřské) opatrování jeho ženy.

Pan Mortimer se zamyšleně podíval na svou manželku.

»Neměla jsi dneska jít do Ženského klubu, Marion?« zeptal se jí.

»Vlastně máš pravdu.« Paní Mortimerová odpovídala váhavě, nerada a téměř rozpačitě. »Jenomže teď, když jsi na tom tak špatně, a vůbec, už mě to tam nebaví. Ony pořád jen melou a melou o… no však víš o čem. Dneska večer bude nové protestní shromáždění a ten nesnesitelný pastor Hellison bude mluvit a… Je to všecko pitomost, nic jiného to není. Nemají nejmenší právo odsuzovat jiné lidi jen proto, že nejsou stejně omezení a svatouškovští jako ty staré rachejtle. Měls slyšet, jak včera večer mluvil v televizi ten profesor Mearn. Ten ti to vysvětlil tak krásně, že by to nikdo druhý tak nedovedl. Je to jen pověra a nic jiného, říkal, když někdo věří, že se nemůže dát přenést do nového těla. Už jsme dokázali, že to jde, říkal. A s bohabojností to nemá vůbec nic společného. Člověk může být stejně dobrý křesťan, i když žije v novém a lepším těle. Vysvětlil, že ten přenos je naprosto přirozená věc, a uvedl pro to spoustu příkladů. Kdyby Bůh byl proti tomu, prostě by tomu zabránil, tvrdil. A já si myslím, že v tom má svatou pravdu.«

Je to skutečně zvláštní, jak Marion obrátila na čtyráku, rozvažoval Mortimer. Dřív by ji ani nenapadlo přičítat nějakou váhu výrokům »takového nějakého bláznivého vědátora«. Jedinou autoritou ve všem všudy jí byl pastor Hellison a jeho kumpáni. Ale ženy jsou už jednou takové, pomyslel si přezíravě, vždycky berou všecko přes osoby. Důslednost jim chybí, to je to.

Najednou mu na mysli vytanul profesor Mearn. Osmdesátka na krku a kdoví jestli ne víc. Není divu, že je pro androidy. Nejspíš už na něj taky jeden někde čeká. A na většinu těch, kterým je přes šedesát, určitě také. Jak jinak by se dalo vysvětlit, že původně tak jednolitá opozice se najednou vytratila jako pára nad hrncem. Prostě neměla jiné vůdčí osobnosti než takové, jako je Hellison. Ostatně kdoví, jestli i on už nemá svého androida v pohotovosti.

Ne, takhle ne. Nesmí popouštět uzdu fantazii. Nesmí to všecko zesměšnit nebo z toho dělat nějakou hrůzu. Berte to jako něco naprosto přirozeného, řekl mu jeho psychoanalytik. Mortimer se rozhodl, že ode dneška to začne brát jako něco naprosto přirozeného. Protože nepřirozené to přece není.

Nemoc postupovala stále rychleji. Mortimer mluvil s ředitelem, požádal ho o půlroční zdravotní dovolenou a dostal ji. »Na velkou a složitou operaci,« jak stálo v lékařském potvrzení.

Poloseděl, pololežel v lenošce, snažil se uvolnit a odpočinout si, jak jen to bylo možné. Poslední dobou ho začalo zlobit i srdce, občas měl pocit, jako by mu někdo stiskl hrudník tak, že nemohl dýchat.

Na kuřáckém stolku před ním však ležela série turistických prospektů v křiklavých barvách. Mortimer plánoval dovolenou na příští léto. (Moc dobrý nápad, pane Mortimere, řekl mu psychoanalytik. Budete-li to brát v tomto duchu, ulehčí vám to hodně přechod.) Nakonec ho to skutečně začalo zajímat. Když s tím Marion bude souhlasit, nejraději by jel do Kanady. Navštívil by všechna místa důvěrně známá z dobrodružných knížek svého mládí. Velké Otročí jezero, Velké Medvědí jezero, Old Fort Reliance, Fort Resolution, Fort Simpson, vodopád Sans-Sault, konečně je vidět ve skutečnosti, to by bylo něco. Pádlovat po řece Mackenzie, přenocovat ve stanu v divočině a skutečně vychutnat znovuzískané zdraví.

Kdyby jen nebyl tak unavený. Někde uvnitř nemilosrdně postupovala nemoc, rozežírala mu tělo kousek po kousku. Když ho ta malátnost a ty závratě popadly, nebylo to právě lehké, věřit na dovolenou v Kanadě. V těch chvílích mu celá ta historie s androidem připadala jako špatný vtip.

Ale takové přechodné nálady ho nesměly vyvést z míry. Už nikdy žádné pochmurné úvahy. Mortimer se namáhavě natáhl a sebral brožuru, kterou si právě prohlížel. Ještě jednou nechal lákavou mapku se všemi těmi magicky znějícími jmény vyčarovat kouzelné scenérie divočiny. Snil o dlouhých cestách na kánoi a o vodách hemžících se rybami.

Nemocniční pokoj byl celý bílý. Proč jsou pokoje v nemocnici vždycky bílé, napadlo Mortimera. Marně se snažil přijít na to, proč všechno je takové bílé. Dokonce i stíny byly bílé. S námahou se soustředil na stíny a stíny se kolem něj roztočily. Černý pokoj se kolem něj roztočil, ale stíny byly bílé a bílá znamená smrt. Bílý android bez tváře ho tiskl k operačnímu stolu, až nemohl dýchat a bolelo ho to, zoufale ho to bolelo. Android se chtěl oženit s jeho ženou a vychovávat jeho děti v bezhlavé příšery, proto on musel zemřít. Všichni lidé musejí zemřít. Nesmějí zůstat žádní lidé, jen androidi bez tváří v bílých lékařských pláštích.

Mortimer otevřel oči a zadíval se nevidoucíma, zmatenýma očima na bílé spěchající stíny v bílém nemocničním pokoji. Ale kdo to tam tak zoufale vzlyká? Opatrně pootočil hlavu. Aha, to je přece Marion. Chtěl by jí říct pár utěšlivých slov, ale nešlo to. Rty nebyly s to utvořit slova, nebyl schopen si je ani pomyslit. Ledový chlad stoupal pomalu a nemilosrdně vzhůru.

Náhle ho popadl divoký strach. Za pár minut, ano, snad za pouhých pár vteřin zemře, bude zničen a navždy se ponoří do světa stínů. Není žádného východiska, to mu teď bylo jasné. Neodvolatelně bude vyrván ze života, ze života, který přese všecko tak miloval. Zůstane jen robot, který mechanicky, necitelně bude opakovat myšlenky, které si myslíval on, bude vykonávat pohyby, jaké dělával on.

»Ne,« vykřikl. »Ne, já nechci umřít.«

Vyčerpán tím úsilím se zhroutil do polštářů. Nepravidelně, přerývaně lapal po vzduchu. Znovu se sebral, pokusil se na posteli vztyčit, ale znovu těžce klesl.

»Proč má žít?« Hlas se změnil už jen v naříkavý šepot. »Proč on má žít, když já musím zemřít? To není spravedlivé. Nesmíte, to nesmíte, já vám to zakazuji.«

Pokusil se strhnout si těžkou plastikovou přílbu s chumáčem drátů, ale jen nejistě zašátral, než mu ruce opět bezmocně klesly.

Pak znovu upadl do dřímoty. Bílý pokoj se s ním točil a černé stíny o krok postoupily. Půl hodiny nato mohl ulítaný službu konající lékař vystavit úmrtní list.

Bytost, která teď byla panem Mortimerem, otevřela oči. Rozhlédla se zmateným pohledem po bílém nemocničním pokoji. Proč jsou nemocniční pokoje vždycky bílé? Chvíli o tom přemítal, ale nemohl dojít k žádnému závěru. Trhl sebou při slabounkém zvuku vedle sebe. Ošetřovatelka se na něj konejšivě pousmála. Zkušeným, povzbudivým profesionálním úsměvem.

»Musíte to brát s klidem, pane Mortimere. Na nic nemyslete a nehýbejte se a uvidíte, že se brzy budete cítit líp.«

Pokrčil obočí a pokusil se soustředit. Zmateně konstatoval, že se rozhodně cítí lépe. Lépe než několik posledních měsíců. Pak si vzpomněl. Vzpomněl si na bílý nemocniční pokoj, který byl tak podobný tomuto pokoji, jenomže byl plný vínících, výhružných stínů. Upamatoval se na svůj děs, jak vzdálený mu teď připadal, upamatoval se dokonce na každičké slovo z těch nesouvislých vět, které ze sebe vypravil.

»Chudák,« zamumlal si pro sebe.

Postupně však jeho myšlenky nepozorovaně sklouzly z pochmurné minulosti na budoucnost, která ho čeká. Spokojeně zívl a pohodlně se natáhl na široké, měkké nemocniční posteli. Trochu ho zabolelo v prsou, ale kvůli tomu si dělat hlavu nemusí. To jsou jen přechodné reflexy, jak mu vysvětlil lékař. Je zdravější, než kdy v celém svém životě byl. A před ním leží nový život, který nikdy neskončí. Svět patří androidům.

Eduard Martin

Únos aneb Velká samota

(Příběh konstruktéra Daidala)

(romance)

1

Tehdy mi telefonovala Eleusina.

Eleusina je manželka mého nejlepšího kámoše, Wolfatia.

»Daida?«

»Jo, já,« zrovna jsem snídal a spěchal. Věděl jsem, že Eleusina patří k těm ženám, které považují telefonování za druh obřadu. Čím delší, tím lepší.

»Daido, něco se děje.«

»Neříkej.«

»A co ty?«

»Snídám.«

»Víš, co je novýho?«

»Doufám, že nic,« polkl jsem sousto a uvažoval, jak nejrychleji hovor ukončit.

Když se mne někdo ptá, co je nového, říkám obvykle: doufám že nic, můj pesimismus v poslední době postoupil tak daleko, že mám k zítřku jediný vztah. Bojím se ho.

» Wolfatius se mi nelíbí,« řekla Eleusina.

»To je dost blbý, když se ti nelíbí,« řekl jsem. »Kdybys nebyla jeho manželka, tak by to nevadilo, ale takhle.«

»Daidoušku, přijdeš k nám o víkendu na cassiopejské šlehačkové macesy, viď,« zaprosila.

A tak jsem v neděli jel k Eleusině.

Na cassiopejské šlehačkové macesy se nechám nachytat vždycky.

2

Eleusina a Wolfatius mne čekali na letišti.

Wolfatius je velmi zámožný člověk, konstruktér, který má patent na zahradní draky.

Tak se jim mezi lidmi říká. Jsou to ale jen obyčejní kyberneti, kteří pracují na zahradách jako superzahradníci.

Mají tři hlavy, ze kterých prskají vodu na zahradu, a dokáží tak velmi vhodně zavlažovat.

Mají šest tlap, dokáží těmi tlapami bleskurychle a kvalitně hrabat i rýt. Mají mnoho výhod, a ještě dokáží konverzovat jako dobráčtí zahradníci o počasí a o úrodě.

Na těchhle zahradnických dracích vydělal Wolfatius pěkné peníze, a tak bydlí na hezké usedlosti a má u ní i vlastní soukromé letiště.

Jedli jsme venku.

Piknik.

Eleusina zbožňuje pikniky.

Jejich kuchařský kybernet Ňaňuška pobíhal kolem nás po trávníku a vyndával ze svého břicha jeden chod za druhým. Když vytáhl mísu se šlehačkovými cassiopejskými macesy, to jsem už byl dokonale povolný.

Pomohu Eleusině a Wolfatiovi, v čem si jen budou přát.

Jinak jsem dost neúplatný člověk.

Ovšem každý jsme nějak úplatný. Liší se jen druh úplatků.

Každý muž i každá žena ve vesmíru jsou za něco na prodej.

Já za šlehačkové cassiopejské macesy.

3

Wolfatius se po obědě omluvil, musí si jako každý den jít schrupnout. A tak jsme s Eleusinou osaměli.

Ňaňuška vyndala ze svých útrob dva šálky vroucí kávy, napili jsme se a Eleusina začala vyprávět.

»Se ti zdá normální, Daido?«

»Wolfatius?«

Hodila po mně maces se šlehačkou. »Daido, já vím, že se sklerotikama je zábava. Ale zase ne tak moc,« řekla. »Jasně že mluvím o manželovi.«

»Manželkám se na manželích vždycky něco nezdá,« řekl jsem starou staromládeneckou moudrost.

»Tobě připadá Wolf normální?«

»Normalita je široký pojem,« řekl jsem. »Myslím si, že je takový jako ty nebo já.«

»Je jako vyměněnej,« řekla mi.

»Kdyby každá manželka měla zabít manžela, kterej se jí nezdá, nebylo by kam šlápnout pro náhrobky,« řekl jsem.

»Já ho nechci zabít,« vykřikla, hodila po mně s půvabnou zuřivostí další maces. Některé ženy umějí být velmi půvabně zuřivé. Chroupal jsem maces a přemýšlel.

»Wolfatius je trochu hubenější,« řekl jsem.

»Ale já nemyslím, jestli je hubenější, nebo tlustší,« řekla Eleusina dopáleně.

»Tak co myslíš?«

Už mne začínala unavovat.

Peče dobré cassiopejské macesy, to ano, umí půvabně zuřit, ale dopaluje.

»Jako by,« řekla Eleusina zamyšleně, »jako by to nebyl on.«

Jenže mně se Wolfatius nijak nápadný nezdál.

Hrál jsem s ním po večeři karty, za tmy jsme se vyšli projít po jeho pozemcích, okázalých parcích.

»Si žiješ, Wolfatie,« řekl jsem mu, když jsme procházeli hebkou tmou jeho anglických parků.

»Si myslíš,« řekl smutně.

Pokusil jsem se s ním zahovořit o jeho posledních vynálezech.

Se smutnými lidmi je nejlepší mluvit o práci.

Práce rozptyluje. Práce dává tát smutku.

Stejně jako láska.

A navíc, Wolfatiovi jeho vynálezy pěkně sypaly.

Zvlášť kolektivizátor.

Tenhle strojek mne dojímal.

Skříňka, kterou si stačí postavit na stůl, začne hovořit několika hlasy. Bavit se, smát, diskutovat s vámi. Jako byste měli doma společnost. Dřív už také vycházely lidské samotě vstříc různé firmy.

Dodávaly kybernetické hosty, umělé hosty.

PKD, tahle firma měla filiálky po celé galaxii.

Půjčovna Klidného Domova, slavná firma, podle mne dost odporná, dělala výtečné obchody.

Stačilo zavolat do její kanceláře, objednat si podle katalogu kybernetické hosty. Mohli jste si objednat třeba třicet umělých hostů na večírek.

Vybrat si PODLE KATALOGU.

Jako jinde jste si mohli objednat auto.

Nebo ponožky.

Hosté byli všeho věku a vší inteligenční úrovně. Muži, ženy, děti. Kdo chtěl, mohl si objednat celou umělou rodinu.

Jistě, ti, co na to měli, si mohli svou samotu vyrušit.

Ale Wolfatiův kolektivizátor vycházel vstříc i těm, kteří neměli dost peněz na osazenstvo kybernetického večírku.

Kolektivizátor přinášel jen hlasy.

Jenže hlasy podle širokého výběru. Pokud jste si obrátili lenošku směrem od skřínky, mohli jste propadnout stereofonní iluzi, že máte přátel plný pokoj.

4

Samota.

Velká samota.

Rozlévala se vesmírem, jak tvrdili filozofové, valila se světy už od té doby, co je člověk člověkem.

Ale moderní doba, která dokázala vyrábět mnohem vydatněji a výhodněji každý produkt, jako by dokázala produkovat i mnohem větší a trvanlivější samotu.

Wolfatius byl jeden z expertů na samotu.

Byl, jak jsem už po léta věděl, hlavním poradcem firmy SOLITUDO. Firmy, která se rozhodla na samotě, na jejím překonávání, vydělávat.

Boj proti samotě, tvrdili finanční poradci firmy, je tím nejvýhodnějším, hospodářsky nejvýhodnějším bojem.

A o Wolfatiovi novináři mluvili jako o expertu na samotu č. 1.

Akcie SOLITUDO opravdu vykazovaly dividendy jako málokteré akcie ve vesmíru.

Mluvící popelníky, tužky-kamarádky, hovořící stuhy do vlasů … jak se jen všechny výrobky firmy jmenovaly.

Každý mohl mít svůj předmět.

Předmět, kterým přemáhal samotu.

Zahradníci měli mluvící rýče, mohli s nimi rozprávět.

Sekretářky měly mluvící džezvy na kávu, mluvící rtěnky.

Malíři trpící samotou si mohli objednat »přátelské palety«, jak takové společnice inzerovala firma SOLITUDO. Kolektivizátor byl poslední výkřik firmy SOLITUDO a šířil se po vesmíru se zběsilou rychlostí.

Ale Eleusině nestačí ani kolektivizátor, uvažoval jsem. Možná mne Eleusina přivolala jen proto, že se s manželem cítí sama.

Hlavní důvod rozvodů je asi, uvažoval jsem, samota.

Ten, kdo se rozvádí, doufá, že se rozvede se samotou.

S některými lidmi se člověk cítí víc sám, než když je sám opravdu .

5

Chápal jsem, že Eleusina a Wolfatius se ve svém vztahu dostali na kritický bod.

Prožili, co mohli, řekli si, co věděli, dopálili se, jak jen jeden druhého dopálit dokázal.

Nebylo už, co by mohli zažít.

Ani příjemného, ani nepříjemného.

Eleusina si to nechce přiznat a myslí, že se změnil její manžel. Nechce si přiznat, že její manžel je stejný, jako byl před lety. Jediné, co se změnilo, je její vztah k němu.

Večer jsem s oběma osamělými manžely seděl v jejich rozlehlém salóně. Nechali jsme se obsluhovat armádou kybernetických lokajů.

Jindy se mi kybernetičtí lokajové mých přátel líbí, rád se na jejich uniformy dívám.

Eleusina nechala jejich lokajům ušít báječné livreje, se zlatými a modrými prýmky, zlatými šňůrami.

Díval jsem se na ty úslužné roboty v čamarách, míhali se kolem manželského páru, tenhle pár mých přátel je v bulvárních časopisech nazýván párem snů.

A bylo mi Eleusiny a Wolfatia líto.

Kdyby se neměli rádi, nerozešli by se.

Ale byl jsem si jistý, že se rádi mají.

Jenomže si jdou na nervy.

Pekelně si jdou na nervy.

6

Velká samota.

Uvažoval jsem o ní často, když jsem rozmlouvával se svou mluvící kšiltovkou,

Netrpěl jsem zdaleka tolik samotou jako většina mých vrstevníků, mluvící čepici jsem si opatřil spíš z hecu.

Ale nakonec jsem si na ni docela zvykl.

Rád jsem si s ní povídal.

Večer jsem se s čepicí radil o Wolfatiovi a o jeho půvabné, osamělé ženě.

»Hele, kšiltovko,« řekl jsem čepici. Ležela mi na nočním stolku, na svých cestách jsem měl zvyk popovídat si s čepicí před spaním, harmonizovalo mne to, »hele, co mu říkáš?«

»Wolfatiovi?« zachrčelo to měkce z čepice.

Když jsem si ji kupoval, neměl jsem dost peněz, a tak jsem si ji koupil ve výprodeji.

Na jejím hlase to bylo znát.

Čepice chvíli přemýšlela.

»Je divnej,« řekla po chvíli. Po, napadlo mne, po zralé úvaze. Čepice rozhodně přemýšlela zrale…

»Čo je na něm divnýho?« zeptal jsem se, stejně jako se mne ptala Eleusina.

»Dej mi pokoj,« řekla čepice vlídně, »a spi.«

Zhasl jsem.

Věděl jsem, že kšiltovka má pravdu.

S Wolfatiem Něco v pořádku rozhodně není.

Ale co?

To nevíme.

Ani já.

Ani Eleusina.

Ani čepice.

»Dobrou noc,« zašeptal jsem do duté tmy.

»Dobrou noc,« řekla měkce čepice.

7

Ale já nemohl usnout, díval jsem se na veliké okázalé hvězdy, mokře stříbřily oblohu.

Na obloze jako by planuly gigantické rozžhavené slzy.

Slzy opuštěných.

Díval jsem se na vlhce lesklá noční nebesa Wolfatiovy hvězdy, a pak, pak jsem cítil, že řešení toho, co Eleusinu na jejím manželovi zaráží, je asi blízko.

Blízko. Oblékl jsem se a sešel do Wolfatiových salónů.

Každou noc Wolfatius pořádal večírek nebo i s Eleusinou na nějaký večírek k přátelům odcházel.

Dnes byl večírek u nich. Neúčastnil jsem se ho rád, tyhle večírky mne nudí. Popocházet a popíjet s nudnými lidmi, tak si představuji peklo. Mnoho zábav, kterých se musím účastnit, mi připomíná peklo.

Procházel jsem mezi distingovanými hosty, díval se na ně, hledal pohledem Wolfatia.

Když jsem ho zahlédl, povystrčil jsem z kapsy u saka hlaveň. Zamířil.

Stiskl spoušť.

8

Filatelista si s sebou nosívá malé příruční album. Šachista si s sebou nosívá maličkou cestovní šachovnici.

Každý, kdo je posedlý nějakou vášní, se nechce odloučit od jejích fetišů.

Ani já.

Já s sebou nosím kybernograf.

Vystřelil jsem a vzrušením ani nedýchal.

Pak jsem ustoupil do výklenku. A podíval se na stupnici na hlavni své kybernografické pistole.

3000 kybernografických stupňů.

To jsem si mohl myslet. Tohle…

Tohle není Wolfatius.

Tohle je jeho dokonalá kopie, kopie provedená přímo s geniální padělatelskou schopností.

To znamená…

To znamená, že se Eleusina nemýlila.

Wolfatius je jiný. Dokonale jiný, i když je stejný.

Vyměněný.

Kolikrát se věci mění jen tím, že zůstávají stejné.

Věci i…

Lidé.

Někdo zde provedl únos. Únos tak dokonalý, jaký se snad ještě v dějinách kriminalistiky neukázal.

Vrátil jsem se do své ložnice. A celou noc jsem prochodil od postele k oknu sem a tam. Litoval jsem, že nemám housle.

Kdybych měl housle jako jeden věhlasný detektiv z hvězdy praotců, o kterém jsem rád čítal, jistě bych na nějaké řešení přišel, ale takhle…

Takhle jsem se jen omotával hypotézami.

K ránu jsem byl uchozený a malátný, měl jsem co dělat, abych neusnul vestoje.

Ale chodil jsem dál a dál, řekl jsem si, že se nezastavím, dokud tohle nerozřeším.

Wolfatia mohlo unést mnoho lidí. Motiv měl kdekdo. Mohli ho unést jako věhlasného konstruktéra konkurenční firmy, nutit ho, aby pracoval pro cizí zaměstnavatele.

Mohli ho unést akcionáři nebo finanční makléři a dožadovat se toho, aby pro ně vystavoval své šeky a směnky.

Každý někomu vadíme. Jenomže o tom by se přece už byla Eleusina od vyděračů dozvěděla.

Mohli ho unést gangsteři. Prozaicky. Za výkupné.

Ano. Takhle může začít nová generace únosů. Neviditelné únosy.

Člověk je, kde byl, a přitom NENÍ.

Napadala mne jména lidí, kterým Wolfatius vadil. Každý někomu vadíme. A když jsem si ta jména zapsal, bylo jich čtrnáct.

A to byli jen ti, o kterých jsem věděl já.

Kolik muselo být těch, o kterých jsem nevěděl.

9

K ránu se Wolfatiovi hosté rozjížděli.

Viděl jsem je za záclonou okna, usmívali se, potřásali hostiteli rukou.

Pro jistotu jsem ještě jednou zamířil kybernograf na Wolfatia a stiskl spoušť.

Záclona mi zavadila o hlaveň a v okamžiku výstřelu jsem omylem mířil na muže, který Wolf atiovi tiskl ruku.

Znal jsem ho od vidění, často se objevoval na stránkách novin. Bankéř Woscher.

Zrak mi sklouzl na kybernograf.

3000

To znamená, bankéř…

Díval jsem se na Wolfatia a na bankéře, zrovna se líbali na rozloučenou. A já věděl, jen já věděl, oba jsou jen figuríny, líbající se figuríny.

Zamířil jsem znovu.

Tiskl jsem spoušť a tiskl.

Mířil jsem na hosty Wolfatiova večírku, na které se mi v jitřním zmatku zacílit dařilo.

3000

3000

3000

Jeden za druhým se projevovali, jeden za druhým byly dokonale provedené napodobeniny sebe samých.

Mrazilo mne. Chápal jsem, že Eleusinu musel tenhle umělý svět, který vycítila ženským instinktem, děsit.

To přece nebyl večírek.

To bylo jen setkání figurín.

Společenské setkání loutek.

»A safra!« řekl jsem si a rozhodl se, že o tomhle nemusím hned každému vykládat. Eleusině rozhodně ne.

Je dobré mluvit jen o věcech…

O věcech, kterým rozumíme, nebo o věcech, kterým nerozumíme stejným způsobem, jako jim nerozumějí naši bližní.

10

Všichni jsou umělí.

V neděli jsem se sešel s Eleusinou a s Wolfatiem na snídani.

»Hele, Daido,« řekl mi Wolf, »nechceš tady zůstat? Nějakou dobu ještě zůstat? Je mi s tebou dobře.«

»Fakt, Daido,« řekla Eleusina. »Fakt.«

»Proč ne,« řekl jsem.

Ještě včera bych se vymlouval, ale takhle jsem nabídku uvítal a hned požádal v Roboteu o dovolenou.

Vždycky jsem se divil detektivním příběhům, ve kterých ten, kdo zjistí něco nekalého, nevolá policii. Nechápal jsem, proč se pouští do výzkumu zločinů sám.

Teď jsem takové jednání chápal.

Za nic na světě bych na Wolfatiův únos neupozornil policii. Viděl jsem, jaká je to zábava, pustit se do něčeho, čemu nerozumíme.

Věci, kterým rozumím a které umím, mne nikdy tak nelákají jako ty, které neovládám a do kterých mi nic není.

A detektivem jsem ještě nikdy nebyl.

Pro jistotu jsem po snídani kybernograf zamířil na Eleusinu. Ne. Eleusina nebyla umělá.

Docela mne to uklidnilo.

Člověk je tak zvyklý žít v umělém světě, že je šťastný, když potká někoho, kdo je živý.

Ještě živý.

11

Umělý svět.

Tohle bylo téma mé první habilitační práce. Rozeznával jsem kolem sebe stále víc a víc projevů umělého světa.

A napadalo mne, že, možná, většina lidských potíží je z toho, že žijeme v umělém světě. Snažíme se chovat, jako bychom byli umělí, a umělý svět se pak nezdá nepřirozený, ale naopak normální, pokrokový.

To, co je přirozené, mívali moji bližní ve zvyku považovat za zastaralé.

Moderní, pokrokové, se jim jevilo to, co bylo mrtvé.

Oponent mi mou práci velmi strhal, a tak jsem se později radši habilitoval prací o kybernetických cvrčcích.

Ta byla přijata s nadšením, byl jsem za ni dokonce jmenován čestným doktorem orionské univerzity, práce měla v několika galaxiích přetisky. Vzbudila slušný ohlas.

Teď jsem ale vzpomínal na svou původní práci.

Na tu nepřijatou.

Často je potřebné, živé a nutné právě to, co lidé od nás nechtějí, co od nás nepřijímají.

Před obědem jsem se šel s Eleusinou projít. Wolfatius se omluvil, měl ve své laboratoři rozdělanou práci.

Pokoušel jsem se od Eleusiny dozvědět, má-li Wolfy nepřátele, jsou-li to nepřátelé bohatí.

K tomu, aby se udělala takováhle dokonalá kopie, bylo třeba dost peněz, dost styků.

Ale k tomu, aby se udělaly kopie všech Wolfatiových hostů, k tomu bylo třeba opravdu hodně peněz.

Byl jsem si jistý, že jsem svědkem nějakého velikého spiknutí, které spočívá v tom, že lidé jsou svými kopiemi promyšleně nahrazováni a potom snadno a lehce zmanipulováni.

Přijít na to, kdo tohle dělá, znamenalo přijít i na to, jak se bránit.

Eleusina mi nepomohla.

»Kdo by ho,« řekla mi zasněně, »kdo by ho neměl rád, vždyť Wolfy je takovej milej jezevec.«

Při obědě jsem Wolfatia napjatě pozoroval, snažil jsem se na něm najít nějaký znak, který by mi aspoň sdělil, na jaké galaxii byla zhotovena jeho kopie.

»Hodnej jezevec,« povzdychla Eleusina znovu.

12

»Hodnej nehodnej,« řekl jsem jí. »Hodnej nehodnej, každej někomu vadíme, myslím, že úplně každém.« »Daido,« podívala se na mne nechápavě. »Myslím,« řekl jsem, »kdyby se měl nahradit KAŽDEJ ČLOVĚK ve vesmíru, kterej někomu vadí, v celým vesmíru by nezbyl, milá Eleusino, ani jedinej člověk.«

»No dejme tomu,« připustila blahosklonně, »ale Wolfatius nikomu nevadí, krk na to.«

Nevadí, teď nevadí, myslel jsem si.

Vyšel jsem s Wolfatiem do ulic. I dřív, dokud to byl ještě pravý Wolfatius, jsme takhle chodívali.

Nesl jsem si v kapse kybernograf a jen tak, abych nevyšel ze cviku, jsem střílel na lidi, které jsme míjeli.

No ne, no ne.

Čekal jsem, že jich ještě pár vyměněných najdu, ale že každý…

Tedy téměř každý. Pětadevadesát procent.

Ptal jsem se Wolfatia na jednotlivé chodce, které jsme míjeli a se kterými se zdravil.

Doktor Schummer, architekt Johnson, režisér Wolfis… Wolfatius znal kdekoho. A všichni…

Všichni jako on. Nahrazení.

Až mne mrazilo… Ti lidé tady žijí, procházejí se, zdraví se. Proč, proč?

Vždyť je to divadlo.

Panoptikální hemžení.

Loutky se zdraví s loutkami, loutky rozmlouvají s loutkami, jedny loutky se usmívají na druhé.

Ale kdo je publikum?

Pár lidí, pár podvedených, stejně klamaných lidí, jako je Eleuzína.

13

»Wolfy,« řekl jsem příteli smutně, litoval jsem ho, že je vyměněný a neví o tom, a zároveň jsem k němu cítil odpor, »co si myslíš o takovejch napodobeninách lidí, takovejch, jako děláme v Roboteu?«

»Hovadiny,« řekl Wolfatius krátce.

No ne, uvažoval jsem zaraženě, loutka sama mluví proti loutkám, tady loutka sama odsuzuje divadlo, ve kterém hraje.

Popírá jeho existenci.

Ten večer jsem si ověřil, jestli mi kybernograf funguje, propadl jsem dojmu, že se porouchal a já uvažuju scestně.

Fungoval. Bohužel.

Pokud jsem se mohl v nejbližších dnech přesvědčit, na Wolfatiově hvězdě byli lidé nejvzácnější výjimkou…

Exotickou zvláštností, řekl bych.

A protože jsem s Wolfatiem a s Eleusinou podnikl také výlet na okolní satelity, viděl jsem, že ani tam není situace lepší.

Lidé se vytráceli.

Napadlo mne, že nějaká tajná antihumánní organizace se těmi loupežemi lidí zabývá. Kde bych vzal lepší vysvětlení…

A začal jsem se bát. Bát o sebe.

Možná si už i mne vyhlídli, je pravděpodobné, že toto odklízení lidí, promyšlené vylidňování, má systém. A má se jednou dotknout každého.

Tedy i mne.

Každý den jsem si ověřoval, jestli je Eleusina ještě Eleusinou, jestli už i ona nepatří K NIM. K té armádě lidí, na kterých se sice zdánlivě nic nezměnilo, ale kteří PŘESTALI BÝT SEBOU. Vyměněný národ.

Možná sem vniká nějaká cizí expanze.

Nepovažuje za výhodné budovat si pátou kolonu, uvažoval jsem, tak jako si je budovala dávná impéria, ne, ona si podmaní LIDI, podmaní si všechny, podmaní si je jednoduše, tím, že je vymění. Pronikne neviditelně.

Všechny nás vymění.

A tím zvítězí.

Když se vyměnit necháme.

14

Zažil jsem kolikrát podobné proměny u svých blízkých. Měnili se.

Chovali se jako vyměnění.

Spolupracovali s tím, koho nenáviděli. S tím, kým pohrdali.

Slýchal jsem, jak po invazi goril na souhvězdí Múz se tamní lidé začali maskovat za gorily. Nosí kožichy, masky, buší se do hrudí.

Lidé se rádi přizpůsobují tomu, čeho se bojí, nebo tomu, o čem si myslí, že jim může přinést výhody.

Jenže to bylo pochopitelné.

Takovéhle věci se po vesmíru stávaly i v historii, i na hvězdě praotců.

Jenže tohle, co se děje, zde nemá obdobu.

Jak snadno si dokáže ten neznámý tímhle způsobem podmanit jakoukoliv galaxii, zdánlivě pokojně, vítězně. Nikdo se nedokáže bránit, protože každý přestal být sám sebou.

Jen ti, kteří se rozhodli přestat být sami sebou, jen takoví se přece dají podmanit. Možná Wolfatius souhlasil. I tihle ostatní. Možná byli nahrazeni dobrovolně. Ze strachu.

Ale ne, zapuzoval jsem tu hroznou představu. Takové doby, kdy se lidé nechávali zmanipulovat a neprotestovali proti tomu, že mají přestat být sami sebou, tyhle časy už dávno náš vesmír opustily.

»Eleusino,« řekl jsem Eleusině jednoho dne po večeři, »tvůj manžel není tvůj manžel.«

Podívala se na mne pobaveně.

»Pěknej hlod, Daido,« řekla vesele.

A tak jsem jí to všechno vysvětlil.

15

Manželka, která se dozví, že po měsíce nežila s manželem, ale s atrapou, bude asi vždycky trochu přešlá.

Čekal jsem to i u Eleusiny.

Jenomže to, co dělala Eleusina to zarazilo i mne.

Když se přestala usmívat a pochopila, že to, co jí říkám, je pravda, začala pobíhat po salónu, rozbíjet nádobí. Roztomilý tajfun.

»Jsem rád, že to snášíš tak chladnokrevně,« řekl jsem jí.

Trochu se vzpamatovala.

Nejlepší lék, jaký na hysterii znám, je prostý.

Ignorovat ji.

»Utekl mi,« volala, »s ní, s ní!«

Tohle mne mohlo napadnout už dřív, uvažoval jsem.

»S kým?«

»Nevím,« stkala Eleusina, »ale když ženě uteče manžel, vždycky utíká k někomu.«

»Mohli ho unést.«

Eleusina se mi vpila do očí s nadějí.

Tohle by bylo pro Wolfatia jistě daleko nebezpečnější, než kdyby si užíval na obloze s hvězdnými zajíčky.

Ale pro Eleusinu to bylo snesitelnější.

»Viď,« vykřikla.

Zamrkal jsem na ni s účastí. A povzbudivě.

Je zvláštní, co všechno se dá říct takovýmhle pohybem víček. Kolik síly se může předat víčky a očima. »Viď,« zaštkala Eleusina tichounce, »viď, Daido, že ho unesli, že jo, Daido.«

16

Když jsem Eleusině řekl všechna svá podezření, zabarikádovala dům.

Služebnictvo muselo přecházet kolem domu, střežit.

S úlevou přistoupila na myšlenku, že manžel byl někým unesen.

A že stejné nebezpečí hrozí i nám.

Chtěl jsem Eleusině říct, že možná tuhle záměnu udělali právě kybernetičtí sluhové.

Sluhové, kteří byli svedeni náhradním, vpašovaným programem.

Ale nic jsem jí neřekl.

Dost na tom, že jsem z toho měl strach já. Když už mám strach já, nemusím svůj strach infekčně šířit. Nikomu tím nepomohu.

Sobě nejméně.

»Musíme ho najít,« zapřísahala mne Eleusina. »Nikomu nesmíme nic říct, musíme ho hledat sami.«

Snad na tom opravdu něco je, říkal jsem si. Ti, kteří obyvatele téhle hvězdy a přilehlých satelitů odnášejí, mohou být ukolébáni, v bezpečí, nikdo o nich neví.

Dokážeme je takhle nenápadně odhalit.

»Daido,« zaprosila Eleusina, »dám ti peněz, co hrdlo ráčí, jen mi ho najdi.«

Měl jsem Wolfatia rád.

Sám bych dal někomu peníze, aby mi ho našel.

Jenže komu.

Jsem si jistý, že Wolfatius by mne také v bryndě nenechal. Věděl jsem, že by mne začal okamžitě hledat a věnoval by na moji záchranu, co by měl. Peníze i čas.

Jenže komu dát peníze a na co věnovat čas.

Dívali jsme se s Eleusinou smutně na oblohu. Na každém z těchhle světel může teď být Wolfatius.

Na každé z těchhle světel ho mohli unést.

17

Spojil jsem se s lidmi na hvězdě.

S nevyměněnými lidmi, které jsem v sousedství objevil.

Vím, že první, co je třeba u každého zločinu zjistit, je motiv. A když u Wolfatia nemohu žádný motiv odhalit, můžeme se o to pokusit u některých jiných, co byli jako on vyměněni.

Lidé, kterým jsem o ztrátě jejich bližních řekl, strnuli jako Eleuzína.

Někteří se se ztrátou vyrovnali tiše.

Někteří plakali.

Jiní…

Jiní rozbíjeli interiér.

Smutek se projevuje tisícem způsobů. Stejně jako láska.

A já se těm užaslým lidem nedivil.

Uměl jsem si představit, jaký šok by pro mne znamenalo, kdybych si uvědomil, že někdo blízký, někdo, s kým žiju po léta, tu vlastně není, dávno není. Nežiji s člověkem, jen s iluzí.

Několikrát jsme se sešli na tajných schůzích a společně probírali otázku našich zmizelých blízkých.

Jenže nikdo na žádný motiv nepřišel.

Všichni se shodli, že vše se musí řešit diskrétně. Jednak únosce nevyplašit. Jednak nevzbudit žádný skandál. Lidé, kteří mizeli, byli významné veličiny.

Veřejné.

Finanční.

Umělecké.

Wolfatiova hvězda byla ostrůvkem prominentů a zpráva o jejich únosu by se jistě stala, zvlášť letos v létě, báječným soustem pro letní magazíny.

18

Napadlo mne, že mé síly jsou krátké a že si nemám právo hrát na detektiva, který zahanbí policii.

Všechno jsem nahlásil.

Ústřední strážnice na Wolfatiově hvězdě byla vysoká šedivá budova plná kanceláří s nudícími se policisty.

Zločiny se zde vyskytovaly stejně málo jako jinde ve vesmíru. Ale v rámci boje proti nezaměstnanosti ani tady nesnižovala policie svoje stavy. Občas si některý novinář ve fejetonu postěžoval, jak nadměrně a zbytečně ukrajuje policie z národního důchodu. Jenže to bylo také všechno, co společnost proti policii podnikala.

Konečně i novináři nebyli potřeba v takovém množství, v jakém působili. I jejich stav byl uměle udržován.

Policista, ke kterému jsem vešel, mne uvítal nadšeně.

»Vražda?« zvolal.

Zakroutil jsem hlavou.

»Loupež?« zajásal.

Zakroutil jsem hlavou.

»Znásilnění, aspoň znásilnění?« zadoufal. »Ne.«

Podíval se na mne jako dítě, které očekávalo dárek a zjistí, že nedostane nic, vůbec nic.

»Únos,« řekl jsem a posadil se do křesla, které mi policista zdvořile přistrčil.

»Doutník, whisky, likérek?« podbízel se.

Bylo vidět, že i únos při nedostatku lepších zločinů uvítal a že mne opět přijal na milost.

Při sklenici mandloňové venušovky jsem mu všechno vysvětlil. Poslouchal napjatě a psal si poznámky.

»Dva roky jsem neměl akci,« řekl, když jsem dokončil, »neumíte si představit, co to je, když na policistu přijde prázdnota,« z očí mu vyšlehl existencionalistický plamen.

19

Slíbil pomoc.

Trval na tom, že s ním ještě musím vypít láhev iveonského šampaňského, pane, říkal jsem si, na téhle hvězdě je zločin důvod k oslavě.

»Jak mi kluci budou závidět,« zvolal policista opojeně, když vycházel z kanceláře pro láhev.

Jen tak jsem…

Jen tak ze zvyku jsem vytáhl z kapsy kybernograf. Namířil ho na záda odcházejícího policisty.

Opravdu mne ani v nejmenším nenapadlo, že by tenhle policista nebyl skutečným člověkem, jen konfekcí. Hrál jsem si s kybernografem, jako si jindy hraji se sirkou, kterou rozlamuji v prstech.

Ale když jsem se podíval na číselník na kybernografu.

3000

Potřásl jsem hlavní.

Doufal jsem, že číslice seskočí, zasekly se a opět ukáží normální číselný údaj.

Mohl jsem třást hlavní, jak jsem chtěl.

Pořád dosvědčovala, že policajt není člověk.

Strčil jsem kybernograf zase do kapsy a zádumčivě se díval na záclonu, která se chvěla na okně.

»Voslava, voslava,« prozpěvoval si policista a mával ve dveřích láhví iveonského šampaňského. Tak jsem s ním vypil láhev.

To šampaňské…

Šampaňské bylo pravé.

Pravé a výborné.

Snad už jen ten chlast bude ve vesmíru opravdový, myslel jsem si hořce. Už i policie je falešná. A čím víc jsem pil, tím jsem byl bezradnější. Už i policie.

Už i policii nám vzali.

20

Kde najít zastání?

Kráčel jsem vratkou nocí, potácel se. Z jedné láhve šampaňského se staly během večera dvě, tři. Policista slavil zločin bujaře.

Vratká noc mi ještě víc rozkolísávala myšlenky.

Všichni jsme nahrazeni.

Všichni.

Jen já a Eleusina ne.

A pocítil jsem lítost, nesmírnou lítost, jak jsem se tak díval do hvězd, uvažoval o vesmíru.

Začalo to nevinně.

Nahrazovalo se maso, ovocné šťávy, chléb, cukr, sůl…

Vyráběl se umělý papír, umělé dřevo, umělé hmoty.

Pak se vyráběly kybernetické kočky, kybernetická zvířata, umělé stromy.

Umělý svět se vydával za moderní, za pokrokový a tenhle umělý svět zaháněl přirozený svět do rezervací. Chráněných oblastí. Do muzeí.

Přirozenost.

To je jen jiné jméno pro zastaralost.

Tak by to asi řekla většina současníků, kteří si na umělý svět tak zvykli, že přirozený svět by pokládali za zbytečně vyumělkovaný.

A teď ti, kteří žili v umělém světě, se sami stali umělými.

Nelze žít v umělém světě a nestat se umělým, říkal jsem si, díval se na vratké hvězdy.

Pak jsem se posadil na zem a čekal.

V tu noc jsem si byl jistý, že někdo přijde, odnese mne. A zanechá zde Daidala, umělého Daidala, ten se vrátí k Eleusině. Když pro mne dlouho nikdo nešel, doklopýtal jsem domů.

Třeba jsem už vyměněný, napadlo mne, když jsem ležel v posteli a ohmatával jsem si uši, za nimi mívají dvojníci malé spáry. Možná mne už nahradili a ani o tom nevím.

21

Eleusina se zděsila.

Důvěřovala policii jako každý na její hvězdě.

»Ale teď může někdo vydat pokyn,« vyjekla, »všichni ti umělí lidé, umělá policie…«

»Tak jednoduché to zase není,« uklidňoval jsem ji, »ale možné jsou všelijaké nemožnosti…«

Eleusina vypádila z pokoje, a když se vrátila, crčela jí z vlasů voda. Jistě si dala tu nejledovější sprchu.

»Daido,« řekla velevážně, »můžeme se zachránit?«

Pokrčil jsem rameny.

Věděl jsem, že bych jí měl říct, že ano, měl bych jí dodat naději. Ale bylo mi dost zle. Ten, kdo má přinést naději, musí mít pořádnou sílu. Nést naději druhým je ta nejnamáhavější práce ve vesmíru.

»Daido,« zašeptala Eleusina bezradně.

Namířil jsem na ni svůj kybernograf.

Vytrhla mi ho z ruky, zacílila hlaveň na mne. S úžasem si četla na číselníku.

»Jsi člověk,« řekla a měla v očích slzy. Jako bych jí dal velký dar už tím, že jsem člověk.

Být člověkem, za všech okolností být člověkem, možná to je největší dar, jaký můžeme dát svým blízkým.

»A oni,« řekla tichounce, pro jistotu si namířila hlaveň kybernografu na sebe, »ti vyměnění nevědí, že jsou vyměnění?«

»Ne,« řekl jsem.

»Člověk přestane být sebou, a ani o tom neví,« řekla Eleusina snivě, vrátila mi kybernograf.

Zadívala se na oblohu. Tam kdesi, tam kdesi ve výšce, ve vysoké dálce, je její manžel. »Daido,« zaštkala Eleusina tichounce, »proč ti všichni kolem nás přestali být lidmi?«

22

Zabarikádovali jsme se.

Teď už nám ani tak nešlo o to, zachránit Wolfatia, jako zachránit sebe. Jen když teď zachráníme sebe, budeme mít ještě příležitost pokoušet se o záchranu Wolfatia. Vytáhl jsem z kufru kybernairu. Pistoli, kterou se dají kyberneti ochromovat, bezpečně ochromovat, i na velkou vzdálenost.

Eleusina uvařila hrnec silné kávy.

A tak jsme seděli u okna zabedněného domu, držel jsem na klíně kybernairu, Eleusina tiskla v ruce pohrabáč.

Krásný muzeální kousek. Čekali jsme.

»Ten pohrabáč ti nepomůže,« řekl jsem Eleusině.

Potřásla jím.

Věděla, že si těžko může vybojovat pohrabáčem svobodu na neznámých spiklencích, kteří hvězdu ovládají.

»Ten pohrabáč nemám kvůli nim, ale kvůli sobě,« řekla mi a já ji pochopil.

A tak jsme tam seděli a čekali, až…

Až. To nás na našem čekání nejvíc děsilo, že jsme si vlastně žádné »až« neuměli představit.

Za úsvitu, když už Eleusina odložila pohrabáč a začala připravovat zavazadlo, abychom se mohli vytratit na letiště a odletět, za úsvitu se ozval zvonek.

Opatrně jsem vyhlédl z lokna a zamířil k brance kybernograf.

Ne, to nebyl kybernet.

U branky stál člověk.

Malý, obtloustlý pán. »Haló,« zavolal jsem.

»Haló,« odpověděl mužík a usmál se.

Náhle mi připadal docela blízký, lidé… lidé… Tajná společnost LIDÉ.

A tak jsem sešel dolů a říkal si, když nás mají zneškodnit, zneškodní nás, ale aspoň jim nedám najevo, že se bojím.

»Xaver Lotharius,« představil se příchozí.

»Přejete ši?«

»Jsem agent firmy Duomina,« řekl malý pán a přihladil si ulízané černé vlásky.

Byl to nejulízanější pán, jakého jsem ve vesmíru viděl.

Všechno na něm bylo upravené.

Od polobotek, které zářily, jako by je zázračný švec zhotovil ze slunce, až po lesklé, nabrilantinované kadeře.

»Jestli mi dáte deset minut, dám vám, prostřednictvím své firmy, celý život,« řekl ulízaný pán.

»Právě odjíždíme,« namítl jsem.

Nemám tyhle hvězdné agenty, vesmírné ulízance, rád.

Ale jeden čas jsem se musel také po naší galaxii protloukat jako hvězdný agent, a tak s nimi mám soucit.

»Tak pojďte dál,« řekl jsem mu.

S upravenými lidmi vždycky soucítím. Všímám si, že čím je upravený člověk upravenější, tím bývá nešťastnější.

Šťastní lidé si příliš necídí boty.

Příliš neutírají prach.

Spíš než o boty se starají o cestu.

Spíš než o prach se starají o to, aby neměli zaprášené hodnoty.

Šťastní lidé se příliš nezabývají tím, že cídí, oprašují a olizují svůj kousek vesmíru.

Nemají na to čas.

Být šťastný, to zabere člověku hodně času.

Být šťastný je náplň života.

23

Ustaraný ulízaný agent se posadil k stolku a otevřel svůj kufřík.

»Od pojišťovny?« zeptal jsem se ho.

»U té jsem dělal dřív,« řekl, »dva roky. Jenže teď, co jsem nastoupil u firmy Domina…«

Ach ano, teď se začne chlubit, chlubit.

Zaklonil jsem se v houpací židli a připravoval se, že přetrpím obvyklý chvalořečnický proud hvězdných agentů. Ale agent vůbec nechválil.

»Víte,« řekl, když se labužnicky usadil do křesla, »mně celá tahle práce připadá dost odporná.«

»Jaká práce?«

»Dělal jsem už agenta v olejářský firmě, prodával jsem umělý cvrčky a doporučoval modely zubních kartáčků, co při čištění zpívají,« řekl agent, »ale nic se mi nezajídalo jako to, co dělám teď.«

Podal mi prospekt.

Jako by ani nechtěl o své činnosti hovořit.

Začetl jsem se.

Myslel jsem, že se začtu jen tak ze zdvořilosti, že strávím s agentem jen chvilku, než Eleusina spakuje.

Ale čím víc jsem se začítal.

Tím víc jsem žasl a tím jsem četl rychleji, abych se o agentovi a nabídce dozvěděl všechno.

DUOMINA

Snad nebyla ve vesmíru firma, která by se mi na první pohled víc znechutila a přitom mne víc fascinovala.

Duomina.

»Fakt?« řekl jsem agentovi. Ani jsem neřekl, na co se ptám. Ani slovům se nechtělo do pusy.

»Fakt,« přisvědčil s pochopením.

Ani já, ani on jsme neprojevili touhu vzít do úst sdělení o téhle firmě.

»Dobře mě platěj,« řekl agent a rozhodil bezradně rukama, jako to dělávají lidé, kteří se za svou práci stydí, ale nestydí se za peníze, jaké jim jejich nenáviděná činnost přináší, »jinak bych dávno…«

»Daido, jsem hotová,« řekla Eleusina ve dveřích do haly a znepokojeně se zarazila, když uviděla, že vedle mne někdo sedí. »Daido,« vydechla bázlivě.

24

Podal jsem jí prospekt, mlčky.

Četla a já četl na její tváři stejné pocity, jaké asi před chvílí zrcadlila moje tvář. Mimika, kouzelné a přesné zrcadlo našich srdcí.

Nejprve na Eleusině tváři přeběhl…

Úžas.

Pak zaujetí, bavila se četbou.

Pak jsem jí četl v rysech zhnusení, odpor.

Pak touhu odhodit brožuru.

Do rysů jí začalo prosvítat okouzlení, náklonnost.

Až jí do tváře vkanula mírná rozkoš, užaslá rozkoš.

Nakonec jí v rysech vytrvaly jen rozpaky.

Položila prospekt na stůl a zadívala se na agenta, těkala pohledem z agenta na mne a zase zpět.

»Wolfatius...« řekla.

»Myslí,« vysvětlil jsem agentovi, »jestli její manžel také použil služeb vaší firmy.«

Wolfatius vešel do dveří.

»Daido, Eleusino,« pokynul nám, »jdu do laboratoře, uvidíme se u oběda.«

Agent ho sledoval pozorným pohledem.

»Asi ano,« řekl. »Jestli je umělý, předpokládám, že ho zhotovila naše firma, v tomhle souhvězdí nemáme konkurenci.«

Eleusina si složila hlavu do dlaní.

Mlčela.

Ticho se valilo pokojem, drtivá, nejtěžší lavina, jaká může na lidi dosednout, je lavina ticha. Agent také ticho neporušoval.

Věděl asi, že jeho nabídka bude každého, kdo o ní neslyšel, šokovat, a věděl, že ticho přináší poznání.

Věděl, že ticho pracuje pro něj.

Ticho je nejlepší pomocník svůdců.

Moudří svůdci znají dobře tohle velké umění, nechat ticho pracovat pro sebe.

25

Agent nám nabídl formuláře.

Obyčejné formuláře.

Až mne urazilo, jak byly obyčejné.

Člověk se nediví, když formuláře na obyčejných úřadech jsou obyčejné, nezarazí se, když formuláře na cokoliv obyčejného jsou obvyklé a nijak pozoruhodné.

Ale když formulář NA MNE, formulář, který se týkal mého »já«, byl tak obyčejný.

OBJEDNÁVKA

Já, nížepodepsaná(ý) objednávám a prohlašuji, že splním veškerá ustanovení v bodech 1 - 16 této objednávky, týkající se… Objednávám typ 66 v provedení »já«.

Platím přiloženou poukázkou.

ALE PROČ SE DIVIT.

Proč se divit, že objednávka »na mne« je předtištěná a že je v ní třeba vyplnit jen jméno na předtištěném vytečkovaném místě Doba postoupila. Všechno je na prodej.

Teď jsem na prodej i já.

Lidé se přece prodávali a kupovali vždycky.

Lidé jsou zboží. Byli. Budou. Tak to mohl říct agent.

Stačí zalistovat v historii lidstva a najdeme hned stovky dokladů.

Trapných dokladů.

Já proti těm, co se prodávali v minulých staletích, mám ale výhodu, velkou výhodu.

Já mohu…

Mohu koupit sám sebe.

26

Agent ode mne ani od Eleusiny nechtěl ihned závazné vyjádření. Řekl, že stačí, dáme-li mu vyplněný formulář druhý den. Když odešel, zůstali jsme s Eleusinou mlčky sedět.

Dívali jsme se na sebe nedůvěřivě.

Jako bychom já i ona nebyli lidmi, ale jen sny, sny, co se každou chvíli rozplynou.

»Daido,« řekla nakonec omámeně Eleusina, »Daido.«

Chápal jsem, proč mne oslovuje.

Potřebuje se ujistit o mé identitě.

»A kam půjdeme pak, pak…«

Chtěla říct, kam půjdeme pak, až tady místo sebe zanecháme sami sebe.

Náhradníky.

Sklonil jsem se nad brožurou, kterou mi agent zanechal, a uvažoval o Eleusinině váhavosti. Nijak plachá nebývala, ale když teď váhá, aby pojmenovala to, co…

Aby pojmenovala to, co bude.

Uvažuje o našem nahrazení asi jako o smrti.

Přestaneme existovat.

Existovat v tomhle životě.

Vyzujeme se ze svého života jako z nepohodlných bot a odejdeme. Kam?

Brožura, kterou mi agent zanechal, měla poněkud bombastický titul.

NADŽIVOT Z FIRMY DUOMINA

Podtitul v závorce byl mnohem méně bombastický, až komicky všední: (Návod, jak žít)

27

»Rozhodli jste se použít firmy Duomina, abyste dali svému životu smysl, a přijměte proto několik rad.«

Takhle začínal vábit anonymní autor návodu.

Docela všedně, jako bychom si od firmy nekupovali druhý život, Nadživot. Ale třeba holicí strojek.

Život se stal zbožím.

Já se dnes stal zbožím, uvažoval jsem teskně.

Už dříve jsem míval dojem, že jsem zbožím.

Že celá moje existence je zbožím.

Odebírám ze své existence části. Úlomky mého JÁ, kterých se vzdávám, jsou platidlem, za ně dostávám na světě výhody a jimi si vykupuji svá postavení. Jenže…

Takhle arogantně jak Duomina mi to nikdo nepotvrdil.

Uráželo mne to a imponovalo mi to současně.

V poslední době se takhle dal vyjádřit můj vztah k civilizaci: imponovala mi i urážela mne současně.

Byl jsem zvyklý, že se prodejnost světa diskrétně tajila.

Každý, kdo se prodával, věděl, že se prodává a kdy se prodává.

Ale neslušelo se o tom mluvit.

»Hodím mu to na hlavu,« řekla Eleusina.

Potřásla formulářem, jako by se ho chystala roztrhnout.

Neroztrhla ho.

Dívala se na něj rozšířenými zornicemi, ten list papíru ji sváděl. Hnusil se jí a vábil ji.

»Daido,« řekla Eleusina, »kdybychom tohle podepsali, tak bychom se asi setkali s Wolfatiem.«

Kývl jsem.

»Daido,« řekla Eleusina, »já…«

Podepsala objednávku.

Rychle se podepisovala, neurotickými smyky pera, chtěla se podepsat co nejrychleji…

Asi tušila, že když se nepodepíše co nejrychleji, pokušení přemůže a formulář nepodepíše.

To, co nechceme udělat, děláme někdy obzvlášť rychle, jen proto, že se bojíme, že bychom to, pokud bychom to prováděli s rozvahou, nikdy neudělali.

Jeden neví, jestli je lepší litovat, že se rozhodl špatně, nebo že se rozhodl »dobře«.

Obojí přináší lítost…

Vzal jsem si od Eleusiny tužku a podepsal se.

Aspoň, když nic jiného, aspoň něco poznám.

Právě touhou po poznání tak často omlouváme svoje neuvážené jednání. Poznání.

Kolika lidem právě nepřiměřená touha po poznání zkazila život.

28

Až mne urazilo, s jakou samozřejmosti si druhý den od nás agent vyzvedl formuláře.

Jako by ani na chvíli nepochyboval.

Jako by mu bylo jasné, že já i Eleusina jsme se rozhodli přijmout náhradní život.

»Zboží přijde do tejdne,« řekl, když vycházel.

Šel alejí od Wolfatiova paláce, šel spokojeně a pískal si nějaký starý šlágr.

Dlouho mi jeho refrén zněl v uších. Agent byl spokojený.

Dostane provizi.

A my jsme měli být také spokojeni.

Dostaneme SEBE.

»Eleusino,« řekl jsem rozpačitě, »asi děláme velkou hloupost.«

Eleusina ke mně obrátila své krásné hluboké oči a smutně se usmála zornicemi.

»Daido, někdy je hloupost to nejhezčí, co můžeme v životě udělat.«

A tak jsme jen čekali.

Pohybovali jsme se ve světě plném náhražek, rozmlouvali s nahrazenými, žasli, co všechno je už nahrazené, vesmír mi v ty dny čekání připadal jako jediná velkolepá náhražka.

Jenže náhražka čeho? SEBE SAMÉHO…?

A pak, jednou za svítání.

U dveří Wolfatiova paláce zastavila veliká astrododávka a hlasitě zahoukala.

Zvuk kvílel a svíjel se u brány.

Vezou - Vezou NÁS - VEZOU MĚ

29

Bedny jsme uložili do zahradního domku.

Nemohli jsme se dočkat, až umělý Wolfatius odejde z domu, abychom si mohli zakázku rozbalit – ROZBALIT SE.

Ne že bychom se před umělým Wolfatiem styděli.

Ale nevěděli jsme, jak by mohl na naše dvojníky reagovat.

Když Wolfatius konečně odešel z paláce, vběhli jsme s Eleusinou do zahradního domku.

Rozbalili jsme bedny, divoce jsme z nich strhávali obaly, tak jsem už dlouho nic nerozbaloval, snad, vzpomínal jsem, v dětství dárky pod vánočním stromečkem.

Eleusina rozbalovala ještě rychleji.

Strhla poslední obal, rozhrnula dřevitou vlnu.

Dívala se…

Dívala se do očí sobě.

Eleusina v dřevité vlně byla opravdu k nerozeznání od Eleusiny, která stála v úžasu před ní.

Dokonalá práce.

Mám vždycky sklon zlehčovat práci konkurenčních firem a v duplikátech se vyznám, ale tohle.

Tohle byla opravdu skvělá práce.

Zapojil jsem Eleusinu z Duominy i Daidala z Duominy.

Chovali se mile. Uctivě. A přece mi jejich uctivost vadila, byla to otrocká uctivost.

Duplikáty se k nám chovaly podlézavě.

»Daido,« šeptala mi Eleusina, »oni tady budou opravdu ŽÍT místo nás?«

»Jistě, milostivá,« řekla socha Eleusiny skutečné Eleusině, řekla to jejím hlasem, její kadencí.

A potřásla si vlasy typickým Eleusininým gestem.

30

Nemám nic proti dvojníkům.

I na své dvojníky jsem už zvyklý.

Sám jsem si jich přece zhotovil několik. Prvního, už když jsem začínal duplitologii studovat.

Často jsme si za studií sestavovali sami sebe.

Z hecu.

I později se mi dvojníci kolikrát hodili.

Bylo zakázané dvojníky zhotovovat. Možná právě proto nás to tak lákalo. Mám dojem, že mnoho věcí v životě bych vůbec nedělal, jen kdyby nebyly zakázané.

Ale to, co se MNOU prováděla Duomina, mne dost rozlaďovalo. Vadilo mi to, vyloženě vadilo.

Tady nešlo o nahrazení mé osoby.

Mého ega.

Tady šlo o nahrazení mé existence.

Celá má existence se měla nahradit v zájmu osvobození mé existence.

Tohle už nebyl žert.

Zdálo se mi, že jsem svědkem vlastního pohřbu. Nezískám život navíc. Nadživot.

Naopak… Ztrácím svůj život. Jediný život.

Eleusina cítila asi to samé.

»Daido,« řekla mi, když jsme seděli v hale a dívali se na Eleusinu z Duominy a Daidala z Duominy, jak sedí na terase před domem a »hrají« náš život.

»Daido, voni nám kradou nás.«

Hra. Ano, hra. To, čeho jsme se účastnili, byla hra, hra na neexistenci.

Věděl jsem, že od této chvíle mohu dělat, co chci, tak jako všichni, kterým Duomina uvolnila život.

Kolikrát jsem si na svou existenci stěžoval. Ale teď, když jsem viděl, že můj život žije někdo jiný, jsem měl zoufalou potřebu si postěžovat na neexistenci.

31

Domina.

Tak lehce, sympaticky, houpavě znělo jméno firmy.

Ale to, co prováděla, bylo hrůzné.

Zabíjela.

Agent protestoval, když jsem činnost jeho firmy nazval vražděním, ale po chvíli uvažování uznal, že možná právě tohle je to, co mu na jeho firmě vadí. Duomina vraždí.

Šéf firmy, Josephius Ylom, přišel v mládí na to, že je příliš nespokojený se svým životem.

Chtěl by žít jiný život.

Zdálo se mu, že je mu celkem jedno, jaký by ten jiný život měl být, stačilo by mu docela, kdyby ten život byl jiný.

Nebyl příliš vyběračný.

Chtěl cokoliv. Jen ne to své.

A při rozhovorech se svými bližními zjistil, že většina jich má podobnou touhu.

Nebyli spokojeni se SVÝM ŽIVOTEM. Kdyby z něj mohli vystoupit, přejít do jiného života, brali by to jako propuštění z klece.

Jako by se život lidem v moderní době stával životem v kleci.

Tak to aspoň Josephius Ylom definoval ve svém stěžejním díle Duomina, dobroditelka 7. galaxie.

Zdědil po strýci značný majetek.

A založil firmu, která už po roce své činnosti mohla vyplácet tisíciprocentní dividendy.

Zázrak vesmírného podnikání.

Tak se o firmě Duomina psalo hned, jakmile rozjela svou činnost v 7. galaxii.

Po čase sice dividendy poněkud poklesly, ale zisk vykazovala Duomina stále ohromující.

A Josephius Ylom prohlašoval, že zisky jeho firmy nikdy nepoklesnou, protože lidé nikdy nebudou mít iluze, že žijí, jak chtějí.

»Známe,« psal ve svém stěžejním díle, »známe sny tolikerých básníků, kteří se nebáli toho, že je očekává věk zlatý, víme o tužbách poetů, snívajících o tom, že jednou přijde okamžik, ve kterém se člověk zabuší v hruď a prohlásí: teď žiji tak, jak jsem chtěl.«

Lidé v 7. galaxii, nejzámožnější galaxii vesmíru, měli kdeco. V průměru měl každý tři a půl kybernetického sluhy.

Bydleli v pavilónech, které vypadaly tak, že staré zámky na hvězdě praotců vedle nich vyhlížely jako chýše.

Nemuseli pracovat.

Vlastně: nesměli pracovat.

Kdo pracoval a nenechal se v práci zastoupit kybernety, jen zpomaloval pokrok.

A přece tito nasycení lidé, zavalení majetkem a obdaření nesmírnou spoustou volného času, trpěli pocity neuspokojenosti, jakými jejich předkové netrpívali.

Dosahovat blahobytu, to je krásné.

Ale mít blahobyt…

To se zdá úžasné nejspíš tak ještě těm, kteří ho nemají. Pro ty, kteří už blahobytu dosáhli, připadá blahobyt samozřejmý a nudný.

Ten, kdo má blahobyt, už o něj nemůže usilovat.

Propadá chandrám.

Vymýšlí si problémy. Člověk asi potřebuje ke své existenci problémy. A když nemá skutečné, začíná si tedy problémy alespoň vymýšlet. A trpět. Trpět.

Je jedno, trpíme-li ze skutečných důvodů, nebo z imaginárních, které ve skutečnosti žádnými důvody nejsou.

Trpícím je to jedno.

32

Opustit svůj život.

Myslím, že hodně lidí by mělo víc práce nalézt důvody, proč svůj život neopustit, než proč vystoupit ze své existence a vstoupit do jiné.

Není to proto, že by lidé neměli důvody pro existenci.

Je to tím, že lidé neuvažují o tom, proč by měli, dejme tomu, být ještě zítra ve svém životě. K čemu je to dobré pro ně i pro jejich blízké.

Lidé uvažují spíš o tom, čeho by zítra mohli dosáhnout a čeho nedosáhnou. Uvažují o svých životních podmínkách a pro samé uvažování o podmínkách se nedostanou k tomu, aby uvažovali, co v TĚCH podmínkách vytvořit.

A přece i ten život, který má nejtěžší, nejnepříjemnější a nejnepohodlnější podmínky, může mít, a má, úžasný smysl.

»Eleusino,« řekl jsem, »já nijak netoužím po tom, začít někde jinde nebo nějak jinak.« »Taky ne,« řekla a zamyšleně cupovala okraj ubrusu.

Dívala se do ubrusu. Ustavičně do ubrusu.

Jen aby se nemusela podívat na Eleusinu, ELEUSINU Z DUOMINY, která se smála u vedlejšího stolku.

»Daido,« zaštkala, »to je odporný, jak snadno jsem šla nahradit.«

Možná by mnoho lidí bylo pro své bližní nenahraditelnými, jen kdyby si uvědomili, v čem nenahraditelní jsou a v čem ne.

Zadíval jsem se na vizitku, kterou nám nechal agent.

Souhvězdí Páva.

Planetka X - X - /XJ

Tahle planetka byla »nahrazeným« doporučena k prvním okamžikům po nastoupení nového života.

Po nastoupení Nadživota, jak říkal agent. Prý tam dojdeme »aklimatizace psychiky«, harmonie a připravíme se co nejlépe na průběh svého života očištěného od existence, předchozí existence.

Smyjeme předchozí existenci ze sebe.

33

»Narodili jsme se,« řekla mi Eleusina, »právě jsme se narodili.« Řekla to ale bez radosti, i bez žalosti.

Jako by se opravdu v tuto vteřinu narodila a rozvažovala, co vlastně je dobro a co zlo.

Ti kyberneti, CO NÁS ZASTOUPILI - to byla přece oběť. Oběť, kterou jsme položili za svůj život, za svoje chyby, za svoje omyly, nesou náš osud, a my neseme jiný.

Svlékli jsme svůj život. Můžeme se teď rozhodnout, jaký oblékneme. Můžeme si vybrat z tolika životů.

Kolikrát jsem slýchal své blízké naříkat, co všechno by udělali, kdyby mohli začít znovu.

Teď mohou.

Teď může svůj život začít znovu každý, vyzuje se z existence, z těsných bot času, který mu nevyhovuje, říkal jsem si znovu a znovu, okouzleněji.

Alternativní život.

Pane, říkal jsem si, pane, už všechno lidé proměnili na zboží, práci, lásku i naději, a teď udělali zboží i z existence.

Duomina se rozletí do vesmíru.

Zde, na Eleusinině hvězdě, došlo k prvnímu průlomu firmy do naší galaxie. Duomina postupovala diskrétně.

Asi nemá koncesi. Nechce platit poplatky. Vyhnula se zdanění. Krade lidem existenci a nezdaněné vydělává o to víc. Kdo se jí vzbouří, kdo jen najde odvahu se vzbouřit? Už ani policie nemůže zasáhnout, I policisté přijali služby firmy, už není, kdo by vzdoroval.

Nahrazená hvězda, celá nahrazená hvězda. A padla na mne lítost, veliká lítost, když jsem uvažoval, kdo z mých bližních by asi agenta z Duominy odmítl, uvažoval jsem dlouho, ale nemohl jsem nalézt žádného, u kterého bych si byl úplně jistý.

34

»Musím nalézt Wolfatia,« říkávala Eleusina často, říkala to zarytě, jako říkávají děti, znovu a znovu vyslovující svou utkvělou touhu.

Je tolik motivů, pro které lidé opouštějí svou existenci. Je jich tolik a jsou nejrůznější.

Někteří opouštějí sebe samého kvůli zisku. Někteří z nudy. Někteří ze zklamání. Jiní ze studu. Jsou takoví, kteří se opouštějí z touhy po dobrodružství, a jsou jiní, kteří by ani neuměli odpovědět, proč se opustili, snad se opustili jen tak, protože nepřemýšleli.

Eleusina opustila svou existenci z lásky.

Když jsem uvažoval o Wolfatiovi, nebylo mi vůbec jasné, proč se dal na útěk od své ženy.

U mnoha mužů bych tohle věděl hned.

U mnoha žen také.

Jsou manželství, u kterých se dá snadno určit, proč se rozpadla.

Ale jsou rozchody záhadné.

Neznal jsem záhadnější rozvrat manželského svazku, než byl tenhle. Vztah Wolfatia a Eleusiny jsem léta považoval za ideální.

Kdybych já měl opustit svou existenci.

Kdybych ji neměl opustit proto, abych se vydal za Wolfatiem, nevěděl bych, z jakého důvodu bych ji opouštěl.

Dlouho jsem o tom dumal.

Asi ze žádného.

A přišlo mi náhle směšné, že jediný, u koho jsem si jistý, že by měl pádný důvod agenta z Duominy pěkně vyprovodit, jsem asi já. Já, který si umím tolik stěžovat.

Stěžovat na kdeco.

»Čemu se směješ?« řekla mi Eleusina.

Uvědomil jsem si, že se usmívám. »Ale tak,« řekl jsem, »ničemu.«

Potřásla hlavou.

Ve škole se nám robot vychovatel smál, když jsme se smáli ničemu.

Nechápal takový smích.

Robot vychovatel neuznával nic, co nemělo jasný důvod.

Ale v tuhle chvíli jsein chápal, že takovýhle smích, smích ničemu, je velice krásný. Že je to možná nejhezčí smích ve vesmíru. Je to smích z radosti nad tím, že jsme, že jsme sebou.

35

Ubytovali jsme se s Eleusinou na planetě, kterou doporučil prospekt.

Příjemný, malý hotel s výhledem na lesy.

Hned první večer jsme si zašli do baru a až do noci naši novou situaci převažovali.

Jsme novorození.

Nemluvňata, která umějí mluvit.

Uvažoval jsem, že by bylo ještě možné, abychom si nechali vymazat paměť. Tak to dělává tolik nových zákazníků firmy Duomina. Ale já ani Eleusina jsme nechtěli zapomenout.

Chtěli jsme najít Wolfatia.

To bylo všechno.

V baru posedalo hodně lidí, kteří se kolem sebe rozhlíželi zmatenými pohledy, těkavě na předmětech ulpívali a hned se dívali jinam.

To byli opravdoví novorození.

Ti neměli nic.

Ani jedinou vzpomínku.

Nechali si vymazat paměť, vymazat si veškeré údaje, které se týkaly jejich existence. Osobní existence.

Nevypadali šťastně.

Vypadali jako lidé, kteří něco ztratili a nevědí co.

Litují a nevědí čeho.

Muž, který seděl vedle mne na barové židličce, každou chvíli sáhl do náprsní kapsy, vytáhl svůj OGP, osobní galaktický průkaz, a četl si v něm své jméno.

Nedůvěřivě a znovu, znovu.

Jméno.

Jméno bylo to jediné, co mu zbylo.

Jeho dvojník si mezitím vykračoval v životě, v životě, ze kterého tento člověk vyskočil jak z rozjetého vlaku.

Jeho život trval dál. V dálce. Odjížděl.

A on o něm neměl nejmenší tušení.

Jeho nový život začínal tady.

Na barové židličce. Muž měl nacpanou peněženku a listoval v tlustých svazcích šeků.

Myslím, že by si rád některé informace o sobě koupil.

Jenže od koho.

Jak se proslýchalo, Duomina, v obavě ze zneužití, prý všechny informace, které od svých zákazníků odsaje, okamžitě skartuje.

Eleusina se dívala roztěkaným melancholickým pohledem po baru, každou chvíli ulpěla pohledem na některém z hostů, poznal jsem, že uvažuje, kde asi teď sedí Wolfatius.

»Daido,« řekla mi, »to je hrůza.«

Pokrčil jsem rameny.

»Třeba věděli, před čím utíkají,« řekl jsem. »Jistě by neutíkali pro nic za nic.«

»Ale nevypadají šťastní.«

»Narodili se, zvyknou si,« uklidňoval jsem ji, »když se člověk narodí, musí si zvyknout na svět.«

Dívali jsme se na ty přerostlé novorozence, kteří posedali, nedružně posedali u stolků a zmateně těkali očima po baru.

Snad toužili nalézt něco, co jim připomene…

Vlastně nevěděli, co by jim něco mělo připomenout.

Ze svého předchozího života si neodnášeli žádný údaj, který by jim mohl něco nasvítit třeba lehounkým připomenutím.

Ani radost. Ani bolest…

Muž, který seděl vedle mne, se na mne zadíval.

Věděl jsem, na co se mne chce zeptat.

Jestli mu někoho nepřipomínám, jestli on mně někoho nepřipomíná. Tolik se chce zeptat. Ale chápe.

Chápe absurdnost takové otázky.

A tak mlčí.

36

Uvažoval jsem, jak bychom mohli Wolfatia nalézt.

Neměl jsem žádný plán.

Veškerá evidence, která se týkala lidí, kteří zvolili náhradní život, byla, pokud nebyla ničena, tajná.

Nemyslel jsem, že by Eleusina měla příliš možností, jak Wolfatia najít, a nedával jsem jí velkou naději.

A přece se našla.

Hned druhý den. Po snídani jsme vyšli na procházku. Eleusina rozhodla, že v přírodě se mnohem lépe přemýšlí. Projdeme se v parku a jistě, tvrdila, na něco přijdeme.

Procházíme se v parku.

Snažíme se, úpěnlivě se snažíme na něco přijít.

Najednou Eleusina ukáže kupředu, sleduji její ukazováček.

Napnutý a chvějící se ukazováček.

Ukazuje na…

Wotfatia.

Snažili jsme se na něco přijít. A přišli jsme na Wolfatia.

37

Wolfatius šel zvolna před námi, nějakých deset metrů vpředu, držel v ruce vodítko, dlouhé vodítko, na jeho konci poskakoval malý černý pes, náramně veselý.

»Haló, Wolfy,« zavolala Eleusina.

Wolfatius se otočil.

»Co tě to napadlo,« vykřikla Eleusina, »utýct.«

Wolfatius se na nás podíval, ani ne příliš překvapeně, jako by celou tu dobu, co byl od nás, očekával, že za ním jednou někdo zavolá »Wolfy«, on se otočí a pohlédne do očí své ženě.

»Haló, Eleusino,« zamával na nás, »Daidale.«

38

Tenhle živý Wolfy byl k nerozeznání od toho, kterého jsme zanechali v dálce, Duomina byla ecpec třída, vyznala se.

Čím se liší skutečný život od umělého?

Často se na to ptám.

A nemohu nalézt jiný důvod než ten starý, známý, banální.

Lásku.

Láska je to, co odlišuje živé od mrtvého.

Wolfatius objal Eleusinu. Vyhlížel velmi dojatě.

Vysvětloval, že neví, co ho to napadlo, prostě jednou, když za ním agent z Duominy přišel.

Podepsal.

Ze zvědavosti.

Líčil, že si na téhle hvězdě nežije špatně. Otevřel si tu malou firmu na výrobu umělých květin, kybernetických květin, které mohou z květináčů konverzovat se svými majiteli.

Nebo růže, které umí hovořit s tím, komu byly doneseny, umějí odříkat gratulační báseň.

Kybernetické chrpy, kybernetické chudobky, kybernetické orchideje.

A jak mu tahle firma vynáší.

Květiny mají mnoho výhod vůči psům i kočkám. Jsou čistotné a stačí jim mnohem méně péče.

Umělé psy také projektuje.

Potřásl vodítkem.

»Přejete si, šéfe?« řekl veselý psík na konci šňůry.

Až uvede Wolfatius do prodeje umělé psy, kybernetické ohaře, ratlíky, jezevčíky, dogy, buldoky, kteří budou umět hovořit se svými pány, začne vydělávat ještě víc.

»Jste pašák, šéfe,« zalichotil Wolfatiovi veselý psík.

Eleusina byla u vytržení.

Vpíjela se Wolfatiovi do očí, drtila jeho ruku ve své.

Ale mně na Wolfatiovi bylo něco podivného, podezřelého. Namířil jsem na něj hlaveň svého čidla. Zacílil kybernograf.

Samozřejmě.

3000

Tenhle Wolfatius byl taky umělý…

39

Byl jsem si vědom toho, že umělý Wolfatius neví o tom, že je umělý. Jestli bylo něco na činnosti Duominy milosrdně kruté nebo krutě milosrdné, bylo to tohle.

Umělí si nebyli vědomi toho, že jsou umělí.

Neřekl jsem před Wolfatiem Eleusině nic.

Bylo mi ho líto.

Je to kybernet, ale nemůže za to, že je kybernet, jako já nemohu za to, že jsem člověk.

Proč by se to měl dozvědět dřív, než bude třeba.

Jestli to vůbec bude třeba.

Když někomu umělému řeknu, že je umělý, jistě mu to radost nepřinese.

Ale při večeři jsem Eleusině všechno vyklopil.

»Ne, Daido,« zašeptala.

A pak se rozplakala.

»Kdy se ti začalo zdát, že je Wolfatius „divný"?« zeptal jsem se.

»Asi,« uvažovala, »asi před dvěma roky.«

To ale znamená.

To znamená, uvažoval jsem, že Wolfatius může být už pěkně

dlouho někde jinde. Tenhle Wolfatius zde žil tak rok. To znamená… Raději jsem nechtěl pokračovat v úvahách, co tohle znamená.

40

Za úplatky…

Za úplatky se sežene ve vesmíru prostě všecko.

Duomina se jakpak chvástala, že se nikdo nikdy nedozví nic o jejích zákaznících.

Ani mi nedalo moc práce najít v její zdejší pobočce programátora Pumpernickelmeyera, který se nechal velice snadno přimět k tomu, aby mi donesl údaje o Wolfatiovi.

Jak říkám, ještě že jsou úplatky.

Jinak by se člověk často nehnul z místa.

Pumpernickelmeyer mi donesl veliký papír, plachtu, ve které byly všechny údaje, které Duomina o Wolfatiovi měla.

Četl jsem ty údaje se zatajeným dechem.

»Koukni, Pumpernickelmeyere,« řekl jsem mu, »není to nějaká habaďůra?«

»Jaká habaďůra,« pokusil se zatvářit uraženě. »Jaká, jaká.«

Jenže Pumpernickelmeyer patřil mezi lidi, které snad ani urazit nejde, a tak se mu ani příliš nedařilo zatvářit se uraženě; jen se tak šklebil.

Sklonil jsem se nad plachtu.

»Tady píšou, že Wolfatius II má firmu na téhle hvězdě, to vím, sám jsem s ním přece mluvil,« uvažoval jsem zamyšleně.

»Tak vidíte, že mašinka nekecá,« řekl Pumpernickelmeyer.

»Ale píše se tady, že pak Duomina dodala Wolfatia III, který utekl s jednou baletkou na Andromedu,« řekl jsem.

»Vy nemáte nikdy chuť utýct s baletkou na Andromedu?« zeptal se mne Pumpernickelmeyer drze.

»Moje chutě na baletky s tímhle nemají nic společného.« Odlepoval jsem se od jeho lepkavého pohledu, »ale pak tady stojí, že jste zhotovili Wolfatia IV.«

»Asi ho ta baletka unavovala,« moudře pokývl Pumpernickelmeyer, »a nechtěl se s ní přitom rozejít.«

»Jenomže tady píšete, že jste pak zhotovili Wolfatia V a ten že vede projekční kancelář na Orionu XXXVII, ale už je další Wolfatius VI.«

»Doktor Wolfatius,« řekl Pumpernickelmeyer, »patří k našim nejlepším zákazníkům.«

Zadíval jsem na na něj zmateně a vděčně, ještě že Duomina má za zaměstnance lidi.

Roboti neberou úplatky.

To je na nich krásné.

Ale někdy dost nepříjemné.

41

Zapsal jsem si adresu Wolfatia XVII., který byl v evidenci dosud posledním modelem SEBE SAMÉHO, který si Wolfy objednal.

»To nic není,« nahlížel Pumpernickelmeyer do plachty, kterou si stáčel do kapsy, »sedmnáct kopií.«

»Chcete říct.«

»Chci,« podíval se na mne vesele. »Většina lidí se hned tak nenabaží odkládání své existence. Máme zákazníky, kteří si postupně nechají zhotovit třeba třicet duplikátů. Jsou to výjimky, ale jsou.«

»Proč to dělají?« myslel jsem nahlas.

»Vím já,« řekl Pumpernickelmeyer, »já se nechal nahradit jenom třikrát. Jeden můj dvojník žije s manželkou a s třemi dětmi na hvězdě praotců.«

Zasnil se.

»Víte, pořídit si dvojníka k dětem je o moc levnější než platit alimenty, a pak odpadnou ty scény s rozvodem.«

Zasnil se ještě víc.

»Druhej Pumpernickelmeyer žije na Orionu v domečku s manželkou a dvěma holčičkama a je to vzornej otec. A třetí žije s manželkou a tchýní,« Pumpernickelmeyer se zašklebil, »na Cassiopeji.«

Zamířil jsem na něj kybernograf.

Ne.

Tenhle byl opravdu živý.

»Spokojenej?« usmál se na mne.

Kývl jsem.

»Tak kdyby něco, já vám nic neřekl,« dotkl se špičkou ukazováčku krempy klobouku a vplul do dveří.

Díval jsem se apaticky na adresu SKUTEČNÉHO Wolfatia.

Wolfatius Schmittt

Merkur 22

Jabloňový kráter 7

250 01 Armstrongeum

Psal se s třemi znělými t jako všichni Orioňané.

42

Druhý den jsem se Eleusině omluvil. Řekl jsem jí, že se musím vrátit do Robotea. Pia fraus. Nechtěl jsem prostě, aby jela na Merkur se mnou.

Může tam být velmi trapná scéna.

Manželé, kteří utíkaji od svých manželek, nečekají na to, až pro ně jejich manželky přijdou a odvedou si je zpátky.

Pokud vím, nikdy po tomhle takoví manželé netoužili.

Eleusina ani neprotestovala.

Zmocňovala se jí malátnost a snivost, vyhlížela jako poprvé zamilovaná dívka.

Na planetce nastávalo jaro.

Eleusina se vydržela celé dny procházet v sadech a dívat se na kvetoucí stromy.

Snad doufala, že opět před sebou uvidí Wolfatia, ale tentokrát ne Wolfatia II, kterého v sadech čas od času potkávala s psíkem, ale Wolfatia opravdového, živého.

Odlétal jsem a bylo mi teskno.

Merkur 22 je docela zapadlá planetka v jednom zastrčeném cípu vesmíru.

Úředník, který mi prodával jízdenku, se, jak se mi zdálo, lehce ušklíbl, jako by se divil, že »do takové díry« někdo letí.

Provinciální hvězda.

Provinciální letiště.

Vystoupil jsem, díval se na malou přistávací dráhu, obklopenou obrovitými sekvojemi a křovím.

Prázdno, pusto, ticho.

Jen u provozní budovy stánek s horkými párky.

Přeslabikoval jsem pár okoralých hesel zavěšených na provozní budovu a rozhlížel se, kde bych našel aerotaxi.

Pokročil jsem k prodavači párků, abych se ho zeptal.

Byl to Wolfatius.

43

»Wolfy.«

Zvedl oči stejně jako ten Wolfatius, kterého oslovila v parku

Eleuzína, tak, jako by po léta čekal, že se těchhle pět hlásek za ním jednou ozve a on spatří někoho blízkého.

»Ahoj, Daido,« řekl.

»Se nedivíš, že jsem tady?«

»Jednou to muselo prasknout,« řekl Wolfatius.

Posadil jsem se na lavici vedle něj.

»Ženský jako Eleusina se nevzdávaj.«

Sáhl do hrnce s párky, jeden vytáhl a hodil do druhého hrnce, hrnce s vařící vodou.

»Jo?«

»Fajn, Wolfy,« souhlasil jsem, »mám už pěkně hlad.«

Tyhle historizující prodavače párků jsem vždycky miloval.

Vybavovali mi staré doby.

Primitivní idylické doby.

A tak jsme tam seděli v modrých stínech obrovitých sekvojí a vyprávěli, vyprávěli.

Wolfatius líčil svá putování. Od chvílel kdy stál na trávníku u svého paláce a uvědomil si, že jeho ŽIVOT vlastně končí, už dosáhl všeho, čeho dosáhnout měl a mohl.

Zatoužil utéct.

»Víš,« řekl mi, »vlastně mi nic nevadilo. Měl jsem všechno. Palác, krásnou ženu, uznání. Nic mi nevadilo, ale možná mi vadilo, že mi nic nevadí.«

Tak tam tehdy stál u svého paláce a snil o tom, jak by bylo krásné začínat, být zase neznámý, chudý.

Na konci cesty se často snívá o jejím začátku.

Ten večer zazvonil u brány Wolfatiova paláce agent.

Agent z Dominy.

Wolfatius chvíli váhal, obával se, že ublíží Eleusině. Měl ji velice rád. Ale agent byl útočný, úskočný, dokazoval, že Wolfatius nikomu neublíží, nikoho vlastně neopustí. A… Kdykoliv se může vrátit.

44

Stíny sekvojí se dloužily, tma byla stále modravější.

Který manžel nemá chuť jednou vyjít z domu a jít, jít.

Která manželka ani jednou nezatoužila vyjít z kuchyně, vzít si klobouk, nové šaty a vyjít z domu a jít, jít.

Wolfatius si myslel, jak je chytrý, moudrý a vyrovnaný.

A přece podlehl.

Wolfy I jednou přišel k vrátkům jeho paláce. Wolfatius si ho objednal už v smontovaném stavu, »v chodu«, jak se říkalo v prospektech. Wolfatius se na něj podíval, dal si na hlavu kšiltovku, stiskl si s Wolfatiem I ruku, vyšel.

Šel od svého paláce.

Všechno za sebou zanechával.

S sebou si vzal jen…

Naději.

Wolfatius mi líčil začátky nové dráhy, uskutečňoval svůj program květin přítelkyň. Líčil mi noci, noci, které trávil v opojení nad svými výkresy. Vyprávěl o vášni, jaká ho nad novými plány posedla. Jenže pak přišla…

Sonja.

Baletka Sonja.

Jako upředená z paprsků. Když její ruce objaly Wolfatiovu šíji, jako by ho objímalo světlo, když se mu zadívala do očí, jako by byl prozářený hebkým svitem a když s ním tančila, jako by vířil s lahodným jasem v náručí.

To, co nás nejvíc vábilo, od toho nejvíc toužíme utéct.

Nechtěl jí ublížit.

Opustit ji chtěl, ale ublížit jí nechtěl.

Zanechal ji v náručí umělého Wolfatia.

»Vlastně jsem ji ani neopustil, Daido,« řekl. » Když se to tak vezme…«

Líčil zástup Wolfatiů, kterým osíval oblohu, vyprávěl o nich a o jejich trablích, o jejich úspěších, vyzouval se z existence za existencí, pokaždé se nového života nabažil rychleji než toho předešlého.

A utíkal do dalšího.

Střídal práci a lásky a cestování, prošel za těch pár let tolika životy a nakonec…

»Už jsou ty párky hotový,« řekl, zalovil ve vroucí vodě.

Nikdy jsem nesnědl tolik párků jako v tu horkou sekvojovou noc.

45

»Wolfy,« řekl jsem mu a zakousl se do párku, »Wolfy, a našel ses někde?«

Díval se teskně na obzor za letištěm.

Rovný, plochý obzor, plochý, jako asi byly všechny Wolfatiovy životy.

»Radši budeme jíst párky než klábosit o mejch životech,« řekl Wolfatius a ukrojil kousek chleba.

Chápal jsem ho.

Někdo, a dost možná většina lidí, má na konci života pocit, že svůj život nevyužila.

Wolfatius má tenhle dojem.

Jenže v daleko větším měřítku.

On má představu, že nevyužil »své životy«.

Prošel tolika cestami, kolika dřívější »Wolfatiové«, dřívější životní poutníci nikdy nemohli projít, dokázal opustit tolik cest, kolik se mu zachtělo, opustit je nepozorovaně. Vypařit se z nich.

Jenže co z toho, co z toho vypařování?

Jeho zázračné úniky na jeho životním pocitu nic nezměnily.

Dá se utíkat. Ale nemá cenu utíkat od něčeho. Genu má jenom utíkat k něčemu.

Utíkat od něčeho a utíkat k něčemu.

Možná to na první pohled vypadá stejně.

Jenže je mezi tím rozdíl jako mezi ohněm a vodou.

Wolfatius se zakousl do párku. Z párku se vznesl dlouhý proud šťávy, vystříkla na Wolfatia i na mne. »Promiň,« řekl Wolfatius. Vyslovil to k obzoru, jako by se neomlouval mně, jako by vůbec nemluvil o tom, co se stalo, ale vyslovoval omluvu něčemu obrovitému, všeobsáhlému… něčemu za obzory, za všemi obzory.

Jako by vyslovoval omluvu.

Své existenci.

Dlouho jsme tam seděli u setmělého letiště.

Dívali se na linku obzoru, zvolna žhavěla a zvolna vychládala. Mlčel jsem. Věděl jsem, že si Wolfatius teď nepotřebuje s někým popovídat, potřebuje si s někým pomlčet.

Často by nám tak pomohlo, kdybychom měli někoho, s kým bychom si mohli pomlčet.

Jenže všichni si s námi chtějí povídat.

Dokonce to pokládají za svou povinnost.

A tak jsem se kamarádovi Wolfatiovi obětoval. A mlčel jsem s ním na tom ztraceném letišti zapadlé hvězdy.

Wolfatius sbalil svůj párkový stánek.

»Máš kde spát?« zeptal se roztržitě.

»Jsem tady poprvé,« řekl jsem mu.

A tak mne vzal k sobě.

Armstrongeum byla maličká osada, měla tři domy. V jednom bydlel Wolfatius, ve druhém kybernetický správce letiště a ve třetím bylo bistro s kybernetickou bufetářkou. Jinak byla na hvězdě jenom skladiště.

»Tady bych tak vydržel,« řekl jsem Wolfatiovi, ale řekl jsem to jen proto, abych ho rozpovídal.

Příroda tu byla hezká, ale já mám rád spíš figurální krajiny, jak říkávám. Krajiny s lidmi. S lidmi, co mám rád. Být jediným člověkem na celé hvězdě, to by mne asi pěkně drtilo. »Víš něco o Eleusině?« zeptal se Wolfy.

»Ale vdala se,« zalhal jsem, »když jsi utek, prokoukla to, vdala se, slyšel jsem, že je docela šťastná.«

»Eleusina byla vždycky mazaná. Jistě na to přišla hned, že jsem odešel,« řekl Wolfatius.

A řekl to tak smutně a tak hlasitě, jako by oznamoval celé téhle zapadlé hvězdě, že je tady, protože si zpackal život.

A přece se mu všechno podařilo.

Všechno, co zkusil.

Utekl. Utekl od něčeho.

Jeho jediná potíž, zásadní potíž, byla v tom, že utéct od něčeho ještě neznamená utéct k něčemu.

46

V noci jsem zaslechl vzdechy.

Dům, ve kterém Wolfatius bydlel, byl sestavený z velikých desek z umělé hmoty a propouštěl špatně utěsněnými spárami každé slovo, dech. Slyšel jsem Wolfatiův dech.

Wolfatius byl chlap a neplakal.

Ale jeho dech nebyl chlap.

Wolfatiův dech plakal.

U mužů, kteří dokáží potlačit pláč, k tomuhle docházívá. Nepláči hlasem, ale pláčí dechem.

Vstal jsem a zaklepal mu na dveře.

»Co je?« houkavě vzdychl Wolfatius. »Kdo je?«

Mlčel jsem. Bylo mi jasné, že se domyslí. Jsou-li na celé hvězdě jenom dva lidé, jsou některé otázky i některé odpovědi zbytečné.

Tu noc jsme proseděli v županech na terase před Wolfatiovým domkem, dívali se na prudce dnící nebesa.

Jitro klesalo z výšky, řítilo se, sladké a oslepivé.

A v tom jitru mi Wolfatius vykládal, jak tím, že opustil jediný život a vešel do zástupu druhých životů.

Nic nezískal.

Vůbec nic.

Jako by každý, kdo hledá svůj život jinde než v jeho hloubce, ztrácel svůj život, uvažoval jsem.

Díval jsem se na Wolfatiův teskný profil.

Wolfatius pozvedal tvář k obloze a plakal dechem.

Jeden z nejbohatších kamarádů, jaké mám, jen tak tak že se nerozvzlyká.

Jeden z nejspolečenštějších lidí žije zde… v jednom z největších hvězdných zapadákovů, žije sám, naprosto sám.

»Wolfy, kecal jsem,« řekl jsem mu něžně. »Eleusina na tebe pořád čeká.«

47

Párkrát v životě jsem měl dojem, že jsem udělal opravdu dobrý skutek.

Dělal jsem dobré skutky často, to ano, někdy jsem měl období, že jsem se v páchání dobrých skutků zrovna vyžíval.

Ale dojem, že jsem udělal opravdu dobrý skutek, jsem kupodivu často neměl. Nezáleží totiž na tom, jestli děláme dobré skutky ze svého hlediska. Ale na tom, je-li to, co za dobré skutky považujeme, tak i přijímáno.

Často jsem přímo měl jistotu, že dělám dobrý skutek.

A ti, kterým jsem dobrý skutek donesl, mne přijali zděšeně, jako bych jim ublížil.

Teď ne.

Wolfatiova tvář, tvář poutníka tolika životy, se rozjasnila, zadíval se mi do očí a usmál se.

»Nekecáš? Nekecáš, Daido? Kecal jsi, ale jenom předtím?«

Kývl jsem.

Wolfatius udělal gesto, jako by mne chtěl obejmout, ale jen ke mně natáhl ruce sklonil do nich tvář.

Rozplakal se.

Moc rád se dívám na lidi, kteří pláčí štěstím.

48

Od té doby čas od času zajedu za Wolfatiem a Eleusinou.

Když potřebuju pookřát, usadím se u nich a nasávám idylu.

Jím cassiopejské macesy.

Macesy se šlehačkou.

Wolfatius a Eleusina žijí šťastně, harmonicky. Řekl bych, že to je jeden z nejšťastnějších párů ve vesmíru. Wolfatius od Duominy a Eleusina od Duominy jsou ve sklepě jejich domu. Vypnutí, rozebraní.

Rád s Wolfatiem a s Eleusinou sedám na balkóně a dívám se do svítajících obzorů. Vzpomínám na dávné svítání na daleké zapadlé hvězdě, kde žil jediný člověk, prodavač párků, vzpomínám na svítání Wolfatiovo.

Když si pomyslím, že na obloze nad našimi hlavami je tolik nahrazených lidí, tolik umělých existencí.

Je mi smutno.

Proč musí člověk hledat život v cizích životech? Jediný život, jaký můžeme nalézt, je přece ten, který můžeme nalézt ve vlastní existenci.V našem životě je tolik životů.

Ve vlastním životě si neseme všechny životy, o kterých sníme.

Jde jen o jedno.

Udělat si čas. Čas, abychom je nalezli.

Abychom pro samé hledání nezapomněli nalézt.

Někdo nenalezne jenom proto, že příliš hledá.

Karlheinz Steinmüller

Někdo to rád horké

Když Boyd zabrzdil svoje turboauto, řádku nízkých domků zahaloval hustý déšť. Ještě štěstí, že se nemusel hnát touhle nepohodou pěšky. Stiskl tlačítko synchronizátoru a ultrazvukový kód mu otevřel vrata jeho pozemku a garáže. Turbo sotva postižitelně zabzučelo a měkce vklouzlo do těsně vyměřené prostory garáže, v níž se se vteřinovým zpožděním rozsvítilo světlo. Boyd nemotorně vystoupil, letmým pohledem přejel armatury vozu a miniaturní displej domovního počítače. Hosté ve sklepě spali a přišla pošta.

Křídla dveří se před přibližujícími Boydovými kroky rozevřela; opustil garáž, prošel předsíní a vyťukanými počátečními takty Some love it hot přiměl poštovní schránku, aby mu vydala svůj obsah. Nebylo to zrovna lehké, přijít na tuto kombinaci, tehdy…

Mozek se mu zadrhl, potom přece jen vzal na vědomí tenkou, nic dobrého neslibující plastikovou kartičku. Copak mu to chce společnost Androids Inc. Boyd rychle vhodil kartu do štěrbiny počítače. Elektronový paprsek okamžitě napsal na monitoru zprávu:

NUTNÉ ZNOVUPROVÉŘENÍ PSYCHOPARAMETRŮ. PSYCHOMETRIK VÁS NAVŠTÍVÍ V 09 HOD. DOP. NEBUDETE-LI PŘÍTOMEN, PODEJTE PROSÍM ZPRÁVU. ANDROID INC. UPOZORNĚNÍ: PODLE PSYCHOSOCIAL HOMEOSTASIS ACT JSTE POVINEN NEKLÁST PARAMETRIZACI ODPOR. ZÁKLADNÍ HONORÁŘ $ 1000, HONORÁŘ ZA KOPII $ 100. Když Boyd pochopil obsah zprávy, hlasitě zaklel. Nač on potřebuje tisíc a sto dolarů? Někdo, jehož anonymitu zaručoval zákon o sociálně psychologické rovnováze, požadoval jeho duplikát, jeho kopii, jeho androida! Boyd už teď měl pocit, že ho prokoukli, pociťoval, jak v něm narůstá panika, cítil, jak se v něm vzmáhá touha po amokální jízdě davem bezbranných chodců, až by celou tuhle noční můru ukončila betonová zeď.

Boyd se vzpamatoval. Převahy nabyla normální obranná reakce. Bral schody do sklepa po dvou a řval: »Bossi, bossi, vstávat, já, Boyd, přicházím!« A jako by se v tom musel ještě jednou utvrdit: »Já, Boyd, přicházím!«

Dveře hostinského pokoje 1, které podcenily rychlost jeho přiblížení, zasáhl kopanec. Jeho šéf, to tlusté prase, ležel dosud na pryčně rozespalý a neměl přehled o situaci. Když ho zasáhl první úder pěstí do obličeje, takže se jeho zacelené buldočí tváře znovu roztrhly, vytřeštil úlekem oči. Dříve než se stačil schoulit ke stěně, umístil už Boyd další dvě rány, jednu z nich přímo na solar. Boydův šéf hlasitě zasténal a zkroutil se do klubíčka. Jako kdyby zkoumal mršinu, kopl ho Boyd špičkou boty tvrdě do zad. Odpověděly mu dušené výkřiky, nové sténání.

Boyd se opřel o holou stěnu. První kolo mu pomohlo vystřízlivět, dalo mu zapomenout na vlastní bezmocnost. Teď sbíral síly pro druhé, třetí a čtvrté, které podnítí jeho smysly, které mu způsobí potěšení.

Z pryčny se ozývaly vyrážené zvuky, jeho boss, ten špekoun zbabělá, jeho nejlepší fackovací panák, se pokoušel něco říct. Jestlipak už zase prosí? O život? Aby ho nekopal do slabin? Musí už přece vědět, jak málo s tím u něj pořídí. Úpěnlivé škemrání jen zvyšovalo jeho radost z bití. Boyd nastražil uši, aby mu nic neuniklo z jeho triumfu. Ale dneska ten ranec jenom koktal tu svoji obehranou písničku.

»Boyde, Boyde, dopouštíte se strašlivé chyby, strašlivé chyby,« slzy proudily mezi vyráženými slovy, »já jsem přece člověk, člověk…«

Znělo to, jako kdyby se chtěl k tomuhle nesmyslnému slovu přimknout. »Člověk, a vy si mě pletete s androidem. Já jsem přece člověk, se mnou nesmíte tohle dělat…«

»Ty zatracená kryso, tak ty si myslíš, že mi budeš poroučet?« Boyd ho se širokým úsměvem popadl za rameno, jedním trhnutím ho obrátil, napřáhl pravačku a udeřil do sešklebeného obličeje, v němž se mísily krev, pot a slzy.

»Kdo je tady člověk, o tom rozhoduju já!«

A prásk! Prásk! To jemné pálení ruky po úderech mu dělalo nevýslovně dobře. Celým tělem mu proudilo teplo, blaženost.

Naposledy se jeho šéf pokusil uplatnit absurdní argument:

»Vy, vy jste mě unesl, Boyde, na to se přece musí brzy přijít, radši to vzdejte hned…«

Boyd se odmítavě pousmál. »Co si, ty kreténe, nenavymejšlíš? Copak ty si vážně myslíš, ty zasraná nicko, že se nechám chytit?«

A jednou na levou ledvinu a jednou na pravou ledvinu. Boyd se dostal skutečně do ráže. Bude lepší, když ten kňučící balík masa před sebou nechá v jeho víře, to pak rány účinkují líp, nemusí vědět, že on, Boyd, zrovna dneska při výstupní kontrole stál zase jednou tváří v tvář šéfovi a musel se nechat vypeskovat. Kdyby byl nevěděl o svém hostovi ve sklepě a o večerním vyrovnání, sotva by tak ochotně, tak pokorně přijal takové bezpráví. No dobrá, dobrá, jeho šéf ho sice nepovažuje za bezvadného, ale aspoň za rozumného a disciplinovaného pracovníka. Měl by! Večer je on pán a vládce, večer rozhoduje on! Večer mu to může spočítat!

Boyd předpokládal, že většina lidí má ve sklepě své fackovací panáky, mezi nimiž by se jistě našel poměrně vysoký podíl šéfů. Není tedy divu, že po androidech je taková poptávka a že se trh už po léta tak náramně rozšiřuje.

Boyd se koupal v potu, před očima mu tančily rudé skvrny, nejenom krev. Svaly mu naskočily, podníceny šílenou chutí. Uzlíček na pryčně už sotva připomínal člověka. Boyd ho strhl z pryčny, až sebou tvrdě praštil o betonovou podlahu. Sténání pomalu utichalo. Boyd pocítil příjemné vyčerpání v údech i v mozku. Nasál propocený, zatuchlý vzduch, otupěle se dovlekl ke dveřím, které se před ním otevřely, a ponechal androida svého šéfa seberegeneraci. Pomalu stoupal vzhůru.

Mozkem mu proletělo pomyšlení na steak, cibuli, pivo, ale okamžitě je zapomněl, protože Boyd nepociťoval absolutně žádný hlad. Propocené oblečení hodil do odpadkové šachty, postavil se pod sprchu, nechal si po kůži proudit střídavě horkou a studenou vodu a automaticky se vyhnul pohledu na své údy, aby neviděl cejchy.

Osvěžený Boyd zapnul holovizi. Steak, který domácí počítač mezitím dle programu ogriloval, nechal, jako už tolikrát, zmizet v odpadkové šachtě. Příjemně zahalený novým oblečením přímo z výroby se uvelebil ve vzduchovém křesle a sledoval holovizní program. Scény naskakovaly, několik okamžiků se pohybovaly a pak se rozplynuly, když kanálový volič poskočil. Když se Boyd nerozhodl, vrátil se počítač k výchozímu kanálu.

Jakési studio. V otáčivých křeslech dva průměrní lidé s bezvýraznými obličeji. Za nimi diagramy, displej. »… od doby, kdy vstoupil v platnost Psychosocial Homeostasis Act, značný pokles kriminality. Proroctví doktora Wagnera, vynálezce androidů, se vyplnila. Sociální rovnováha, emocionální klid v oblasti práce, nákupů, v odpočinkových centrech se dnes udržují bez problémů. Zločiny, ještě před několika málo lety metla naší společnosti, ustoupily. Nové, rozvíjející se průmyslové odvětví výroby androidů a servisu pro androidy vytvořilo pracovní příležitosti pro milióny. Nekontrolované, sociálně škodlivé pudy a agrese, všecky nebezpečné emocionální výbuchy se dnes kanalizují na androidy. Naši spoluobčané už nemusí trpět naším špatným chováním, protože si už nevyléváme naše frustrace, jimiž trpíme v našem každodenním životě, při naší práci, na našich nejbližších a nejmilejších. Přes kassandrovské volání odpůrců androidů je Amerika psychologicko-sociálně uzdravena. Rozšiřuje se nová obliba tepla domova. Rodiny, jimž smrt vyrvala některého člena, se dají pohodlně kompletovatm pokud se každý nechá včas zparametrizovat. Dnes už naše děti nevychovávají televizní programy, ale plně elektronické babičky. Zlatá éra Ameriky konečně začala. Ale doktor Henneberg z Harvardovy univerzity má na to jiný názor.«

»Chm, pokud zcela pomlčíme o tom, co se odehrává v našich sklepech za zvukotěsnými zdmi… A také, když se podle závěti Ralpha Nadera nebudeme muset obávat převzetí, ehm, revoluce androidů, kteří jsou, zaplaťpánbůh, ještě přísně kontrolováni společností Androids Inc., přesto se objevují důvody k zamyšlení. Je pravda, že rozvodovost poklesla o pětatřicet procent. Ale to neznamená, že idylický obrázek nenarušených rodin odpovídá skutečnosti! Naopak! Moje studie dokazují katastrofální osamocení! Izolaci individua. Téměř polovinu rodinných domků a apartmá obývá pouze jeden člověk. Průměrný Američan už dnes disponuje více androidy než automobily, dvěma celými sedmi desetinami podle Gallupa. Nejmarkantněji se tento vývoj projevil v poklesu porodnosti. Za posledních pět let poklesla o šedesát dvě procenta. Počítačové prognózy předpovídají narození posledního Američana za dvanáct let a tři měsíce. Bílý dům a Pentagon propadají obavám…«

Boyd téměř neposlouchal, usnul, každopádně zcela vypnul. Co jemu je do čísel! Že by žil s nějakým člověkem, jak to navrhuje tenhle doktor z Harvardu? Absurdní představa. S lidmi jsou jenom potíže.

Boyd se ztěžka zdvihl. Když opouštěl místnost, počítač holovizi vypnul. Boyd potřeboval někoho, s kým by si mohl bez zábran, rozumně popovídat: Sokrata.

Filozof ležel ve své komoře se zavřenýma očima, ale nespal.

»No tak, Sokrate, co je? Poznal jsi svět?« vysmíval se mu Boyd.

»Vím, že i ty jsi pouhý stin.«

Boyd pocítil strach, musel se držet, aby nepodlehl reflexu a neudeřil. Chtěl se se Sokratem nejdřív pobavit, možná později…

»Já nejsem stín, Sokrate.«

Sokrates, zahalený do toho, co firma Androids Inc. považovala za úbor řeckých filozofů, mu nevěnoval ani pohled. »A proč tedy putuješ Hádem?«

Občas působilo Boydovi potěšení zpochybnit Sokratovo sebevědomí. Každý android potřeboval svou story, svůj příběh, který mu objasňoval, jak se dostal do svého postavení. Jen tak mohla být jakžtakž dobře okopírována psýcha originálu. Sokrates, jak by měl chápat svoje postavení? Androids Inc. mu vnukli představu, že je stínem v Hádu. Androidi na své story zoufale lpěli. Když jim ji člověk vzal, mohlo jim to zamotat hlavu, mohli se zbláznit.

»Ty nejsi v Hádu. A nejsi ani Sokrates. Jsi jenom jeho kopie, nepodařená, pohybující se socha, vzpomeň si na Galateiu. Udělali tě lidi jako bytost podobnou člověku, jako androida, který možná dokáže něco jako myslet, ale určitě ne cítit.«

»Jak víš, co jsi ty, Boyde?«

»Jak, jak! Prostě to vím. A vím taky, že ty jsi jen ubohý automat v roli filozofa.«

»A co když se mýlíš, Boyde? Jak chceš vědět ty, jenž nejsi mnou, kým jsem já?«

»Koupil jsem si tě za osm tisíc tři sta dolarů. Nebyl jsi drahý, filozofe.«

Teď se Sokrates přece jen pohnul. »Jak se opovažuješ mě nazývat otrokem, stíne!«

Boyd se ušklíbl. Konečně vylákal tohohle Pseudořeka z jeho filozofické rezervovanosti. »Pche, otrok, dokonce ani to ne! Jsi nástroj, bezduchý jako pařez.«

Sokrates provokaci prohlédl a přinutil se ke klidu. »Podle čeho posuzujeme věci kolem sebe, ty stíne jednoho z žáků, Boyde?«

»Podle čeho, podle čeho! Ty si myslíš, že ty tvoje filozofický vytáčky z tebe udělají člověka? Já vím a mám nad tebou moc, a šmytec!«

»A jak víš, že já jsem tím, za koho mě máš?«

»To přece vidím, ty blázne.«

Jestli tenhle Sokrates byl jedním z nejmoudřejších filozofů, jak potom museli vypadat ti ostatní? Nebo že by to patřilo k trikům firmy Androids Inc., prodávat filozofické androidy, vedle nichž se každý může cítit jako mudrc?

»Správně, ty to vidíš podle mého chování. Tudíž: chovám-li se jako člověk, jsem člověk. Chováš-li se ty jako stín, jsi stín.«

Boyd se tomu zasmál jako nehoráznému nesmyslu. Přitom musel tomuhle užvaněnému androvi dát přinejmenším v jednom bodě za pravdu. Zcela neznámé bytosti mohl člověk odhalit jako andry jedině podle jejich chování. Andrové se nevyznačovali úplnou diferencovaností lidského chování, museli vystačit s pár tucty stereotypů. Androids Inc. pracovali na tom, aby je dále zdokonalili. Pro domácnost ale už existující typy postačovaly.

Sokrates mezitím dál hbité filozofoval o říši stínů, o Hádu. »Dokonce i bolehlav chutnal sladčeji než Léthé,« řekl Sokrates a sáhl po kanystru s šedou olejovitou tekutinou, provozní látkou androidů.

»Mám ti dokázat, androide Sokrate, jak dalece mi nezáleží na tvém mínění o mně, jak málo si dělám z toho, že věříš, že jsem jenom stín?«

Boyd vytrhl Sokratovi kanystr a sám se napil velkými doušky té odporné tekutiny. Ano, neváhal dokázat svůj názor i za cenu velkých obětí. Boyd pocítil, jak se mu žaludek těžce plní. Odtrhl kanystr od úst a postavil ho na betonovou podlahu.

Sokrates se po něm podíval s výmluvným úsměvem, který říkal: vždyť jsem to věděl, a zašeptal: »Stín.«

To Boydovi stačilo. Kdo nemá dost rozumu, musí to holt pocítit, musí se to do něj vtlouct.

»No, Sokrate, začpak mě máš?« Úder roztříštil nos toho rádobyfilozofa. »Léthé« dodala Boydovi sílu, asi ho i opojila, snad mu dala i zapomenout.

Sokrates neprokázal žádnou z řeckých ctností, odvahu, tvrdost nebo něco podobného, stáhl se do koutku místnosti, chránil si rukama hlavu, což snad mělo smysl u lidí, ale rozhodně ne u androidů.

Boyd k němu přistoupil. »Vidíš, vůbec necítíš bolest! To dokazuje, že nejsi člověk!«

Poslušen naprogramovaných reakcí, stáhl se androidův obličej bolestí a z nosu mu začala kapat náhražka krve. »Ano, ano,« sténal úpěnlivě, »máš pravdu, pane a člověče, nic necítím, docela nic, jsem, jak říkáte, pouhý pařez. Ale zapřísahám vás, ukončete už tohle strašlivé bití.«

Boyda přepadl záchvat smíchu. Ani nakopnout ho nemohl. Sám sotva držel rovnováhu. Tak to tedy měl. Tihle filozofové! Boyd se smál, smál se a smál, až se to místností rozléhalo. Měl v Sokratovi šaška, ustavičné obveselení.

Opět vystřízlivělý se otočil a odešel, aniž věnoval jediný pohled tomu regenerujícímu se uzlíčku neštěstí. Stoupal do schodů, přemýšlel o tom, co se šuškalo, že prý Androids Inc. budou pro nábožensky založené a pro protinábožensky založené! typy produkovat dokonce Boha Otce, Panenku Marii, Ježíše a pár svatých.

Když Boyd procházel kolem velkého zrcadla v koupelně, setkal se jeho pohled s očima jeho odrazu v zrcadle. V impulsu, podobném elektrickému výboji, vyrazil pravačkou a praštil do obličeje naproti sobě. Zrcadlový plast odolal, jenom kůže na kloubech mu praskla a nechala na blyštivém akrylu rudé stopy.

V tomto okamžiku si Boyd přál, aby vlastnil androida sebe samého, to by bylo nové, opravdické povyražení! Mohl by se osvobodit od všech svých potíží, kdopak by si toho všiml, kdyby poslal do práce místo sebe svého androida a sám by se mezitím doma povyrážel. A po večerech by měl dalšího, jemu obzvláště blízkého fackovacího panáka.

Tuhle myšlenku vystřídala jiná, Boyd pocítil tupý úder pěstí, uviděl ve svém zrcadlovém odrazu krev. Ještě jednou uhodil do zrcadla, pak se zhroutil, schoulil se na zemi ve zvířecí obranné reakci. V uších mu zněl nelidský řev.

Když Boyd pružně vstoupil do pánského pokoje, počítač zapnul holovizi. Nechal bez povšimnutí knihy na policích, nepocítil dokonce ani touhu zapálit si beznikotinovou mentolovou cigaretu nebo si dát jednu whisky. Prostě padl do křesla a natáhl nohy před sebe.

Bzučák. Někdo se dožaduje vstupu do domu. Najednou se znovu rozpomněl na agenta firmy Androids Inc. A už se rozsvítil monitor. Vchodová kamera mu zprostředkovala obraz nevítaného návštěvníka. Boyda se zmocnila hrůza.

»Pane Boyde, jsem psychometrik.« Urostlý, módně oblečený muž zasunul svou identifikační kartičku do štěrbiny ve dveřích.

»Obdržel jste naši výzvu k parametrizaci. Pusťte mě dovnitř.«

Boyd se otřásl. Procedil mezi zuby: »Ne! Ne, byl jsem přece parametrizovanej před dvěma lety. Musíte mít ještě údaje.«

»Pane Boyde, víte právě tak dobře jako já, že podle zákona o psychosociální homeostázi nejsem povinen vám podávat jakékoli informace. Vždyť na tom ještě vyděláte. Buďte rád, že je po vás zase poptávka. Jeden zákazník se domníval, že se váš android už nechová jako vy, že prý s ním už nemůže provozovat žádné pokusy.«

Boyda ta záměrná indiskrétnost neuklidnila. Naopak, snažil se představit si, kdo by ten zákazník mohl být. Určitě někdo z jeho spolupracovníků nebo podřízených. Boyda zamrazilo. Tihle zatracení šplhouni a kariéristi! To musel být Clarke, to milé děcko Clarke. Ten by mohl mít tyhle nápady, obstarat si andry svých představených a konkurentů, experimentovat s nimi, dokud nenajde jejich slabiny, aby je mohl přeskočit nebo se jim vlichotit. No počkej! Tomuhle Clarkovi to spočítá. Oko za oko, zub za zub, andra za andra!

»Pane Boyde, víte, že je to vaše povinnost…, a taky víte, že vás mohu přinutit!«

Boyd už chtěl dát počítači příkaz, aby otevřel dveře, ale jakási neznámá moc ho zadržela. Místo aby se podvolil zákonnému požadavku, vykřikl: »Táhni k čertu!«

Agent okamžitě zmizel.

Boyd se zvrátil v křesle, zavřel oči a za pár vteřin na celou tu nemilou příhodu zapomněl, protože něco takového se nikdy nemělo stát!

Zaznělo Ravelovo Bolero. Boyd oči zase pomalu otevřel. V životní velikosti, zaplňujíc téměř celou krychli holoprojektoru, se podle hudby pohupovala štíhlá dívka, rytmicky potřásala vlasy, vysokým rozparkem přiléhavých šatů předváděla dlouhé, krásně formované nohy.

Boyd požítkářsky zamručel, byl jedno jediné oko, sledoval každý, i ten nejmenší dívčin pohyb, klouzal pohledem po jejích ňadrech, věřil, že dokonce cítí i její parfém, jenomže tak daleko televizní technika přece jen ještě nebyla. Dívka tančila jako plamen, třepotala se, vzpínala, téměř padala naznak k zemi. Pak se začala svlékat. Pomalu, vláčně, váhavě a neskonale vzrušivě.

Boyd zasténal a naklonil se kupředu, zapomněl na všecko kromě dívky vznášející se v tanci, ponořené do červenavého přísvitu. Tanec teď byl divočejší, dráždivější, jak to odpovídalo hudbě. Konečné, konečně spadl i poslední kousek oděvu.

Obraz se zhroutil do sebe. Boyd zklamaně vykřikl. Hlas, hebký, jak určitě musel znít hlas té dívky, pronesl: »Androids Incorporated vám předvedli poslední luxusní model. Za pouhých patnáct tisíc dolarů se i vy můžete stát majitelem Miss Universum. Váš počítač má v paměti čísla kódu. Stačí si jen objednat.«

Boyd chtěl užuž vydat příkaz, ale pak se vzpamatoval. Při obrovské poptávce by mu mohli dívku dodat nejdřív tak za pár dnů. Přitom by ji potřeboval hned teď! Jediným skokem se vymrštil z křesla, zařval: »Marilyn, Marilyn, probuď se, já, Boyd, přicházím.«

Řítil se po schodišti dolů. Škoda že vlastní jedině Marilyn. Jak by to znělo: My home is my harém. Mnozí z jeho spolupracovníků by rádi tohle heslo uskutečnili.

Dveře se před ním rozlétly a on spatřil na měkké pohovce uprostřed pestrých polštářů Marilyn Monroeovou, šířící kolem sebe závany erotizujícího parfému.

Zdvihla hlavu, když tam tak najednou vtrhl, graciézně si přejela nádherné blonďaté vlasy a zašeptala: »Pane Boyde,« chopila se ukulele, ležícího za ní, jako kdyby se ho chtěla přidržet.

Boyd se okamžitě rozpomněl na svou roli. Tady nebyl ani pan Boyd, šéfasistent, ani Boyd, stín a rabiát. Marilyn ho znala jako Boyda, svého manažera, svého ochránce před chicagskými gangy. Pitomá story, dejme tomu, romantická, ale celkem konvenční. Musel na ni však přistoupit, pokud nechtěl Marilyn rovnou znásilnit. Na vteřinku zauvažoval: milostné hrátky, nebo brutální síla? Pak se rozhodl pro hru. Štěstí že Marilyn už nevěděla, co jí provedl včera.

»Slečno Marilyn, myslím, že vaše šance na angažmá u Warner Brothers vypadají dobře.«

»Och, pane Boyde,« vydechla flétnovým hlasem a on viděl, že moc nechybí a pověsí se mu kolem krku. Opatrně se posadil vedle ní. Marilyn se ovládla, snažila se vypadat nedotknutelnější, než byla, zahrála pár tónů na ukulele a tichounce zpívala.

Boyda to sevřelo u srdce. »Marilyn,« zasténal, »až jednou spolu budeme na Floridě, kde věčně svítí slunce, kam nás žádné starosti nedoženou, kde po všecky dny…«

Marilyn mu padla do náruče. Jak to bylo přece jen nádherné, být milován! Cípeček myšlenky ho poštíval, že tohle stvoření v jeho náruči je jenom andro… Aby zaplašil chmury, kousl Marilyn do ramene, dost silně, takže překvapením vyjekla, znělo to tak opravdově, naprosto lidsky, že ho při znovuzískané iluzi zamrazilo, sladce zamrazilo, Marilyn byla natolik lidská, že si mohl představovat, že její city jsou opravdové, že patří jemu, jen tak mohl pocítit ukojení, sexuální stroj by v něm vzbudil odpor.

Zápasili spolu, pohřbeni pod voňavými kupami polštářů, Boyd na nic nemyslel, jen jeho tělo reagovalo na nabízející se půvaby.

Potom Marilyn, tak jak byla nahá, upila dlouhým douškem whisky ze své pečlivě uschované ploché plechové láhve, je přece doba prohibice!, a opět si lehla vedle něj.

»Boyde,« řekla pak, »odkud máš všecky ty jizvy?«

»Jaké jizvy?« zabručel a podíval se po svém těle, ostrá bolest mu spálila mozek. Když záškuby pominuly, zopakoval. »Jaké jizvy?«

A Marilyn mlčela, protože žádné jizvy nemohly existovat. Panebože na nebi, Florida, jak ta byla daleko!

Později ji opustil, znovu spící. Cestou do schodů dospěl k definitivnímu závěru, že z ní má čím dál menší požitek, že potřebuje změnu, něco nového, snad tu girl z televize, rozhodně nějaké nové vzrušení; bez nějakého nového vzruchu by byl život k nesnesení. Jak by mohl ještě vystupňovat smyslné vzrušení a rozkoš? Možná že mu doopravdy schází ten nejnovější model Androids Inc.? Nemůže si přece koupit všecky, musí volit tu, která mu nabízí největší vzrušení. Před Boydovým vnitřním zrakem defilovala celá řada krásek. Hollywoodských hvězd. Slavných krasavic lidských dějin. Neskonale něžných indiánských dívek. Najednou mu bylo jasné, co chce, co mu slibuje další vystupňování rozkoše: svou sestru, krásnou jako tehdy, když jí ještě bylo patnáct, ale mohli by mu v tom Androids Inc. pomoct? Možná přece jen ano, pro nic za nic se o nich přece neříká, že jsou mistry rekonstrukce.

Ozvalo se zazvonění, naléhavé, výhružné. Počítač promítl: přede dveřmi stáli psychometrik a policejní seržant.

»Pane Boyde, jménem zákona vpusťte agenta Androids Incorporated dovnitř.«

Boydovi nervózně zaškubaly svaly. »Ne,« zařval, »ne, nikdy!«

Jeho ruce sekly do klaviatury počítače. Zajištění proti vloupání! Rozsvítilo se červené světýlko. Soudní příkaz ke vpuštění zrušil blokovací kód. Počítač otevřel nezvaným hostům dveře.

Boydova tvář se zkřivila. Když zdvihal těžké křeslo, dokonce si oslepený zlostí nevšiml, že jizvy kolem kloubů se mu už dávno zacelily.

»Ty zrádce, ty mizerný zrádce!« zaječel a mrštil křeslem vší silou proti počítači. Kryt praskl. Kov se promáčkl. Zasršely jiskry. Boyd znovu a znovu bušil do přístroje. V domě zhaslo světlo. Krátce nato zaplálo strašidelně zelenavé nouzové osvětlení. Blížily se kvapné kroky. Boyd řádil v bezmocném hněvu, v několika zbývajících vteřinách proměnil místnost v hromádku ruin.

»Stát!« vykřikl pevný hlas. V tom hluku ho Boyd přeslechl. Pak bleskl výstřel, vyrval v jeho těle otvor kdesi v žaludeční krajině, vystříkla pseudokrev, chaosem poletovaly cáry syntetického masa a zlomky mikroelektroniky. Boyd se okamžitě nehlučně zhroutil.

»Škoda,« řekl seržant, »teď už ho nebudete moct analyzovat, ten se už nezregeneruje.«

»Máte pravdu, chybějící elektronika nedoroste. Ale analyzovat se ještě dá. Vlastně je celá záležitost jasná už teď. Jeho originál trpěl autoagresemi, a tak si držel vlastního andra jako fackovacího panáka. Z právního hlediska je to v pořádku, prozatím. Představte si, že story tohohle andra byla, že on je skutečný Boyd, že ho jeho andro údajně uvěznil a že ho mučí. Jednoho dne se vzepřel. Převzal příslušnou roli a zapomněl na svoji androidskou podstatu.«

»Od nedávné doby existuje nový druh zločinů,« uzavřel seržant, »delikty androidů.«

William Tenn

Hra pro děti

Teprve když chlapík ze zásilkové služby prásknutím dveřmi vyjádřil svůj názor na to, že nedostal od cesty, rozhodl se Sam Weber dostrkat velkou bednu pod jedinou žárovku v pokoji. Ten chlap si klidně řekne »Cák já vim, šéfe. My to neposíláme, jenom to doručujem«, ale nějaké smysluplné vysvětlení přece musí existovat.

S hekáním, které zpočátku vyjadřovalo očekávání a nakonec znělo spíše dotčeně, Sam bednu konečně o nezbytných pár metrů přemístil. Byla zatraceně těžká a Sam nechápal, jak ji ten chlápek mohl sám vynést do třetího patra.

Napřímil se a zamračeně si prohlížel blýskavou nálepku, na níž stálo jeho jméno, adresa a slova »Veselé vánoce 2553«.

Že by vtípek? Neznal nikoho, kdo by považoval za legrační poslat někomu přání datované skoro pět set let do budoucnosti. Ledaže by někdo z těch šašků z posledního ročníku právnické fakulty hodlal zkoumat, jaký Weber zaujme názor při svém prvním případu. Ale i tak.

Písmena přání byla podivně tvarovaná, připomínala spíše jakési zelené cákance než linky. A nálepka byla z ryzího zlata!

Sam se rozhodl, že ho ta věc doopravdy zajímá. Odloupl zlatý plátek, strhal tenký materiál, do něhož byla bedna zabalena a zarazil se.

Bedna neměla víko a ani v jedné ze stěn nezahlédl žádný otvor nebo úchyt. Byla to prostě pevná krychle z jakési hnědé hmoty.

Byl si však jistý, že uvnitř něco je: když bednu strkal, harašilo v ní.

Popadl ji za hrany a s hekáním ji nadzdvihl. Spodní strana byla stejně hladká a neporušená jako zbytek povrchu. Pustil bednu zpátky na podlahu.

»Zřejmě tu nejde ani tak o dárek,« usoudil filozoficky, »jako o princip.«

Většina dárků, které dostával, vyžadovala, aby dal najevo, že ho potěšily. Musí vymyslet něco speciálního pro tetu Magii, jejíž kravaty sice připomínaly sen šíleného kubisty, avšak on jí letos k vánocům neposlal ani mizerný kapesník. Všechno, co měl, utratil za brož pro Tinu. Prstýnek to sice zrovna nebyl, ale snad Tina uváží, že za těchto okolností —

Otočil se k posteli, kterou donutil, aby mu sloužila také místo stolu a židle, ale ještě předtím nespokojeně do bedny kopl: »Když se nechceš otevřít, tak se neotvírej.«

Bedna se, jako kdyby ji kopnutí umoudřilo, začala otevírat. Uprostřed víka se objevila škvíra, která se rychle rozšiřovala a hmota kolem se skládala do varhánků po stranách. Sam se bouchl do čela a začal se rychle modlit ke všem svatým. Pak si vzpomněl, co řekl.

»Zavřít!« doporučil bedně.

Bedna se zavřela a zase byla hladká jako prdýlka nemluvněte.

»Otevřít!«

Bedna se otevřela.

Na začátek by to stačilo, usoudil Sam. Sklonil se a nakoukl dovnitř.

Uvnitř bylo spousta poliček, na nichž odpočívaly ampule s modrými kapalinami, nádoby naplněné červenými krystaly, průsvitné trubice, z nichž zářily žlutá, zelená, oranžová, nafialovělá a další barvy, které Samovy oči ani neznaly. Na dně pak spočívalo sedm složitých přístrojů; vypadaly, jako kdyby je dal dohromady příliš zbrklý radioamatér. Kromě přístrojů tam ležela ještě nějaká kniha.

Sam knihu zvedl a tupě si uvědomil, že i když má kovové listy, je lehčí než jakákoli kniha, kterou kdy držel v ruce.

S knížkou v ruce odkráčel k posteli a posadil se. Potom se dlouze a zhluboka nadechl a obrátil na první stranu. »Tfí,« řekl a stejně dlouze a zhluboka vydechl.

Zelenými cákanci písmen jako od nějakého cvoka tam stálo:

»Postav si svého člověka, souprava č. 3. Tato stavebnice je určena pro děti od 11 do 13 let. Počet součástek je oproti stavebnicím Postav si svého člověka č. 1 a č. 2 mnohem bohatší a umožní dítěti dané věkové skupiny sestavit si kompletního dospělého člověka schopného všech funkcí. Méně pokročilí uživatelé mohou soupravu použít i pro stavbu nemluvňat a batolat namísto jednodušších souprav. Součástí stavebnice jsou dva rozkladače, umožňující opakované využití součástek. Podobně jako u soupravy č. 1 a č. 2 se při rozkládání doporučuje využít pomoci ochránce populace. Náhradní náplně a díly lze obdržet od společnosti Postav si svého člověka, Příčná ulice 928, Glunt City, Ohio. Nezapomeňte, pouze s pomocí stavebnice Postav si svého člověka si ho můžete skutečně postavit!«

Weber zavřel oči. Co jen to bylo ve filmu, který včera viděl, za potrhlý gag? Šílenost. Taky fajn film. Prima barvičky. Schválně, kolik může takový režisér dostávat týdně? A kameraman? Pět stováků? Tác?

Obezřetně zase oči otevřel. Mohutná krychle dál trčela uprostřed místnosti. V třesoucí se ruce pořád držel tu knížku. A na té stránce bylo stále to samé.

»Pouze s pomocí stavebnice Postav si svého člověka si ho skutečně můžete postavit!« Nebesa, smilujte se nad neurotickým mladým právníkem, na kterého přišly zlé časy!

Na další stránce byl ceník náhradních náplní a dílů. Položky jako litr hemoglobinu nebo tři gramy vytříděných enzymů se nabízely na prodej za jeden slunk padesát, případně tři slunky čtyřicet pět. Poznámka dole propagovala soupravu č. 4: »Vzrušující stavba vašeho vlastního Marťana!«

Drobným písmem se oznamovalo, že číslo patentu je 2348.

Na třetí straně byl obsah. Sam sevřel zpocenou rukou cíp matrace a dal se do čtení:

Kapitola I — První kroky k biochemii

Kapitola II — Vytváření jednoduchých živých tvorů doma i venku

Kapitola III — Modely člověka a jak je naučit pracovat

Kapitola IV — Nemluvňata a jiní tvorové menších rozměrů

Kapitola V — Dvojčata pro každý den, zdvojení sebe samého i svého kamaráda

Kapitola VI — Co potřebujete ke stavbě člověka

Kapitola VII — Sestavování člověka

Kapitola VIII — Rozložení člověka

Kapitola IX — Nové životní formy pro chvíle volna a odpočinku

Hodil knížku zpátky do bedny a odklusal k zrcadlu. Vypadal pořád stejně, sice bledý jako křída, avšak v podstatě se nezměnil. Ani si nepořídil dvojče, ani si nenechal vyrůst vlastní model, a dokonce ani nevymyslel nějakou novou životní formu pro chvíle volna a odpočinku. Všechno bylo v pořádku jako brambory v řádku.

Jen velmi opatrně přinutil oči, aby se vrátily zpátky do správné polohy v důlcích.

»Drahá tetičko Maggie,« začal horečnatě psát, »tvoje kravaty jsou ten nejkrásnější vánoční dárek, který jsem letos dostal. Lituji jen, že…«

Lituji jen, že už nemám než holý život, který bych někomu mohl dát jako vánoční dárek. Kdo jen sakra si dal takovou práci s tímhle kanadským žertíkem? Lew Knight? Ale snad i on má v tom svém necitlivém těle nějakou úctu k instituci vánoc. A navíc, Lew nemá ani dost rozumu, ani trpělivosti na práci, kterou to muselo stát.

Tina? Tina měla určitý talent vyvolávat komplikace, to ano. Avšak ač oplývala potěšující hojností ostatních tělesných atributů, smysl pro humor jí poněkud chyběl.

Sam vylovil koženou náprsní tašku a pohladil ji. Voněla jako Tinina kolínská a přenesla ho zpět do reálného světa.

Na podlaze se zablýskla kovová nálepka. Možná že na druhé straně je jméno odesilatele. Zvedl ji a otočil.

Nic než čisté zlato. Že to je zlato, tím si byl jistý, jeho otec byl klenotníkem. Už samotná hodnota plátku vyvracela možnost, že jde o kanadský žertík. A kromě toho, jaký by měl takový žert smysl?

»Veselé vánoce 2553.« Kam asi lidstvo dospěje za pět století? Bude cestovat ke hvězdám, nebo ještě dál, až k nepředstavitelným cílům? Bude užívat malé modely, aby vykonávaly práci strojů a androidů? Zásobovat děti…

Možná že uvnitř bedny je ještě nějaký lístek nebo nápis. Weber se sehnul a začal bednu vyprazdňovat. Uviděl velkou šedavou nádobu s nálepkou: Dehydratovaný neuronový přípravek, vhodný jen pro stavbu lidí.

Odskočil a zlobně vyštěkl. »Zavřít!«

Věc se zavřela, jako by ji svařil. Weber si s ulehčením oddechl a rozhodl se, že vleze do postele.

Když se svlékal, zalitoval, že se chlapíka ze zásilkové služby nezeptal na jméno jeho firmy. Kdyby věděl, kdo bednu doručil, pátrání po původu hrůzyplného dárku by se usnadnilo.

»Tady přece nejde o dárek,« opakoval si ještě, když usínal, »tady jde o princip! Mně a „Veselé vánoce"!«

Hned když druhý den ráno Lew Knight vplul dovnitř se svým: »Dobré ráno, kolego,« přichystal se Sam, že si ho konečně někdo začne dobírat. Lew rozhodně nepatřil mezi lidi, kteří si svoje vtipkování šetří do zásoby. Jenomže Lew zabořil nos do The New York State Supplement a schovával ho v něm celé dopoledne. Ostatních pět mladých právníků ve společné kanceláři vypadalo buď příliš unuděně, nebo zaměstnaně, než aby mohli mít stavebnici Postav si svého člověka na svědomí. Nezahlédl žádné lstivé úšklebky, žádné postranní pohledy, nedostal žádnou podezřelou otázku.

V deset hodin se objevila Tina. Vypadala jako holka z plakátu do kasáren, kterou omylem přistihli v šatech.

»Dobré ráno, kolegové,« řekla.

Každý z nich svým způsobem, závisejícím na momentálním stavu práce žláz, buď zazářil, zaslintal, nebo případně jen kývl na pozdrav. Lew Knight zaslintal. Sam Weber zazářil.

Tina to zaregistrovala, a zatímco si rovnala vlasy, analyzovala situaci. Její závěry evidentně vedly k rozhodnutí naklonit se významně ke stolu Lewa Knighta a zeptat se ho, jakou že práci pro ni má na dnešní dopoledne.

Sam se divoce začetl do Hackleworthova spisu O úmyslném ublížení na zdraví. Teoreticky Tinu zaměstnávalo všech sedm mladých advokátů dohromady jako sekretářku, telefonistku a recepční, ve skutečnosti ovšem ani nejdůkladnější plnění jejích povinností neznamenalo denně víc než napsat adresy na dvě obálky a případně vložit dovnitř dopis. Jednou týdně se dokonce mohl vyskytnout zapeklitý právní případ, který ovšem nikdy nedospěl k soudnímu jednání. Tina tudíž měla v první zásuvce svého stolu slušnou zásobu módních časopisů a v dalších dvou kompletní kosmetickou laboratoř. Třetinu pracovního dne trávila na dámské toaletě, kde si s ostatními sekretářkami vyměňovala informace o cenách punčoch a o tom, kde jaké mají; zbývající dvě třetiny nábožně věnovala tomu ze svých zaměstnavatelů, který v okamžiku jejího příchodu vykazoval nejmužnější postoj. Plat měla malý, avšak žít dovedla naplno.

Těsně před obědem se u Sama ležérně zastavila s ranní poštou. »Myslela jsem, že dneska dopoledne nebudeme mít moc práce, kolego.« začala.

»To jste si myslela nesprávně, slečno Hillová,« informoval ji Sam rázným a ironickým tónem, o němž doufal, že mu dobře sedne. »Čekal jsem jen, až si splníte své společenské závazky a konečně budeme mít příležitost věnovat se tomu, co je třeba udělat.«

Vyplašila se jako kotě, které shodíte s polštáře na zem. »Ale dneska není pondělí. Somerset & Ojack posílají práci přece jen v pondělí.«

Sam se skoro svinul bolestí. Připomněla mu, že kdyby neměl tu právnickou otročinu, kterou dostával jednou týdně od Somerseta & Ojacka, byl by právníkem jen podle titulu, ne-li dokonce jen duchem. »Nadiktuju vám dopis, slečno Hillová,« odpověděl pevně. »Až si dáte dohromady všecko, co k tomu potřebujete, můžeme se do něj pustit.«

Tina se vrátila, než by stačil zavrtět hlavou, a přinesla si stenografický blok a tužky.

»Normální hlavička, dnešní datum,« začal Sam. »Adresujte to Obchodní komoře, Glunt City, Ohio. Vážení pánové, mohli byste mě informovat, zda u vás v současné době není zaregistrována firma, která nese jméno Postav si svého člověka, případně podobný název? Zajímá mě i informace, zda firma s výše uvedeným či podobným názvem v poslední době neprojevila zájem o členství ve vaší společnosti. Jde o neformální dotaz vyžádaný klientem, kterého zajímá jeden z výrobků organizace, jejíž adresu si založil. Podpis a ještě toto: P. S. Mého klienta rovněž zajímá, jaké jsou obchodní perspektivy lokality ve vašem městě, která nese jméno Příčná třída či ulice. Jakékoli údaje o této adrese a organizacích, jež na ní momentálně sídlí, přijmeme s velkým potěšením.«

Tina na něj vykulila obrovské modré oči. »Same, ty máš nového klienta,« vydechla, jako kdyby si nevšimla odstupu, s nímž ji oslovil. »Já jsem tak ráda. Vypadal sice poněkud zlověstně, ale zase v něm bylo cosi distingovaného, takže jsem si byla jistá, že…«

»Kdo? Kdo vypadal poněkud zlověstně?« »Přece ten tvůj nový klient!« Sam měl nepříjemný pocit, že málem dodala »pitomý«. »Když jsem dneska ráno přišla, tak s chlapíkem z výtahu zrovna mluvil nějaký hrozně vysoký stařec v dlouhém černém kabátě. Obrátil se ke mně, myslím tedy chlapík od výtahu, a povídá: „Tohle je sekretářka pana Webera. Řekne vám všecko, co potřebujete." A přitom na mě mrknul. Jistě uznáš, že když se to tak vezme, je to poněkud nezdvořilé a já to taky tak chápala. Ten stařec se na mě jen podíval, až z toho málem přejel mráz po zádech. Pak se sebral, odešel a mumlal si: „Buď jsou vyšinutý, nebo podvádějí. Normální nejsou nikdy. Ani vyrovnaní nejsou!“ Což si myslím, taky nebylo moc zdvořilé. A byla bych ráda, abys to věděl, když je to tvůj nový klient.« Posadila se a začala konečně znovu dýchat.

Vysoký, zlověstně vyhlížející stařec v dlouhém černém plášti, který o něm tahá informace z chlápka od výtahu. To je sotva obchodní záležitost. A ostatně, Sam žádnou kostru ve skříni neschovává. Zato ten stařec může mít něco společného s jeho prapodivným vánočním dárkem, napadlo ho vzápětí.

»… ale to je moje nejmilejší tetička, víš,« říkala Tina, »a přijela z ničeho nic.« Pokoušela se mu vysvětlit, jak to bylo s jejich schůzkou o vá-nocích. Naklonila se k němu a Sam ucítil, jak se do něj vlévá touha.

»To nic,« řekl. »Věděl jsem, že si něco vymyslíš, abys nemusela přijít. Když jsi zavolala, bylo mi to sice trochu líto, ale už jsem se z toho dostal. Jsem přece Sam, co nemá nikdy nic proti pěknejm holkám, víš? Co takhle zajít si spolu na oběd?«

»Na oběd?« Pobaveně zatřepala rukama. »To už jsem slíbila Lewovi, tedy panu Knightovi. Ale vůbec mi nebude vadit, když půjdeš s námi.«

»Fajn. To beru.« Docela rád pomůže Lewovi spolknout lžičku jeho vlastní medicíny.

Lewovi Knightovi se fakt, že místo s milou společnicí bude obědvat s milou společností, líbil tak málo, jak jen si Sam přál. Ke vší smůle však Lew dokázal i přesto vyprávět o podrobnostech případu, na němž pracoval, o výši očekávaného honoráře a o případných výhodách, které se na tom daly vyzískat. Po jednom či dvou pokusech zmínit se o zajímavé poslední vůli, již přepracovával pro firmu Somerset & Ojack, se Sam uchýlil k dennímu snění. Lew okamžitě nechal případ Rosenthal versus Rosenthal plavat a začal si s Tinou poťouchle špitat.

Venku před restaurací se sníh počínal měnit v břečku. Ve většině obchodů zrovna vyměňovali vánoční výlohy. Sam si prohlížel dětské stavebnice, zahalené staniolovými třásněmi a zářící umělým sněhem. Postav si rádio, mrakodrap, letadlo! Ale »pouze s pomocí stavebnice Postav si svého člověka si ho můžete…«

»Musím už domů,« prohlásil z ničeho nic. »Vzpomněl jsem si na jednu důležitou věc. Kdyby něco, zavolejte mi.«

Nechávám Lewovi volné pole, říkal si, když objevil v podzemce volné sedadlo. Ale hořkost pravdy spočívala v tom, že pole bylo volné tak jako tak, ať tam byl, nebo ne. Na fakultě se Lewovi říkalo vlčák Knight a ode dne, kdy si všiml, že Tina vlastní správné množství tělesné hmoty k vyplnění šatů, se Samovy šance rovnaly asi tak úmyslu vyrazit si s instalatérským hasákem na trezor ve Fort Knoxu.

Tina dnes neměla brož, kterou jí dal. Avšak na malíčku pravé ruky se jí blýskal malý křiklavý prstýnek. »Někdo se má, někdo se nemá,« filozofoval Sam. »Já se holt nemám.«

Ale stejně by bylo prima mít se s Tinou.

Když odemykal dveře svého pokoje, překvapil ho pohled na neustlanou postel, oznamující se zmuchlaným stoicismem, že tu nebyla uklízečka. To se přece ještě nikdy nepřihodilo. Ale ovšem! Nikdy předtím pokoj nezamykal. Ta holka si určitě myslí, že chce mít své soukromí.

Snad si to myslí.

Zpod postele obscénně zářily kravaty tety Maggie. Mrskl je spolu s kabátem a kloboukem do skříně. Potom si pomalu umyl ruce a rozhlédl se kolem dokola.

Tamhle to je. Ať se pohledu na mohutnou masivní krychli vyhýbal sebevíc, stála náhle přímo před ním. Byla tu a nepochybné obsahovala tutéž bizarní kolekci, kterou si pamatoval.

»Otevřít,« řekl a bedna se otevřela.

Na jejím dně ležela instrukční knížka, stále rozevřená na kovové stránce s obsahem. Rohem se zachytila v přihrádce s nějakým podivným aparátem. Opatrně vyňal celou přihrádku z bedny.

Vyprostil knihu ven a všiml si, že přístroj se skládá hlavně z jakýchsi objektivů, pospojovaných kolem cívky s elektronickým systémem. Všechno bylo připevněno na zelené podložce. Otočil ji a na spodní straně objevil nápis stejným typem písma, jakým byla tištěna knížka. Stálo tam »Kombinovaný elektronový mikroskop s pracovní plochou«.

Neobyčejně opatrně odložil věc na zem. Jednu po druhé vyndával z bedny další součásti soupravy, počínaje »Lehkým biokalibrátorem« a konče »Bleskovým oživovačem«. Kolem bedny rozestavil do pěti mnohobarevných řad ampule s tělesnými tekutinami a nádoby se základními chrupavčitými tkáněmi. Podél boků byly srovnány neobyčejně tenké zvrásněné blány. Když je zlehka stiskl na některém z rohů, nabyly trojrozměrných tvarů lidských orgánů a jejich podobu i velikost bylo možno modelovat odštipováním kterékoli části povrchu — zcela nepochybně to bylo něco jako formy.

Pěkná sbírečka. Kdyby to mělo solidní vědeckou základnu, pak tahle bedna mohla znamenat nepředstavitelné bohatství. Nebo velmi užitečnou příležitost k publicitě. Nebo … něco to rozhodně znamenat mohlo!

Jen kdyby to mělo doopravdy vědecký základ!

Sam sebou praštil na postel a otevřel instrukční knížku na stránce s Prvními kroky k biochemii.

Ještě týž den v devět hodin večer dřepěl u »Kombinovaného elektronového mikroskopu s pracovní plochou« a začal otevírat lahvičky. V devět čtyřicet sedm stvořil Sam Weber svou první jednoduchou živou věc.

Kdyby se vzala jako měřítko první kapitola bible, tak to nic moc nebylo. Jen primitivní hnědá plíseň, která se v zorném poli mikroskopu skromně přiživovala na kousku rohlíku, vytvořila několik spor a během dvaceti minut zahynula. Ale udělal ji on. Zkonstruoval určitou formu života, schopnou žít na kousku určitého rohlíku, a ta nemohla žít nikde jinde.

Na večeři šel s jediným úmyslem, opít se. Avšak už po kapce alkoholu se mu navrátil božský pocit tvůrce všehomíra a donutil ho odkvapit zpátky.

Nadšení, jaké prožil nad hnědou plísní, se ten večer podruhé nedostavilo, i když zkonstruoval gigantickou molekulu bílkoviny a celou spoustu filtrovatelných virů.

Z malého dragstoru na rohu, kde obyčejně snídal, zatelefonoval hned druhý den ráno do kanceláře. »Dneska zůstanu celý den doma,« řekl Tině.

Trošku ji to udivilo a předala telefon samotnému Lewu Knightovi. »Hele, kolego, že ty sis tam u vás v ulici zavedl praxi? Perry Mason se uchýlil se svými případy do ústraní! Zrovna před chvílí kolem proječely dvě sanitky.«

»Jasně, jak se tu objeví, tak to vyřídím,« řekl Sam.

Protože se tak jako tak blížil víkend, rozhodl se, že si vezme volný i druhý den. Do pondělka, kdy se v ošatce firmy Somerset & Ojack objeví nové osamělé vejce, stejně neměl co na práci.

Cestou domů si koupil knížku o moderní bakteriologii. Byl to skvělý pocit konstruovat a zdokonalovat! jednobuněčné tvory, jejichž místo v systému živé přírody by pro vědce této éry bylo krajně tvrdým oříškem. Instrukční knížka Postav si svého člověka poskytovala jen pár příkladů a obecných pravidel, avšak s tím, co se dozvěděl z bakteriologie, měl před sebou svůj nový svět jako perlu v otevřené mušli.

To je nápad, udělat si pár mušlí. Tedy jejich perleť nebyla tak tvrdá, jak by měla být, a nemohl sebrat dost odvahy, aby ochutnal, zda jsou jedlé, ale zcela nepochybně se daly otevřít. Kdyby si dal trochu práce a zdokonalil techniku, bezesporu by vyřešil veškeré problémy s potravou.

Postupovat podle příručky bylo velice jednoduché. Byla vydatně ilustrována obrázky, které se při otočení stránky proměňovaly v třírozměrné předměty. Velice máločemu se muselo prostě věřit: komplikované důkazy následovaly vždy až po těch jednodušších. Potíž měl občas jenom s různými odkazy typu »Tentýž princip se využívá ve fanofotlikových hračkách« nebo »Jsou-li zuby téměř jokelovány nebo demortonovány, nezapomeňme na Bacterium cyanogenum a nevhodnou roli, kterou hraje« a jindy zase »Jestliže už máte doma rubikulární model, můžete kapitolu věnovanou modelům člověka vynechat«.

Když po krátké úvaze Sam usoudil, že nic z toho, co má doma, rubikulární model nepřipomíná, cítil se oprávněný obrátit na stránku, na níž začínala kapitola o modelech. Pocit, že je jen něco jako malý kluk, který si hraje s vláčkem, už překonal, dokázal teď víc, než o čem špičkoví světoví biologové doufali, že by mohla vyřešit další generace. Co ještě ho čeká dál a jaké problémy ještě dokáže rozřešit?

»Nikdy nezapomínejte, že modely se konstruují jen jednoúčelové.« Nezapomenu, slíbil Sam. »Ať už jde o modely lékařské, krejčovské, malířské, nebo dokonce suneviární, každý je konstruován jen pro jedinou operaci. Stavbou modelu schopného víc než jedné funkce se dopouštíte přečinu, který lze trestat veřejnou důtkou.«

»Ke stavbě kteréhokoli ze základních modelů…«

Tohle vypadalo už dost složitě. Třikrát nechal práce na nestvůrách, které mu vznikaly pod rukama, a začínal znovu. Trvalo až do nedělního odpoledne, než měl model celý, nebo spíše necelý.

Měl dlouhé paže, i když díky malé chybě byla jedna delší než druhá, hlavu bez obličeje a trup. Nohy mu chyběly, stejně jako oči, uši a reprodukční orgány. Ležel na posteli a mručel červeným okrajem úst, která měla sloužit jak pro přijímání, tak pro vyměšování potravy. Mával v pomalých kruzích dlouhýma rukama, určenýma pro nějakou jednoduchou operaci, která ještě nebyla vynalezena.

Sam si ho prohlížel a náhle ho napadlo, že život může být stejně nehezký jako otevřená polní latrína uprostřed léta.

Musel ho rozložit. Od konečků prstů bez kostí až po spodek dole zalepeného trupu měřil skoro metr a to vylučovalo použití malého přístroje, s nimž rozkládal ústřice a další drobné tvory. Na velkém rozkládací stálo jasně žluté upozornění »Užívat pouze pod přímou kontrolou ochránce populace. Volej A 76 nebo zbav své id stability.«

A 76 pro Sama znamenalo asi totéž jako suneviárnost a Sam usoudil, že díky bohu jeho id už je tak jako tak dost nestabilní. Musel se obejít i bez ochránce populace. Velký rozkladač pracoval pravděpodobně na stejném principu jako malý.

Připevnil přístroj k nohám postele a namířil jej. Potom stiskl spínač umístěný na hladké plošce dole.

O pět minut později byla z modelu jen jasná, mazlavá hmota pokrývající postel.

Když Sam uklízel pokoj, nemusel ho už nikdo přesvědčovat, že velký rozkladač skutečně vyžaduje dohled ochránce populace nebo každopádně někoho, kdo by pomohl. Z beznohého stvoření zachránil k dalšímu použití, co mohl, i když pochyboval, že v průběhu dalších padesáti let nebo tak nějak bude stavebniciještě potřebovat. A zcela jistě už nikdy nebude používat rozkladač. Kdyby tu věc strčil do mlýnku na maso a pověsil se na kliku, dokud ji nerozmačká, určitě by to byla méně znechucující podívaná.

Když za sebou zavíral dveře a vyrážel na menší flámek, udělal si v duchu poznámku, že by hned zítra ráno měl koupit nějaká nová prostěradla. Dneska se bude muset vyspat na zemi.

Po lokty zabořený do prkotin firmy Somerset & Ojack si Sam dobře uvědomoval pohledy Lewa Knighta i Tinino nechápavé pomrkávání. Kdyby jen věděli, jásal v duchu! Ale Tina by si nejspíš pomyslela jen, že je to »báááječnééé!«, a Lew Knight by nanejvýš utrousil vtípek asi jako, »No ne! Malej Frankenstein osobně!« Stačí však jen pomyslet, co by Lew pravděpodobně rozpoutal, kdyby měl nějakou možnost rozmnožit, byť v omezených rozměrech, obsah stavebnice Postav si svého člověka a obchodně ji využít. Zatímco on, sakra, vždyť se s tím udělátkem dá provést spousta jiných věcí. Spousta.

»Hele, kolego,« Lew Knight byl přišpendlený na rohu jeho psacího stolu, »co mají znamenat ty dlouhé víkendy, které si teď bereš? Možná že si v advokacii dost nevyděláš, ale nemyslím, že by se můj společník měl bokem věnovat zrovna podomnímu nabízení předplatného na časopisy.«

Sam si před hlasem s přízvukem smirkového papíru v duchu zacpal uši. »Píšu knihu.«

»Právnickou příručku? Weber O bankrotářství?«

»Ne, knihu pro děti. Lew Knight aneb Trouba mezi neandrtálci.«

»To se bude blbě prodávat, titul postrádá údernost. Napiš spíš něco jako Rytíři, lupiči a vrahouni, po takových věcech dneska masy letí. Mimochodem, Tina mi říkala, že jste se nějak dohodli na Silvestru, ale podle ní by ti prý nijak moc nevadilo, kdybych ji místo tebe doprovodil já… Já si taky nemyslím, že by ti to nějak vadilo, jenže jsem asi zaujatý. Zejména proto, že jsem už objednal stůl u Cigalů, kde je obyčejně na Silvestra přece jen míň lidí než v Automatu.«

»Nevadí mi to.«

»Fajn,« řekl Lew Knight, jako by mu něco dovoloval, a zvedl se. »Mimochodem, ten případ jsem vyhrál. Vyneslo to pěknej balík. Dík, že ses o to zajímal.«

Když přišla Tina s poštou, taky chtěla vědět, jestli něco nemá proti novému plánu na Silvestra. A zase nic neměl. Kde že byl ty dva dny? Měl moc práce, moc práce. Něco úplně nového. Něco důležitého.

Zírala na něj, jak odděluje nabídky použitých aut se zárukou, že nemají najeto víc než čtvrt miliónu mil, od zdvořilých upomínek, že pořád ještě dluží polovinu školného z právnické fakulty za loňský rok a kdy že hodlá zaplatit?

V jedné z obálek nebyl ani účet, ani reklamní leták. Hned, jak spatřil pozoruhodné poštovní razítko Glunt City, Ohio, ztratilo Samovo srdce okamžitě zájem pokračovat v monotónním koloběhu pumpování, které mu přináleželo.

Vážený pane, v současné době v Glunt City neexistuje firma, která by nesla jméno jakkoli podobné názvu Postav si svého člověka. Rovněž nám není známo, že by se podobná organizace hodlala připojit k naši obchodní komoře. Ve městě se nenalézá ani komunikace, jež by se nazývala Příčná. Naše ulice směřující od severu k jihu jsou pojmenovány podle indiánských kmenů, zatímco třídy ve směru východ - západ jscu označovány číselně v násobcích pěti.

Glunt City je uzavřené město obytného charakteru a hodláme je jako takové i udržet. Jsou zde povoleny pouze maloobchodní a servisní služby. Jestliže máte zájem postavit si v Glunt City dům a můžete poskytnout záruky, že jste běloch, křesťan a ze strany otce i matky máte alespoň patnáct generací anglosaských předků, rádi vám poskytneme další informace.

Thomas H. Plantagenet, starosta

P. S. Poblíž města se buduje přistávací plocha pro soukromá trysková i vrtulová letadla.

Takže takhle. Náhradní náplně do ampulí a nádob už nesežene, i kdyby měl po ruce jeden či dva zbytečné slunky, s nimiž by je mohl zaplatit. Bude lepší s materiálem hospodařit a uchránit si ho tolik, kolik jen bude možné. Avšak žádné rozkládání!

Že by společnost Postav si svého člověka vznikla v Glunt City až za nějaký čas, kdy se město i proti úzkoprsé nevůli svých obyvatel promění v průmyslovou metropoli? Nebo že by ten balík sklouzl z nějaké rozdílné dráhy v toku času, z nějakého údobí, jež existuje na Zemi s jinými dimenzemi? Něco společného s tou naší by mít měla, proč jinak by se i tam používala angličtina? A vůbec, z jakého důvodu dostal bednu zrovna on, má to být třeba dobročinnost, nebo co?

Tina se ho na něco ptala. Sam se odpoutal od bezbřehých spekulací a zamyslel se nad jejími naprosto konkrétními tvary.

»Takže jestli pořád stojíš o to, strávit Silvestra se mnou, budu muset Lewovi říct, že maminka se bojí žlučníkového záchvatua že s ní musím zůstat doma. Myslím, že by ti potom prodal tu rezervaci u Cigalů se slevou.«

»Doopravdy dík, Tino, ale já teď fakt nemám peněz zrovna nazbyt. Ostatně vy s Lewem se tak jako tak k sobě víc hodíte.«

Tohle by Lew Knight neudělal, ten podřezával krky docela bezstarostně. A stejně se Tina k Lewovi spíše nehodila.

Proč taky? Dokud se Lew nenaučil nadzdvihnout obočí, kdykoli prošla Tina kolem, byla to všechno Samova záležitost. Ostatní v kanceláři tuhle skutečnost vzali na vědomí a šli jim z cesty. To nebyla jen otázka Lewova úspěchu a finančního zabezpečení, prostě se rozhodl, že Tinu bude mít, a měl ji.

To bolelo. Tina nebyla nijak zvláštní, nebyla ani kultivovaná společnice, ani příliš inteligentní, ale chtěl ji. Byl s ní rád. Byla to žena, o niž stál, ať už to pro něj bylo dobré, nebo naopak, ať už jejich vztah měl nějaký solidní základ, nebo ne. Vzpomínal si na své rodiče, o které ho připravila železniční nehoda. Teoreticky se k sobě nehodili, ale byli spolu zatraceně šťastni.

Myslel na to ještě večer, když listoval kapitolou »Zdvojování sebe i svého kamaráda«. Bylo by zajímavé udělat Tinino dvojče.

»Jednu pro mě, jednu pro Lewa.«

Jen kdyby tu nebylo to hrozné riziko, že udělá nějakou chybu. Jeho model nebyl vůbec perfektní, každou paži měl jinak dlouhou. Představoval si stejně nesouměrnou Tinu, kterou by se nikdy neodhodlal rozložit, jak kulhá jeho životem.

A navíc kniha varovala: »Umělé dvojče, byť vás bude v každičké maličkosti připomínat, nebude mít zkušenost pozvolného dospívání, již jste prožil vy sám. Nebude dosahovat vaší duševní stability, nebude schopné vyrovnat se s neobvyklými situacemi a bude mnohem snáze podléhat neurózám. Bezchybnou kopii lidské osobnosti dokáže vytvořit jen profesionální duplikátor živých tkání pomocí dokonalé aparatury. Vámi vytvořené dvojče bude sice schopné žít a dokonce se rozmnožovat, ale nikdy nebude možno považovat je za plnohodnotného a odpovědného člena lidské společnosti.«

Hm, tohle by mohl zkusit. I když Tina bude o něco méně duševně stabilní, sotva si toho někdo všimne, a možná že by v takovém případě i bylo oč stát.

Někdo zaklepal na dveře. Otevřel a tělem se snažil zastínit bednu. Byla to jeho domácí.

»Celý minulý týden jste zamykal, pane Webere, takže uklízečka vám tu nemohla poklidit. Mysleli jsme, že nechcete, aby dovnitř někdo chodil.«

Udělal krok do haly a zavřel za sebou. »Jo. Pracoval jsem doma na jednom velice složitém právním problému.«

»Aha.«

Vycítil vražednou zvědavost a změnil předmět hovoru. »Ale proč tak nastrojená, paní Lipantiová, na silvestrovský večírek?«

Sebevědomě si uhladila černé nabírané šaty. »A-ano. Ze Springfieldu dneska přijela sestra s manželem a chtěli bychom si někam vyrazit. Jenomže… jenomže dívka, která k nám měla přijít a ohlídat jejich děcko, zrovna zatelefonovala, že jí je špatně. Takže se bojím, že nikam nepůjdeme, ledaže by někdo… tedy myslím, ledaže by dítě pohlídal někdo jiný… no prostě někdo, kdo dneska není nijak zadaný a kdo…« V předstíraném zděšení z toho, o jakou laskavost žádá, sotva kuňkala.

Když se to tak vezme, stejně neměl dneska co dělat. A domácí bývala v dobách, kdy mu nezbývalo než se držet v rámci výmluvy »samozřejmě že nájemné zaplatím hned zítra nebo pozítří«, docela příjemná. Jenomže proč, sotva kdokoli z těch miliard lidí, co jsou na Zemi, dostane něco jako černého Petra, strká ho automaticky Samu Weberovi?

Pak si vzpomněl na Kapitolu IV. O nemluvňatech a jiných tvorech malých rozměrů. Od onoho večera, kdy rozkládal model na výchozí složky, si v příručce četl, jen aby se procvičil v teorii. Neměl moc chuti udělat nějaký strašidelný omyl pro změnu s tvorem malých rozměrů. Avšak zdvojování by tak obtížné být nemělo.

Jenom pro pána Jána, pro Aeskulapa a Doktora v domě i na moři, rozkládat už nehodlal. V takhle velkém městě, zvlášť za temné noci, se přece musí najít způsob, jak se něčeho zbavit. Však na něco přijde.

»Rád na to děťátko pár hodin dohlédnu.« Vykročil do chodby, aby předešel zdvořilým protestům. »Beztak na dnešek nemám nic domluveného. Ne, už o tom nemluvte, paní Lipantiová. Rád vám vyjdu vstříc.«

V bytě u domácí si ho její nervózní sestra poměřila pochybovačnýma očima. »Jestli zapláče takovým hlubokým rovnoměrným hlasem, stačí jen, když si pospíšíte, a nenadělá se ani moc škody. Opravdu ne.«

Vyprovázel je až ke vchodu. »Pospíším si,« ujišťoval matku. »Jen co mi naznačí, o co jde.«

Ve dveřích se paní Lipantiová zastavila. »Už jsem vám povídala o tom chlapovi, co se po vás odpoledne ptal?«

Zase? »Vysoký starý muž v dlouhém černém kabátě?«

»Díval se na mě, no hrůza! A mluvil, jako by pořád zadržoval dech. Znáte ho?«

»Moc ne. Co chtěl?« »Ptal se, jestli tu bydlí nějaký Sam Weaver, který je právníkem a který minulý týden strávil většinu času u sebe v pokoji. Řekla jsem mu, že tu sice bydlí Sam Weber, jmenujete se přece křestním Sam, který je právníkem a tak nějak trávil čas, ale že poslední Weaver se odstěhoval víc než před rokem. Chvíli se na mě díval a pak jen zabručel: „Weaver, Weber, možná udělali chybu.“ A vypochodoval, aniž řekl na shledanou nebo se nějak omluvil. Takový ne zrovna zdvořilý pán, řekla bych.«

Sam se zamyšleně vrátil k dítěti. Zvláštní, jak přesný obrázek si už o tom muži vytvořil, aniž ho kdy viděl! Možná proto, že obě ženy, které se s ním zatím potkaly, podléhaly snadno svým pocitům a stačilo jen slyšet jejich vyprávění, aby si sám udělal vlastní dojem.

Pochyboval, že by došlo k nějaké chybě: ten muž při obou příležitostech hledal jeho, a že věděl o jeho nepřítomnosti v oslovské lavici kanceláře minulý týden, to jen dokazovalo. Zdálo se, že zatím o setkání nestojí, že čeká, až narazí na nějaký specifický důkaz identity, který bude bez jakéhokoli stínu pochyb. Jako kdyby měl právnické myšlení.

Sam si byl jistý, že vše, co se kolem něho děje, souvisí se stavebnicí Postav si svého člověka. Celé tohle pátrání zpovzdálí začalo, až když dostal dárek z roku 2553, až když ho začal používat.

Avšak dokud ten člověk v dlouhém černém kabátě nepřijde přímo za ním a neřekne, o co mu vlastně jde, nedá se s tím moc co dělat.

Sam vystoupal po schodech nahoru ke svému lehkému biokalibrátoru.

Opřel otevřenou příručku o pelest postýlky a zapnul přístroj na plnou kapacitu snímání. Kalibrátor se pomalu valil přes buclaté tělíčko a děcko potěšené kvokalo. Z otvoru v přístroji se odvíjela kovová páska pokrytá, alespoň příručka to tvrdila, nejpodrobnějšími údaji o dětském organismu.

Byly podrobné. Sam jen užasle vydechl, když ve zvětšení hledáčku přístroje uviděl, že na pásce je o dítěti tolik údajů, za kolik by si dětský lékař vzal třikrát hypotéku na samu nesmrtelnou duši. Tyroidní kapacita, chromozomální struktura, cerebrální proudy. Vše úhledně srovnáno do patřičných souborů, jak je vyžadoval stavební postup. Tempo růstu lebky v minutách pro následujících deset hodin, hodnoty osifikace chrupavčitých tkání, rozdíly hormonálních sekrecí mezi stavem aktivity a klidu.

Byl to plánek; něco jako kdyby si dal napsat předpis na dítě.

Sam děcko nechal, ať se podivuje nad vlastním pupíkem, a pádil do svého pokoje. Podle údajů pásky zmenšil díly formy do vyžadovaných rozměrů. Potom, téměř dřív, než si zcela uvědomil, začal konstruovat malého človíčka.

Lehkost, s níž práce postupovala, ho udivovala. Zřetelně záleželo hlavně na zručnosti: dát dohromady model bylo mnohem těžší. Fakt, že jen kopíroval a měl k dispozici pásku s informacemi, problém zjednodušoval.

Dítě vznikalo přímo před očima.

Hodinu a půl poté, co získal první údaje, byl se vším hotov. Se vším kromě oživení.

V tom okamžiku se na chvíli zarazil. Přibrzdila ho zošklivující vyhlídka na rozklad, setřásl ji však. Musí se přesvědčit, zda práci zvládl a jestli tohle dítě může dýchat, pak pro něj už není nic nemožné! Navíc nemohl svůj výtvor nechávat v neživé podobě moc dlouho; nebezpečí, že se jeho práce i materiál zkazí, rostlo každým dalším okamžikem.

Nastartoval oživovač.

Dítě se zachvělo a dlouze a zhluboka zaplakalo. Sam se vrhl dolů do bytu domácí a popadl plenku, připravenou pro ten případ na posteli. Vlastně víc plenek.

Hned poté, co zvládl nezbytné úpravy, napřímil se a dobře si své dílo prohlédl. Svým způsobem byl něco jako tatík, alespoň se tak pyšně cítil.

Bylo to dokonalé malé stvoření, usměvavé a plné zdraví.

»Tak jsem je zdvojil,« řekl šťastně.

Každičký detail byl na svém místě. Obě poloviny obličeje správně ne zcela přesné, v bříšku replika původního oběda děcka v patřičné fázi trávení. Stejné vlasy, stejné oči, nebo že by ne? Sam se znovu sklonil nad děckem. Byl by přísahal, že to druhé bylo blond. Jeho dítě mělo ale tmavé vlasy, a čím víc se na ně díval, tím se mu zdály tmavší a tmavší.

Do jedné ruky vzal dítě a do druhé lehký biokalibrátor.

Dole obě děti položil jedno vedle druhého na velkou postel. Teď už nebylo pochyb; jedno bylo světlovlasé, zatímco produkt jeho plagiátorství byl definitivně tmavovlasý.

Biokalibrátor ukázal i další rozdíly: jeho výtvor měl o něco rychlejší tep a nižší hodnoty krevního obrazu. Taky nepatrně vyšší mozkovou kapacitu, byť obsah byl týž. Hladina adrenalinu a sekrece žluči obou dětí si byly zcela nepodobné.

Zase chyba. Děcko bylo buď zdokonalením původního vzorku, nebo naopak, každopádně však nepřesnou kopií. A ani netušil, jak by se právě teď mohl dozvědět, zda dítě, které zkonstruoval, může vůbec dospět. To první mohlo.

Ale proč se to stalo? Vždyť se přesně řídil pokyny, každý jeho krok vycházel z údajů kalibrátoru. A takovýhle výsledek! Čekal snad příliš dlouho, než nastartoval oživovač? Nebo to byl prostě jen důsledek nešikovnosti?

Je pár minut před půlnocí, ukazovaly Samovy hodinky. Musí odstranit důkazy o výrobě dětí dřív, než se sestry Lipantiovy vrátí domů. Rychle zvážil všechny možnosti.

Během několika chvil byl zpátky a měl s sebou starý ubrus a lepenkovou krabici. Když balil děcko do ubrusu, s potěšením si uvědomil, že se oteplilo. Nakonec živý náklad vložil do krabice.

Dobrodružné přípravy způsobily, že dítě začalo vrnět a originál v postýlce se přidal jako ozvěna. Sam tiše vyklouzl na ulici.

Všude se motali muži i ženy, vytrubovali na malé trumpetky a jeden druhému přáli doopravdy šťastný Nový rok.

Ušel nezbytnou vzdálenost tří bloků, zahnul doleva a zahlédl nápis: Městský nalezinec. Nad postranními dveřmi svítilo světlo. Jako kdyby si to objednal.

Inspirován náhlým nápadem odběhl na chvíli do průchodu mezi domy. Muselo to vypadat jako doopravdy.

Vylovil pero z náprsní kapsy a tím nejmenším rukopisem, jakým dokázal psát, naškrábal na boční stěnu krabice:

Prosím, postarejte se o moji malou dcerušku. Nejsem vdaná.

Položil krabici na schody a držel ruku na zvonku tak dlouho, dokud nezaslechl, že se uvnitř někdo pohybuje. V okamžiku, kdy sestra otevřela dveře, byl už na druhé straně ulice a v průchodu.

Teprve když se vracel do svého penziónu, vzpomněl si na pupík.

Zastavil se a pokusil se vybavit si děcko. Ano, udělal svou malou holčičku bez pupíku. Její bříško bylo dokonale hladké. To je tak, když se pospíchá! Takové fušerství!

Až děcko rozbalí, možná se trošku podiví. Jak si to asi budou vysvětlovat?

Sam se praštil do čela. »Jako Michelangelo. Jenže on pupík přidal, zatímco já ho zapomněl.«

Vyjma občasného zaúpění bylo v kanceláři den po Novém roce naprosto ticho.

Pročítal zrovna poslední zajímavé stránky příručky, když si uvědomil, že se k jeho stolu poněkud nejistě přiblížila dvojice. Neochotně zvedl oči od vskutku fascinující kapitoly »Nové životní druhy pro chvíle odpočinku«.

Byla to Tina s Lewem Knightem.

Sam ocenil, že ani jeden z nich se mu neposadil na stůl.

Tina měla malý prstýnek, který dostala k vánocům, na prsteníku levé ruky a Lew se pokoušel vypadat jako ovce, což dalo práci.

»Same… včera večer mi Lew… Same, chtěli jsme, abys byl první, kdo… Je to takové překvapení, víš, co myslím! Proč skoro. Přirozeně víme, že by to mohlo vypadat poněkud… Same, my chceme, tedy chtěla bych říct, že my se budeme…«

»… brát,« dokončil Lew Knight téměř přeskakujícím hlasem. Poprvé za celou dobu, co ho Sam znal, vypadal nejistě a jako kdyby se obával, co mu život přinese. Tvářil se jako člověk, který objeví v pomerančové šťávě k snídani zrovna narozenou chobotnici.

»Způsob, jak mě Lew požádal o ruku, by se ti strašně líbíl,« chrlila ze sebe Tina. »Tak nepřímo. A tak stydlivě. Povídala jsem mu potom, jak jsem si nejdřív myslela, že mluví o něčem docela jiném. Dalo mi práci, abych ti vůbec porozuměla, že ano, miláčku?«

»Cože? Jo, jasně, dalo ti moc práce, abys pochopila, co povídám.« Lew zíral na svého bývalého soka. »Moc tě to překvapilo?«

»Vůbec mě to nepřekvapilo. Vy dva se k sobě tak dobře hodíte, že mi to bylo jasné od samého počátku.« Sam odmumlal blahopřání a dobře si přitom všímal, jak ho Tina pozoruje. »A teď, jestli mě omluvíte, musím okamžitě vyřídit jednu naléhavou věc. Bude to takový zvláštní svatební dar.«

Lew upadl do rozpaků. »Svatební dar? Tak brzy?«

»A proč ne,« řekla mu Tina. »Sehnat tu správnou věc není vždycky jednoduché. A tak vzácný kamarád jako Sam nám určitě bude chtít dát i vzácný dárek.«

Sam se rozhodl, že už si užil dost. Popadl příručku, kabát a vyběhl ven.

Když dorazil ke schodům před vchodem do penziónu, dospěl k závěru, že tahle rána, jakkoli bolestná, rozhodně minula jeho srdce. A když si vzpomněl, jak se Lew Knight tvářil, musel se smát. Vtom ho zatahala za rukáv domácí.

»Dneska tu ten chlap byl zase, pane Webere. Říkal, že by vás rád navštívil.«

»Který chlap? Ten starý, vysoký?«

Paní Lipantiová, ruce spokojeně zkřížené na hrudi, přikývla. »Taková nepříjemná osoba! Když jsem mu řekla, že nejste doma, trval na tom, abych ho zavedla do vašeho pokoje. Povídala jsem mu, že to bez vašeho dovolení nemůžu udělat, a on se na mě kouknul, jako by mě chtěl zabít. Nikdy jsem nevěřila, že někdo může mít uhrančivé oči, i když teda vždycky tvrdím, ženení kouře bez ohně, ale jestli něco takového jako uhrančivé oči existuje, tak ten chlap je určitě má.«

»Vrátí se ještě?«

»Jo. Zeptal se mě, kdy obyčejně chodíte domů, a já mu řekla, že kolem osmý, a počítala jsem, že jestli se s ním nebudete chtít setkat, budete mít pořád dost času se převléknout, umýt a zmizet, než se sem dostane. A jestli mi, pane Webere, prominete, že to říkám, myslím, že se s ním setkat nechcete.«

»Díky. Ale když se kolem osmé objeví, doveďte ho nahoru. Jestli je to člověk, o kterého mi jde, tak neoprávněně užívám něco, co mu patří, a rád bych věděl, kde se to vzalo.«

V pokoji pečlivě odložil příručku a řekl bedně, aby se otevřela. Lehký biokalibrátor nebyl nijak rozměrný a klidně se dal zabalit do novin. Za pár minut byl už na cestě do města a pod paží nesl neobvykle tvarovaný balík.

Uvažoval o tom, jestli ještě pořád chce Tinu duplikovat. Ano, přese všechno ano. Pořád to byla žena, o niž stál víc než o kteroukoli jinou ze všech, co dosud poznal. Jestli se originál vdá za Lewa, replice nezbude než on. Jenže replika bude asi mít ty samé vlastnosti jako Tina v okamžiku měření, a je tudíž možné, že i ona se bude chtít vdát za Lewa.

Díky tomu by sice byla celá situace poněkud praštěná, ovšem k tomuhle rozcestí měl pořád ještě hodně daleko. Mohlo by být dokonce i zábavné.

Mnohem víc ho znepokojovala možnost, že udělá chybu. Jím stvořená Tina by taky mohla být v mnoha ohledech nevyrovnaná, třeba ve všem nějak posunutá. Jako nepovedená barevná fotografie může i ona časem ztratit všechny barvy. Nebo může být velice snadno nějak vyšinutá či nenapravitelně potrhlá a ovoce takové chyby může dozrát až po čase, ve chvíli nějakého vypětí. Zatím se, pokud šlo o vyrábění dvojčat či tvorbu živých modelů, jako žádné velké lumen nepředvedl a chyby, kterých se dopustil na neteři paní Lipantiové, jeho amatérství jen podtrhovaly.

Sam věděl tolik, že kdyby se ukázalo, že Tina je defektní, nikdy by ji nebyl schopen rozložit. Nehledě na vrozenou galantnost a téměř pověrčivou úctu k ženství, vštípenou mu lety dětství na malém městě, měla tu svou roli i nesmírná hrůza, pociťovaná při každém pomyšlení na to, že něco tak milovaného by mělo projít týmž rozkladným procesem jako, dobrá, ten model. Ale kdyby přehlédl něco základního, co jiného by se mohlo udělat?

Jediným řešením bylo nepřehlédnout nic. Když stařičký výtah dokodrcal k jeho kanceláři, Sam se trpce zašklebil. Kdyby jen měl čas trochu si to vyzkoušet na někom, jehož reakce by znal tak přesně, že by se jakákoli odchylka od normy dala okamžitě poznat! Avšak ten divný vysoký chlap se objeví už dneska večer, a jestli má co do činění s firmou Postav si svého člověka, mohl by Samovy pokusy rázně ukončit. Jenomže kde takového člověka najde, má jen pár přátel a žádného doopravdy důvěrného. Aby pokus měl smysl, musí to být někdo, koho zná tak dobře jako sebe samého.

Jako sebe samého!

»Už jsme na místě, pane!« Muž obsluhující výtah se na něj vyčítavě podíval. Sam vykřikl tak jásavě, že muž ze samého leknutí zastavil přepravní prostředek šest palců pod úrovní podlahy a to se mu nestalo od dávno minulých dob, kdy poprvé nervózně uchopil ovládací páku výtahu. Když zachmuřeně zavíral za právníkem dveře, měl pocit, že na jeho kvalifikaci padl stín.

A proč ne sebe samého? Sam své vlastnosti znal lépe než Tininy a cokoli duševně nestabilního ve svém reprodukovaném já by rozpoznal dřív, než by se porucha rozvinula v psychózu nebo ještě v něco horšího! Přitažlivost věci umocňovalo i to, že z rozkladu přebytečného Sama Webera by ho nijak nehryzlo svědomí. Právě naopak: v takovém případě by měl strach z možnosti existence své osobnosti v duplikátu a odstranit ho by bylo jen úlevou.

Zdvojení sebe samého bylo ideální. Získal by nezbytnou praxi v prostředí, které dobře znal. Bude si jen muset dělat pečlivé poznámky, aby, když se cokoli zvrtne, věděl, čemu se vyhnout, až bude dělat svou vlastní Tinu.

Možná že ten starý paprika se vůbec nezajímá o stavebnici. A kdyby ano, může se Sam zařídit podle rady domácí, a až přijde, nebýt doma. Nadějné vyhlídky, kam se jen podíval.

Lew Knight zíral na přístroj, který Sam třímal v rukou. »Co u všech svatých je zase tohle? Vypadá to jako sekačka na trávu do truhlíku za oknem.«

»To je, jaksi, takové měřítko. Prostě se tím získávají správné míry pro jednu věc, ale nejen to. A pokud nebudu znát Tininu správnou míru, nebo míry, nemůžu ten dar sehnat. Tino, vadilo by ti, kdyby sis zašla do haly?«

»Néé.« Pochybovačně si aparát prohlédla. »A nebude to bolet?«

Ani trochu, ujistil ji Sam. »Jen bych chtěl, aby ta věc byla pro Lewa překvapení.«

Obličej se jí rozjasnil a vystrkala Sama ze dveří. »Hele, kolego,« zavolal jeden z mladších právníků na Lewa, když vycházeli.»Ať ti neleze do zelí. Držba, to je Samova specialita. Už ti ji nikdy nepřivede zpátky.«

Lew se chabě zašklebil a sklonil se nad prací.

»Teď bych rád, abys šla na záchod,« vysvětlil Sam dotčené Tině. »Budu hlídat venku a každému, kdo bude chtít dovnitř, řeknu, že záchod je rozbitý. A jestli tam někdo je, počkej, až odejde. Pak se svlékni.«

»Mám se svléknout?« zakňourala Tina.

Přikývl a velmi pečlivě, s důrazem na každý důležitější detail operace jí vysvětlil, jak má lehký biokalibrátor použít, jak opatrně ťuknout do spínače a spustit pásku, jak nevynechat jediný čtvereční centimetr pokožky. »Tahle rukojeť ti pomůže pokryt celá záda. Už se neptej a začni.«

Vrátila se za čtvrt hodiny, natřásala si šaty a zaujatě se mračila nad páskou. »To je nejpodivnější věc, jakou jsem… podle tohohle čísla můj obsah jódu…«

Sam rychle hrábl po biokalibrátoru. »S tím si nelam hlavu, je to něco jako kód. Poznám podle toho, jakou vzít velikost a kolik čeho. Až ten dárek uvidíš, zblázníš se radostí.«

»Já vím, že jo.« Když si klekl a zkoumal pásku, aby se ujistil, že nástroj použila správně, sklonila se nad ním. »Same, já vždycky věděla, že máš dobrý vkus. Až se s Lewem vezmeme, tak bych hrozně ráda, abys k nám často chodil na návštěvu. Ty máš tak bezvadné nápady! Lew je trochu moc… trochu moc obchodník, víš? Chápu, aby byl úspěšný a tak dál, je to nezbytné, ale úspěch není všechno. Myslím tím, že člověk by měl taky mít kulturu. A ty mi pomůžeš, abych byla kulturní, že jo, Same?«

»Jasně. Se vším, co budu moct, a rád,« řekl Sam neurčitě. Páska byla kompletní, teď zbývalo jen začít!

Zazvonil na výtah a všiml si trochu beznadějné nejistoty, I níž ho pozorovala. »Neboj se, Tino. Budete spolu s Lewem šťastní. A ten svatební dar se ti bude moc líbit.« Ale ne tolik, jako se bude líbit mně, říkal si v duchu, když vstupoval do výtahu.

Doma ve svém pokoji přístroj znovu připravil a svlékl se. Za pár okamžiků měl další pásku s údaji o sobě. Asi by si všechno ještě měl rozmyslet, ale to, jak se blížil k cíli, ho činilo netrpělivým. Zamkl dveře, rychle trochu uklidil nepořádek, který se v místnosti nahromadil, a s gustem zachrochtal nad kravatami tety Maggie; zvlášť ta modročervená téměř ozářila pokoj. Nařídil bedně, aby se otevřela, a byl připraven začít.

Nejdřív vodu. Obrovské množství vody, nezbytné pro konstrukci lidského těla a zejména dospělého těla, musí začít natáčet hned teď. Měl několik hrnců a jedinému kohoutku v pokoji bude nějakou dobu trvat, než je všechny naplní.

Když začal napouštět první hrnec, napadlo ho náhle, zda nemůže chemická nečistota vody nějak ovlivnit výsledný efekt. Samozřejmě že může! Děti v roce 2553 budou brát pravděpodobně absolutně čistou H₂0 jako samozřejmost. Příručka se o této věci sice nezmiňuje, ale jak má vědět, jaký druh vody v té době budou mít k dispozici? Když už se dal do výroby Tiny, měl by dát pozor, aby jeho aqua byla absolutně čistá, a raději ji alespoň převařit.

Další důvod, aby nejprve udělal svou vlastní napodobeninu.

Zatímco čekal, než se voda převaří, připravil si vše, co potřeboval, tak, aby to měl po ruce. Chemikálie už začínaly docházet. Na dítě spotřeboval dost užitečných ingrediencí a je škoda, že ho nedokázal rozložit. Znamenalo to, že v žádném případě se nedalo uvažovat o možnosti nechat žít svou vlastní repliku. Bude své druhé já muset rozložit už proto, aby měl dost materiálu na Tinu II. (Nebo na Tinu první?)

Listoval kapitolami VI, VII a VIII, kde se mluvilo o ingrediencích, o postupu stavby a o rozkládání lidí. Několikrát už to sice četl předtím, avšak za studií udělal nejednou zkoušku jen díky tomu, co si pročetl ještě na poslední chvíli.

Neustálé odkazy na možnost duševní nestability ho znepokojovaly. »Lidé sestavení z této stavebnice budou v nejlepším případě projevovat sklony k pověrčivosti a náchylnost k neurózám typickým pro středověké lidstvo. Při dlouhodobém působení vybočují z hranic normálu a nelze je v žádném jako normální posuzovat. V případě Tiny rozdíl nebude tak hrozný a víc nebylo důležité.

Když skončil s úpravou formy do správných rozměrů, připevnil oživovač k posteli. Potom velice pomalu a s očima téměř neustále zabořenýma do příručky začal duplikovat Sama Webera. V průběhu dalších dvou hodin se o svých vlastních schopnostech i možnostech dozvěděl víc, než věděl kterýkoli člověk od oněch dob, kdy se jistý bezvýznamný primát začal pokoušet pohybovat po zemi za pomoci samotných zadních končetin.

Kupodivu nepociťoval ani posvátný děs, ani nadšení. Bylo to, jako kdyby poprvé konstruoval amatérský radiopřijímač. Hra pro děti.

Když skončil, byla většina ampulí a nádob prázdná. Vlhké formy, ještě ve trojrozměrné podobě, už naházel do bedny a na zemi se povalovala pohozená příručka.

Sam Weber stál vedle postele a pozoroval Sama Webera, který ležel na posteli.Zbývalo jen ho oživit. Nemohl si dovolit příliš dlouho čekat. Obával se, aby se neprojevily nedostatky jeho práce a neopakoval omyl s děckem. Setřásl nevolnost pocházející snad z pocitu neskutečna, ujistil se, že velký rozkladač má na dosah ruky, a spustil oživovač.

Muž na posteli zakašlal, protáhl se a posadil se.

»No ne! To je fajn,« řekl, »když už to musím říct!«

Potom vyskočil z postele a dopadl přímo na rozkladač. Rval zevnitř chomáče drátů, házel je na podlahu a rozkopával do beztvaré směsi. »Nad hlavou mi nebude viset žádný Damoklův meč,« informoval Sama Webera, který s otevřenou pusou jen zíral. »I když mě zrovna napadá, že jsem to klidně mohl použít na tebe.«

Sam sklesl na postel a zůstal sedět. V hlavě mu jen pomalu přestávalo vířit a skučet. Bezmocnost děcka i modelu byla tak samozřejmá, že ho nikdy nenapadlo, s jakou razancí by jeho duplikát mohl vstoupit do života. Měl si uvědomit, že tvoří dospělého muže, v údobí nejvyšší tělesné i duševní aktivity.

»To je ovšem špatné,« řekl nakonec přiškrceně. »Jsi duševně nestabilní. Společnost tě nemůže považovat za normálního.«

»Já že jsem nestabilní?« zeptal se jeho odraz. »Koukejme, jak mu to žvaní. Chlápek, který se celou dobu, co je dospělý, jen usmívá jako měsíček a hodlá se oženit s domýšlivou sbírkou biologických impulsů. Vždyť ji zajímá jen móda a hned by se plazila po kolenou ke každému chlapovi dost rozumnému na to, aby věděl, jak s ní…«

»Neber do úst Tinino jméno,« řekl Sam. Když pronášel tu divadelní frázi, cítil se poněkud v cizí kůži.

Jeho dvojník se na něj podíval a zašklebil se. »Tak jo, jméno vynechám. Ale ne její tělo! Koukej Same nebo Webere nebo jak chceš, abych tě oslovoval; ty si můžeš žít svůj život a já zase svůj! Dokonce ani nebudu dělat advokacii, jestli ti to pomůže. Ale pokud jde o Tinu, teď, když už nejsou ingredience, z nichž by se dala udělat její kopie, to byl mimochodem ale mizerný nápad, jak vybruslit ze šlamastyky, mám už po krk toho tvého jakože ji chceš a zase nechceš. Já ji mít můžu, zato ty ne. Nemáš k tomu dost kuráže.«

Sam vyskočil a sevřel pěsti. Pak si uvědomil, že ten druhý je stejně velký, a navíc kouká o něco sebejistěji. Nemělo smysl prát se, přinejlepším by to dopadlo nerozhodně. Začal znovu používat rozumu.

»Podle příručky jsi náchylný k neurózám,« prohlásil.

»Podle příručky! Příručka byla napsaná pro děti o čtyři století mladší. To už budou produkty výběrového šlechtění a vědecké výchovy. Osobně si myslím, že jsem…«

Někdo dvakrát zaklepal na dveře. »Pane Webere!«

»Ano,« řekli oba najednou.

Venku zalapala domácí po dechu a potom nejistě promluvila. »Do-dole je ten pán a rád by s vámi mluvil. Mám mu říct, že jste doma?«

»Ne, nejsem,« řekl dvojník.

»Řekněte mu, že jsem před hodinou odešel,« řekl v témže okamžiku Sam.

Venku znovu zaznělo lapání po dechu a potom zadupaly rychle se vzdalující kroky.

»To je ale doopravdy skvělý způsob, jak zvládnout situaci,« vybuchlo Samovo faksimile. »Nemohls držet hubu? Ta ubohá žena se z toho nejspíš pomine.«

»Zapomínáš na to, že tohle je můj pokoj a ty nejsi nic jiného než výsledek nepovedeného pokusu,« řekl Sam ostře. »Mám zrovna tak právo, mám vlastně víc než ty právo… hele, co myslíš, že si dovoluješ?«

Ten druhý právě otevíral dveře skříně a soukal se do jeho kalhot. »Oblékám se přece. Ty si tu klidně můžeš bloumat nahý, když tě to baví. Ale já bych rád vypadal poněkud důstojněji.«

»Svlékl jsem se jen proto, abych si mohl sejmout míry… tedy sejmout tvoje míry. Ale jsou to moje šaty a můj pokoj…«

»Hele, uklidni se. U soudu bys to stejně nikdy neprokázal. Nenuť mě, abych musel začínat s banalitami o tom, že co je tvoje, je i moje a naopak.«

Halou se ozvaly těžké kročeje, které se zarazily až přede dveřmi do pokoje. Zdálo se, že kolem řinčí činely, a místnost náhle zaplavil žár, vyvolávající paniku. Potom se hřmot vytratil a stěny se přestaly chvět.

Zbylo jen ticho a pach pálícího se dřeva.

Otočili se včas, aby spatřili strašlivě vysokého a strašlivě starého muže v dlouhém černém kabátě, jak prochází doutnajícími zbytky dveří. Byl mnohem vyšší než veřeje, ale nesehnul se. Jen zarazil hlavu do šatů a potom ji zase vysunul. Instinktivně se přitiskli k sobě.

Starcovy oči tvořily jen pronikavé černé duhovky bez bělma, posazené hluboko do stínu jeho obličeje. Připomněly Samu Weberovi objektivy biokalibrátoru, spíše zařazovaly a hodnotily, než hleděly.

»Bál jsem se, že přijdu příliš pozdě,« zaduněl tajemný sevřený hlas. »Takže vy jste se už stačil zdvojit, pane Webere, což ovšem činí celou záležitost poněkud nepříjemnou. A váš duplikát zničil rozkladač. Moc špatné… Budu to muset udělat ručně. To je moc ošklivá práce.«

Došel k nim už tak blízko, že na něj málem mohli přenést svůj strach. »Tahle aféra se sice vymkla z rámce čtyř hlavních programů, my však musíme dodržovat kulturní zvyklosti, a než přistoupíme k odebrání stavebnice, musíme si být absolutně jisti totožností příjemce. To, že se paní Lipantiová zhroutila, přirozeně jen posiluje argumenty pro použití výjimečných prostředků.«

Duplikát si odkašlal: »Vy jste…«

»Člověk zrovna nejsem, to spíše dobře vyrobený státní zaměstnanec. Jsem ochránce čistoty populace ve čtverci devětadvacet. Víte, ta stavebnice měla být doručena dětem od Threganderů, které jsou v tomhle čtverci na putovním táboře. Jenomže jedno z dětí má souřadnice stejné jako vy, Webere, a stavebnice se prostřednictvím chronodromů dostala do supernormálního, nestabilního stavu karnuplikace. Namísto něj jste dostal bednu vy a nestabilita byla tak velká, že jsme vás byli nuceni hledat nepříjemnými metodami.«

Strážce čistoty populace se odmlčel a Samův dvojník se nervózně chytil za kalhoty. Sam si přál, aby na sobě měl cokoli, třeba jen fíkový list, a mohl tak zakrýt svou nahotu. Připadal si jako postava z ráje, která se pokouší vymyslet si logické důvody, proč by měla sníst jablko. S trpkosti si uvědomil, že šaty dělají člověka mnohem víc než všechny stavebnice.

»Stavebnici musíme obnovit a poslat, kam patří,« pokračovalo dál hřímavé staccato. »A také uvést na správnou míru všechny nesrovnalosti, které způsobila. Až se celá záležitost vyjasní, můžete si zase klidně žít po svém jako dřív. Mimochodem, kdo z vás je původní Sam Weber?«

»Já!« zatrylkovali oba najednou a podívali se po sobě.

»To je problém,« zaduněl stařec a vzdychl jako polární vítr. »Pořád jen problémy. Proč, sakra, nemám nikdy jednoduchý případ, třeba opravu karnuplikátoru?«

»Koukněte,« začal duplikát, »originál bude…«

»Méně nestabilní a duševně vyrovnanější než replika,« přerušil ho Sam. »Takže se zdá…«

»Ze byste měl ten rozdíl rozeznat,« bez dechu dospěl k závěru ten druhý. »Kdo by podle vás mohl být platnější člen společnosti na základě toho, co vidíte a co o nás víte?«

Jakou to patetickou hru na důvěryhodnost se nám tu kámoš pokouší předvádět, pomyslel si Sam. Copak si neuvědomuje, že stojí proti někomu, kdo dokáže duševní rozdíly doopravdy rozeznat? To není nějaký neohrabaný současný psychiatr. To je tvor, který prohlédne i tu nejsoudržnější osobnost až do hloubi duše.

»Samozřejmě že to rozeznám. Jenom moment.« Pečlivě si oba prohlížel a oči mu rychle přejížděly z jednoho těla na druhé. Nervózně čekali a oběma se zdálo, že ticho duní.

»Ano,« řekl nakonec stařec. »Ano, jistě.«

Pokročil blíž. Vystřelila dlouhá hubená paže.

Začal rozkládat Sama Webera.

»Ale poslyyýýýš…« začal Weber ječet. Jekot se proměnil v pištivý nářek a odumřel v tekutém bublání.

»Z hlediska vašeho duševního zdraví by bylo lepší se nedívat,« navrhl strážce čistoty populace.

Duplikát pomalu vydechl. Odvrátil se a začal si zapínat košili. Bublání za ním pokračovalo, chvílemi sílilo, až konečně utichlo…

»Abyste věděl,« znělo za jeho zády odsekávané a s podivným přízvukem, »ne že bysme se báli vám ten dárek ponechat, ale je to prostě záležitost principu. Chápejte, vaše společnost na to ještě není připravena.«

»Přirozeně,« odpověděl falešný Weber a uvazoval si červenomodrou kravatu od tety Maggie.

O autorech

Ing. OTAKAR ADÁMEK (nar. 1950) vystudoval obchodní fakultu VŠE v Praze, žije ve Frýdku-Místku, kde pracuje jako účetní. Sci-fi povídky píše od roku 1978. Publikuje v časopisech. Přispěl do antologie Návrat na planetu Zemi (1983).

GENRICH ALTOV (pseudonym Genricha Altšullera, nar. 11926) debutoval ve sci-fi v roce 1957. Povoláním je inženýr a žije tr Baku. Napsal i několik teoretických prací o metodologii vynalézání, mj. studii Algoritm izobretěnija (Algoritmus vynalézání, 11973), a sám je autorem celé řady vynálezů. Z této oblasti tvorby vyšly česky jeho Eseje ofantaziive Světové literatuře č. 6/1985. iVe sci-fi píše výlučně povídky, s jedinou výjimkou, a tou je krátký román Balada o hvězdách (Ballada o zvezdach, 1960) ze stejnojmenného svazku, napsaný společně se ženou Valentinou Žu-ravljovovou. Celý tento svazek vyšel slovensky jako Balada o hviezdach (1961), román sám si můžete přečíst česky ve výboru z díla této autorské dvojice Lidé z Modré hvězdy (1961). V roce 1961 vyšly Altovovy Legendy o zvezdnych kapitanach (Legendy o hvězdných kapitánech; z této sbírky si můžete přečíst dvě povídky v Lidech z Modré hvězdy a další povídku v Povídkách z vesmíru, 1961; celou sbírku si můžete přečíst slovensky jako Legendy o hviezdnych kapitánoch, 1964), v roce 1967 sbírka Opaljajušcij razum (Spalující rozum) a konečně v roce 1972 další sbírka, Sozdan dlja buri (Stvořen pro bouři), z níž pochází i naše povídka. Genrich Altov se zabývá i historií sci-fi a uveřejnil několik studií o pozdějším osudu literárních vizí Julesa Věrna, H. G. Wellse a Alexandra Běljajeva.

ISAAC ASIMOV (nar. 1920), americký profesor biochemie a autor více než tří set (!) vědeckých, populárně vědeckých a sci-fi knih (těch je přes třicet), začínal stejně jako druhý velikán střední generace amerických spisovatelů sci-fi, Robert A. Hein-lein, publikovat v roce 1939. Tehdy začal v časopisech otiskovat povídky o robotech, později sebrané do dvou sbírek Já robot (I, Robot, 1950, česky 1981) a The Rest ofthe Robots (Zbytek robotů, 1964), v nichž prakticky aplikoval své tři zákony robotiky, formulované v roce 1941 a dodnes přejímané valnou většinou spisovatelů sci-fi. V roce 1982 pak vyšla kompletní sbírka všech dvaatřiceti povídek o robotech, které kdy Isaac Asimov napsal, The Complete Robot (Kompletní robot), z níž byly vybrány i naše povídky. V roce 1958 opustil Isaac Asimov definitivně akademickou dráhu a od té doby je svobodným spisovatelem, především popularizátorem vědy. Jeho po všech stránkách největším dílem je trilogie Foundation, Foundation and Empire a Second Foundation (Nadace, 1951, Nadace a impérium, 1952, Druhá nadace, 1953), skládající se z dlouhé řady navzájem propojených epizod z historie vzdálené budoucnosti, trvající více než milión let, kdy se obydlené planety v celé Mléčné dráze spojily do obrovského státního útvaru. Seriál byl v roce 1966 oceněn Hugem jako nejlepší sci-fi seriál v dějinách. Isaac Asimov ostatně patři k nejpilnějším sběratelům literárních cen, jeho povídka Nightfall (Soumrak, 1941), v níž obyvatelé planety obíhající několik sluncí poprvé po dvou tisících let spatří hvězdy, byla americkým Svazem spisovatelů sci-fi zvolena za nejlepší sci-fí povídku napsanou před rokem 1965.

V roce 1982 přestala být slavná Trilogie trilogií; přibylo totiž pokračováni, tentokrát ve formě románu, Foundation Edge (Na hranicích Nadace), oceněného Hugem jako nejlepší román v roce 1982, v roce 1986 se objevil pátý díl, Foundation and Earth (Nadace a Země), a v roce 1988 už šestá část, Přelude to Foundation (Předehra k Nadaci).

Od člověka nerozeznatelný robot R. Daneel a jeho lidský kolega Eliáš Baley jsou hrdiny dvou zajímavých vesmírných detektivek, The Caves of Steel (Ocelová jeskyně, 1954, č. 1977) a The NakedSun (Nahé Slunce, 1956; slovensky vyšlo jako Vo vesmíre niekto vraždí, 1970). Po dlouhém odstupu přibyl ještě třetí román o osudech této sympatické dvojice vyšetřovatelů, Robots of Dawn (Roboti soumraku, 1983).

Ve slovenském překladu vyšly navíc ještě další dva Asimovovy romány, jeho vůbec první sci-fi román Pebble in the Sky (Oblázek na obloze, 1950, slovensky jako Okruhliak na oblohe, 1982) a jeho slavné drama v čase The End of Eternity (Konec věčnosti, 1955, slovensky jako Koniec věčnosti, 1977).

Svého druhého Huga obdržel Asimov v roce 1963 za »významný příspěvek k rozvoji žánru«, k němuž zajisté patřily především jeho povídky o robotech, a třetího za román The Gods Themselves (Sami bohové, 1972), zároveň odměněný i Nebulou. Jde v něm o výměnu energie mezi Zemí a paralelním světem, která by mohla mít katastrofální následky. Nemenší úspěch mu přinesly i četné sbírky povídek, v nichž se projevují hlavní znaky jeho tvorby, neotřelé nápady, humanismus, pochopení pro lidské slabůstky a smysl pro humor. Za povídku Dvéstěletý člověk (The Bicentennial Man, 1976) z této antologie získal Isaac Asimov rovněž obě hlavní ceny udělované ve Spojených státech za sci-fi, Huga a Nebulu. Česky vyšly Asimovovy povídky v antologiích Vlak do pekla (197'6), Stvořitelé nových světů (1980), Těžká planeta (1979), Hledáni budoucího času (1985) a ve Světové literatuře č. 2/1978. Z vynikajících populárně vědeckých prací Isaaca Asimova u nás prozatím vyšla jen jeho Slova vědy (Words of Science and History Behind them, 1959, a More Words of Science, 1972) v roce 1978. V současné době pokračuje Isaac Asimov v psaní stabilním tempem asi deseti svazků ročně.

BORJE CRONA (nar. 1932) je Švéd, ale větší část roku žije na Srí Laňce, kde pracuje jako průvodce turistů, nebo cestuje po celém světě. Při krátkých pobytech ve vlasti vydává v posledních letech knihu za knihou. Kromě dvou sbírek básní vydal sci-fi povídky ve sbírkách Kosmisk musik (Kosmická hudba, 1977), Stjárnornas Fred (Hvězdný Fred, 1979), Nágotgott i 2080 (Něco dobrého v roce 2080), Mannen fran april (Muž budoucnosti,1982), z níž pochází i naše povídka, a Rymden ar rund (Vesmír je kulatý, 1983). Cronovy povídky vyšly česky ve Světové literatuře č. 1/1981 a v antologii Navštivte planetu Zemi! (1987).

JOSEPH H. DELANEY (nar. 1932) pracoval dvacet pět let jako právník, od roku 1983 se vzdal praxe a zvolil dráhu spisovatele. Přispívá do časopisu Analog Science Fiction / Science Fact. Debutoval v roce 1982 a od té doby otiskl na dvě desítky povídek. Naše povídka vyšla v květnu 1984 a stala se součástí cyklu napsaného ve spolupráci s Markem STIEGLEREM, který vyvrcholil románem Valentina (1984).

LESTER DEL REY (nar. 1915) je nejoblíbenější pseudonym amerického spisovatele, který se podle jedněch pramenů jmenuje vlastně Ramón Felipe San Juan Mario Silvio Enrico Smith Heathcourt-Brace Sierra y Alvarez del Rey y de los Uerdes, podle jiných docela skromně Ramón Felipe Alvarez del Rey. Po krátké školní docházce se pod tuctem pseudonymů začal živit převážně literaturou. Helena 0'Leyová z roku 1938 byla jeho druhou uveřejněnou povídkou a dodnes patří k nejklasičtějším příběhům o robotech. Od roku 1950 se Lester del Rey věnuje výlučně psaní a vydávání sci-fí. Americké nakladatelství Ballantine Books od roku 1976 dokonce vydává edici Del Rey Books (Del Reyovy knihy), kterou rediguje. Z dlouhé řady jeho románů a povídkových sbírek můžeme jmenovat jako nejlepší sbírky And Some Were Human (A někteří byli lidští, 1948) a Gods and Go-lems (Bohové a golemové, 1973) a román Nerveš (Nervy, 1956) o nehodě v jaderné elektrárně a o boji za odvrácení katastrofy, který vznikl přepracováním povídky uveřejněné už v roce 1942. Naše povídka je vybrána z antologie Souls in Metal. An Antholo-gy of Robot Futures (Duše v kovu. Antologie robotských budoucností, 1977), sestavené Mikem Ashleyem.

HERBERT W. FRANKE (nar. 1927) vystudoval teoretickou fyziku, chemii, matematiku, psychologii a filozofii na vídeňské univerzitě, kde v roce 1951 získal doktorát filozofie. Dnes žije v Mnichově. Od roku 1957 se živí jako svobodný spisovatel a editor sci-fi a dnes je patrně nejznámějším a nejpřekládanějším německy píšícím autorem sci-fi. V padesátých letech vydal řadu vědeckých a populárně vědeckých děl a zároveň začal psát i sci -fi minipovídky, později sebrané do čtyř svazků: Der grüne Komet (Zelená kometa, 1960), Einsteins Erben (Einsteinovi dědicové, 1972), odkud pochází i naše povídka, Zarathustra kehrt zurück (Zarathustra se vrací, 1977) a Paradies 3000 (Ráj 3000, 1981). Řada jeho románů je ještě mnohem delší: Das Gedankennetz (Myšlenková síť, 1961), Der Orchideenkäfig (Orchidejová klec, 1961), Die Glasfalle (Skleněná past, 1962), Die Stahlwúste (Ocelová poušť, 1962), Der Elfenbeinturm (Věž ze slonoviny, 1965), Planet der Verlorenen (Planeta ztracenců, 1967, pod pseudonymem Sergius Both), Zone Null (Nulová zóna, 1970), Ypsilon Minus (1976), Sinus Transit (Tranzit Sirius, 1979), Schule ur Úbermenschen (Škola pro nadlidi, 1980), Tod eines Unsterblihen (Smrt nesmrtelného, 1982), Transpluto (1982), Die Kalte les Weltraums (Vesmírný chlad, 1984) a Endzeit (Konečný čas, 985). Specialitou Herberta W. Frankeho jsou výstražné romány arující před možným zneužitím vědeckotechnického pokroku techniky fašizujícími režimy. Česky vyšly z jeho díla prozatím :n povídky ve Světové literatuře č. 5/1981 a v antologii Hledání budoucího času (1985).

Ing. IVAN KMÍNEK, CSc. (nar. 1953), vystudoval makromolekulární chemii na VŠCHT v Praze a pracuje jako vědecký pracovník v Ústavu makromolekulami chemie ČSAV v Praze. Sci-fí píše od roku 1981, publikuje v časopisech, povídkami přispěl do antologií Návrat na planetu Zemi a Stalo se zítra (1983). Jeho povídky vyšly v překladu do němčiny.

MURRAY LEINSTER je pseudonym amerického spisovatele

Williama Fitzgeralda Jenkinse (1896-1975). Ve světové sci-fí u patrně patří primát co do délky aktivního psaní. První povídku publikoval jako třináctiletý a první sci-fí povídku, The Runaway Skyscraper (Mrakodrap na útěku), vydal v roce 1919. Poslední sci-fí napsal roku 1970. Celkem z jeho pera vyšlo přes patnáct set povídek a románů většinou magazínové kvality, nicméně, zvláště v letech po druhé světové válce, napsal i několik desítek výtečných povídek, které odolaly náporu času a dodnes se objevují v jedné antologii za druhou a v překladech po celém světě. Z výborů jeho povídek můžeme jmenovat za všechny Monsters and Such (Příšery a tak, 1959) a posmrtně vydaný výbor The Best ofMurray Leinster (Nejlepší z M. L., 1976). Z románů patří k nejlepším v jeho tvorbě The Forgotten Planet (Zapomenutá planeta, 1954). W. F. Jenkins byl rovněž úspěšný vynálezce, autor několika desítek vynálezů v oboru fotografie a filmu. Naše povídka je vybraná z antologie Doorways into Time (Dveře do času, 1965), sestavené Samem Moskowitzem.

STANISLAW LEM (nar. 1921) je lékař, filozof, romanopisec, literární teoretik, futurolog a nejpřekládanější současný polský spisovatel a zároveň i jeden z nejznámějších autorů sci-fi v celosvětovém měřítku. Vystudoval medicínu, ale jeho vzdělání a zá jmy jsou mnohem širší. Je mimo jiné zakládajícím členem Polské astronautické společnosti a členem Polské kybernetické společnosti. Prosadil se hned svým prvním uveřejněným románem Astronauti (Astronauci, 1951, č. 1956), přeloženým do desítky jazyků a zfilmovaným v koprodukci Polsko/NDR. Dnes bibliografie Lemových děl přesáhla čtyřicet titulů, většinou sci-fi, z toho více než polovina byla přeložena do češtiny. Tři roky po Astronautech vyšla sbírka povídek Sezam (Sezam i inne opowiadania, č. 1957), v níž se poprvé objevila postava hvězdného barona Prášila, kapitána galaktické plavby Ijona Tichého, hrdinyvou cyklů kosmických grotesek, Cest a Vzpomínek Ijona Tiché-ho. Dalšího Tichého osudy zachytil Stanisiaw Lem v knihách kzienniki gwiazdowe (Hvězdné deníky, 1957) a Ksi$ga robotów Kniha robotů, 1961). Česky vyšly postupně všechny příběhy souborech Sezam, Vzpomínky Ijona Tichého (1964), Zachraňme vesmír (1966) a především Futurologický kongres (1977). Ve sbírce povídek Invaze z Aldebaranu (Inwazja z Aldeba-na, 1959, č. 1961) vstoupil na scénu druhý hrdina mnoha příběhů, kadet Pirx. Na rozdíl od vychloubačného Ijona Tiché-ho je to hrdina velice nehrdinský. I Pirxovy osudy mohli polští čtenáři sledovat postupně v několika knihách. Česky z nich vyšel jen Lov (Polowanie, 1965, č. 1969). V roce 1968 pak vyšlo souborné vydání Příběhy pilota Pince (Opowiešci o pilocie Pirxie, 1978).

Humor nechybí ani ve třetím velkém tematickém okruhu Lemových povídek, osobitých robotských pohádkách, vydaných převážně v knihách Bajki robotów (Robotské pohádky, 1964) Cyberiada (Kyberiáda, 1965, č. výbor 1978), z níž pochází naše povídka. Některé z nich vyšly česky i ve výborech Vzpomínky Ijona Tichého a Zachraňme vesmír. Budoucí světy zobrazil Stanisiaw Lem v celé řadě románů: Mrakům Magellanovým (Obtok Magellana, 1955, č. 1962), (1959, č. 1960). Pamietnik znaleziony w wannie (Zápisník nalezený ve vaně, 1961), Návrat z hvězd (Powrót z gwiazd, 1961, 1963), Glos pana (Pánův hlas, 1968, č. ve stejnojmenném obsáhlém výboru, 1981). Všem těmto románům je společné to, že autor si všímá rozvoje mezilidských vztahů a problémů společenského rázu mnohem více než vědy a techniky. Zvláštní zájem projevuje Lem i o problematiku styku s mimozemskými civilizacemi. O pokusech navázat spojení s obrovskou a člověku nepochopitelnou civilizací, skládající se z živoucího oceánu, pokrývajícího celou planetu, psal Stanisiaw Lem v románu Solaris (1961, č. 1972), přeloženém do více než dvaceti jazyků a známém i z filmové verze sovětského režiséra Andreje Tarkovského z roku 1972. O tři roky později v Nepřemožitelném (Niezwyciežony, 1964, č. 1976) popisuje Stanisiaw Lem civilizaci vzniklou evolucí neživé hmoty a nepřekonatelné problémy, na něž naráží každý pokus o dorozumění. Během čtyřiceti let literární tvorby se Stanisiaw Lem pokusil i o rozhlasové hry a televizní inscenace a o filmové scénáře (všech šest vyšlo česky v souboru Pánův hlas), o detektivky s filozofickým podtextem - Vyšetřování (Sledztwo, 1959, č. 1972) a Rýma (Katar, 1976, č. 1978), o teoretické pojednání o sci-fi a jejích vztazích k futurologii - Fantastyka i futurologia (Science fiction a futurologie, 1970), o recenze nenapsaných knih a předmluvy k nim - Dokonalá prázdnota (Doskonala próžnia, 1971), Pomyslná velikost (Vielkošt urojona, 1973); česky vyšly společně s příběhem superpočítače Golem XIV (1981) ve svazku Dokonalá prázdnota. Golem A7F (1983) a Prowokacja (Provokace, 1984). Prozatím poslední Lemův román Fiasko (1987), je překvapivě dobrodružný příběh z budoucnosti, který stylově navazuje na Nepřemožitelného.

PER LINDSTROM (1927-1956) napsal za svůj krátký život řadu sci-fi povídek, jimiž se zapsal do dějin švédské sci-fi, a sbírku sci-fi básní Pá frámmande planet (Na cizí planetě, 1955). Naše povídka pochází z reprezentativního výboru Science Fiction pá svenska (Sci-fi švédsky, 1977), sestaveného známým švédským spisovatelem a vydavatelem sci-fi Samem J. Lundwallem.

KRZYSZTOF MALINOWSKI (nar. 1946) je krakovský autor, vzděláním atomový fyzik. Od roku 1971 publikuje povídky v časopisech; v roce 1976 debutoval samostatnou sbírkou povídek Uwrót wszechšwiata (U bran vesmíru), odkud pochází i naše povídka, a od té doby přispěl do řady antologií. Jeho povídky vyšly česky v antologiích Fantastika #9 (1980) a Touha po modrém nebi (1981).

PhDr. EDUARD MARTIN (nar. 1951) vystudoval dějiny a teorii divadla na FF UK. Píše od roku 1965, sci-fi od roku 1979. Vydal dvě sbírky básní, Můj Faust (1975) a Nespálené deníky (1980), uvedl divadelní hry Synové a dcery (1915), Černobílý večer (1976), Tři japonské hry o lásce (1978) a scí-fi Podivuhodná událost v podivuhodné rodině (1980). Přispěl do almanachů Mládí dneška (1975) a Peřeje (1980). V Nakladatelství Svoboda vyšly dva cykly jeho sci-fi povídek, Největší skandál v dějinách lidstva (1984) a Manžel z Marsu (1986). Povídkami přispěl rovněž do antologií Návrat na planetu Zemi, Stalo se zítra (1983) a Teď už budeme lidé(\9%5). K vydání je připraven další soubor jeho sci-fi povídek Milenci našich žen. Jeho povídky vyšly v překladu do angličtiny, němčiny a srbochorvatštiny.

GERMAN MAXIMOV, autor povídky Poslední práh, uveřejněné v sovětském sborníku Fantastika 1965 č. 3, pro nás zůstal velkým otazníkem.

ANNE McCAFFREYOVÁ (nar. 1926), americká autorka žijící v současné době v Irsku, studovala jazyky a literaturu, později zpěv a operní režii. Řadu let pracovala jako reklamní textařka. V roce 1953 začala publikovat sci-fi povídky, ale postupem let se stále více přikláněla k fantasy. Její první román, Restoree (Navrátilkyně, 1967), pojednává o ženě probuzené z hibernace mimozemšťany, druhým románem, Dragonflight (Dračí let, 1968), zahájila sérii dobrodružných fantastických povídek a románů z planety, kde spolu žijí lidé a inteligentní draci. Touto sérií, překládanou po celém světě, se Anně McCaffreyová proslavila a za dvě povídky zařazené do tohoto cyklu získala v roce 1968 Huga a v roce 1969 Nebulu. Naše povídka byla napsána v roce 1961 a později zařazena do stejnojmenného cyklu Ship Who Sang (Loď, která zpívala, 1969). Z pozdějších románů můžeme zavšechny jmenovat To Ride Pegasus (Jízda na Pegasu, 1973) o jednotce detektivů s parapsychologickými schopnostmi a Dinosaur Planet (Planeta dinosaurů, 1978), líčící problematické soužití lidí s dinosaury na vzdálené planetě. Celkem napsala Anně McCaffreyová více než dvacet románů a na třicet povídek a novel.

PhDr. ONDŘEJ NEFF (nar. 1945) vystudoval fakultu sociálních věd a publicistiky UK a nyní je redaktorem Kmene. Sci-fí píše od roku 1975. Vedle dětské detektivky Holky se perou jinak (1978, napsané spolu s Vladimírem Kováříkem), fejetonů Kluko-viny a tátoviny (1980) a Tajné knihy o fotografii (1981) vydal biografickou studii Podivuhodný svět Julese Verna (1978), první dějiny české sci-fi Něco je jinak (1982) a první české dějiny světové sci-fi Všechno je jinak (1987). V roce 1985 navíc publikoval Tři eseje o české sci-fi. První sci-fi povídky mu vyšly v antologiích Lidé ze souhvězdí Lva (1983), Železo přichází z hvězd (1983), Hvězdy v trávě, Návrat na planetu Zemi (1985) a Teď už budeme lidé (1985). V roce 1983 vydal groteskní román se sci-fi prvky A včely se vyrojily, v roce 1984 sci-fi román Jádro pudla, v roce 1985 sbírku povídek Vejce naruby a v roce 1987 sbírku povídek Čtvrtý den až na věky a soubor vzpomínkových fejetonů Večery u krbu. V roce 1987 vysílal rozhlas jeho sci-fi hru Velká solární. Jeho povídky vyšly v překladu do němčiny, polštiny a ruštiny.

IGOR ROSSOCHOVATSKIJ (nar. 1929), vzděláním filolog, pracuje jako novinář v Kyjevě. Jako spisovatel sci-fi debutoval v roce 1958. Doposud vydal celkem osmnáct titulů sci-fi, z nichž můžeme jmenovat: Zagadka »Akuly« (Tajemství Žraloka, 1962), Vstreča vo vremeni (Setkání v čase, 1964), Vitok istorii (Spirála dějin, 1966), Dělo komandora (Náčelníkova věc, 1967), Kakim ty verňošsja (Jaký se vrátíš, 1971), Pusť sejatěl znajet (Nechť rozsévač ví, 1973), Uragan (1977) a Gosť (Host, 1979; slovensky ve zkrácené verzi jako Host', 1982). Naše povídka pochází z Almanachu naučnoj fantastiki NF č. 6 z roku 1967. Další povídky tohoto autora vyšly v antologii Princip nepravděpodobnosti (1977).

ERIK SIMON (nar. 1950) vystudoval fyziku v Drážďanech a pracuje jako nakladatelský redaktor a překladatel v Berlíně. Od roku 1975 publikoval přes třicet sci-fi povídek v antologiích Der Mann vom And (Muž z Anti, 1975), Begegnung im Licht (Setkání ve světle, 1976; tato sbírka vyšla česky celá ve dvou částech: Fantastika '81 (1981) a Světelná setkání (19S2) a Wege zur unmóglichkeit (Cesty k nemožnosti, 1983). Naopak v českém překladu se jeho povídky objevily v antologiích Stvoňtelé nových světů (1980), Spirálový obzor (1983) a Skleněné město (1985). Prozatím vydal dvě sbírky svých povídek - Fremde Sterne (Cizí hvězdy, 1979), odkud pochází i naše povídka, a Mond-phantome, Erdbesucher (Měsíční fantomy a Návštěvníci na Zemi, 1987) a cyklus povídek Die ersten Zeitreisen (První cesty časem, 1977), napsaný společně s Reinhardem Heinrichem (nar. 1954). V roce 1983 překvapil čtenáře sbírkou morgensternovských básní Wenn im Traum der Siebenschläfer lacht (Když sedmispáč se ze sna směje). Ve spolupráci s Olafem R. Spittelem (nar. 1953) vydal informativní přehled Science Fiction in der DDR (Sci-fi v NDR, 1982) a v roce 1980 založil a od té doby vydává almanach světové sci-fi Lichtjahr (Světelný rok). Prozatím vyšlo pět čísel. Jako editor vydal v NDR řadu antologií překladové sci-fi, sám překládá sci-fi z řady jazyků, mj. i z češtiny. Jeho povídky vyšly bulharsky, polsky, rusky a švédsky.

L. J. STECHER, Jr. - O autorovi povídky Na pochybách, napsané v roce 1958 a uveřejněné v antologii Science Fiction A to Z (Sci-fi od A do Z, 1982), sestavené Isaacem Asimovem, Martinem H. Greenbergem a Charlesem G. Waughem, se nám nepodařilo nic zjistit.

KARLHEINZ STEINMÚLLER (nar. 1950) vystudoval fyziku a filozofii a získal titul doktora filozofie. Krátce pracoval jako vědecký pracovník AV NDR. Od roku 1982 žije jako svobodný spisovatel v Berlíně a patří ke špičce současných autorů sci-fi v NDR. Debutoval svazkem Der letzte Tag auf der Venus (Poslední den na Venuši, 1979), odkud pochází i naše povídka. Spolu se svou ženou Angelou (nar. 1941) vydal román Andymon (1982, slovensky 1987) a sbírku povídek Windschiefe Geraden (Mimoběžky, 1984). V prozatím posledním románu Pulaster. Roman eines Planeten (Pulaster. Román jedné planety, 1986) líčí Karlheinz a Angela Steinmiillerovi bažinatou planetu, o jejíž budoucnost zápasí mezi sebou pozemská mise a místní inteligentní ještěři. Karlheinz SteinmiiHer píše i eseje o sci-fi a o vzájemném ovlivňování sci-fi a vědy. V NDR vyšly jeho povídky v řadě antologií. Česky prozatím jen v antologii Spirálový obzor (1983) a ve Světové literatuře č. 4 (1984).

WILLIAM TENN je pseudonym amerického spisovatele Phili-pa Klasse (nar. 1920), který od roku 1966 přednáší literaturu na Pensylvánské státní univerzitě. Publikuje sci-fi od roku 1946. Kromě dvou románů, OfMen And Monsters (O lidech a příšerách, 1968), popisujícího obrození lidského rodu ve světě ovládaném obry, a A Lamp for Medusa (Lampa pro Medusu, 1968), o vzkříšení starořeckých obrů na Olympu, napsal ve čtyřicátých a padesátých letech na padesát neopakovatelných hořce ironických povídek sebraných později do šesti svazků: 0/ AUPossible Worlds (Ze všech možných světů, 1955), The Human Angle (Lidský pohled na věc, 1956), Time in Advance (Čas jako závdavek, 1958), The Seven Sexes (Sedmero pohlaví, 1968), odkud pochází i naše povídka, The Square Root of Man (Druhá odmocnina z člověka, 1968) a The Wooden Star (Dřevěná hvězda, 1968). Od počátku šedesátých let píše William Tenn jen sporadicky. I tak dodnes patří k samozřejmým ingrediencím nejlepších antologií sci-fi jako jeden z nejoriginálnějších a nejvtipnějších autorů sci-fi, který mnohdy předčí hloubkou pohledu i Fredrica Browna a Roberta Sheckleyho. Česky vyšly jeho povídky doposud jen v antologiích Vlak do pekla (1976), Stvořitelé nových světů (1980) a Pozemšťané a mimozemšťané (1981).

ILJA VARŠAVSKIJ (1909-1973) vystudoval námořní akademii v Leningradě, původním povoláním byl námořník a důstojník obchodního loďstva, později pracoval jako vedoucí elektrochemické laboratoře, takže většinu života věnoval sestrojování dieselových motorů. Svou první knihu - cestopis - vydal už v roce 1929, ale na druhou si čtenáři museli počkat přes třicet let. Sci-fi začal psát od roku 1961. V roce 1964 mu vyšla první sbírka sci-fi povídek Molekuljarnoje kafe (Molekulární kavárna). Napsal přes osmdesát sci-fi povídek, shrnutých do pěti knih. Po Molekulární kavárně následovaly v rychlém sledu svazky Čelovek, kotoryj viděl antimir (Člověk, který viděl antisvět, 1965; slovensky jako Člověk, ktorý videl antisvet), Solnce zachodit v Donomage (Slunce zapadá v Donomagu, 1966), Lávka snoviděnij (Obchod se sny, 1970) a Trevožnych simptomov nět (Znepokojivé symptomy se nedostavily, 1972), odkud pochází i naše povídka. Výbor z jeho nejlepších povídek vyšel česky pod titulem Homunkulus aneb Zevrubná kybernetologie (1980). Další jeho povídky vyšly česky v antologiích Stvořitelé nových světů (1980), Vesmírní detektivové (1984), Hledání budoucího času (1985) a Stroj času (1986). Ilja Varšavskij patřil a dodnes patří k nejlepším autorům sci-fi v Sovětském svazu.

JACK WILLIAMSON je pseudonym amerického spisovatele Johna Stewarta Williamsona (nar. 1908), který píše sci-fi od roku 1928. K jeho nejslavnějším a stále znovu vydávaným dílům patří dobrodružný seriál o vesmírné legii, započatý románem The Legion of Space (Vesmírná legie, 1934), jehož čtyři hrdinové zachraňují Zemi a jiné planety obydlené lidmi před všelikými nebezpečenstvími, pokračující povídkou S rukama v klíně (With Folded Hands, 1947), zařazenou do naší antologie, a románem The Humanoids (Humanoidi, 1949) na obdobné téma. V padesátých letech spolupracoval Jack Williamson s Frederikem Pohlem (nar. 1919). Z jejich společných prací je považována za nejlepší The Starchild Trilogy (Trilogie o hvězdném dítěti, 1964-69, souborně 1977). Od roku 1960 začal Jack Williamson přednášet literaturu na Východní univerzitě Nového Mexika, kde působil až do odchodu do důchodu v roce 1977. Kromě beletrie napsal řadu studií o sci-fi a zvláště o H. G. Wellsovi. V roce 1976 získal jako druhý po Robertu A. Heinleinovi cenu Nebula Grand Master, Velmistr sci-fi. Naše povídka je vybrána z antalogie Doorways into Time (Dveře do času, 1965), sestavené Samem Moskowitzem.