RIZIKO NESMRTELNOSTI

SBÍRKA S-F POVÍDEK

G. Altov

KLINIKA SOKOL

Přeložil Jaroslav Piskáček ml.

Mám k dispozici ještě tři hodiny. Vlastně necelé tři hodiny. Před dvaceti minutami Jurij Petrovič Vitovskij oznámil: „Je rozhodnuto. Začínáme v deset.“ Zeptal jsem se ho, co mám teď dělat. Odpověděl mi: „Hoďte na papír podstatu pokusu. Základní fakta a údaje. Všechno, co si myslíte o budoucnosti. Později vám tento záznam pomůže, abyste pochopil sám sebe.“ TNT pohlédl na Vitovského nesouhlasně, a dodal: „O té ideji by bylo lepší nepsat. Za tři hodiny pro vás přijdu. Každopádně se vyhněte citovým výlevům a pište stručně. Máme ještě horu práce.“

Obavy TNT jsou pochopitelné, vždyť za mne nemají náhradu. Kdybych si to rozmyslel, museli by pokus na dlouhou dobu odložit. Ale TNT se znepokojuje zbytečně, já si to nerozmyslím. Ne že by mi bylo všechno jasné. Spíš naopak. Je to taková ošemetná záležitost – čím hlouběji do ní člověk proniká, tím více nevyřešených otázek se vynoří. To jen potvrzuje, jak je ten pokus nutný.

Takže se pokusím bez citových výlevů a stručně popsat „základní fakta a údaje“.

Nejdůležitější fakt je ten, že se tady na klinice Sokol koná pokus prakticky neohraničeného prodloužení života. První pokus na člověku. Na mně.

Ve skutečnosti vyřešili Vitovskij, Panarin a jejich spolupracovníci biologický problém nesmrtelnosti už dávno. Náš pokus má jiný, mnohem vzdálenější cíl. Měl by objasnit psychologické (podle názoru Vitovského) a sociální (jak se domnívá Panarin) důsledky nesmrtelnosti.

Není lehké vysvětlit, jak jsem se já, člověk nemající s biologií nic společného, stal účastníkem tohoto pokusu. Existují zde dvě otázky: proč vybrali mne a proč jsem souhlasil. Na první proč mohou dát odpověď jen Vitovskij a Panarin. A proč jsem souhlasil?… Opravdu – proč vlastně? Pokouším se vzpomenout si, kdy k tomu došlo, ale nejde to. Nepamatuji se. Zpočátku převládalo kategorické ne. Nyní – přesvědčené ano.

Ještě před měsícem jsem Vitovského a Panarina neznal. Tedy znal, ale vzdáleně. Od okamžiku, co dostali Nobelovu cenu za práci v oblasti biochemie vidění, je zná spousta lidí.

Do té doby jsem Vitovského neviděl víc než dvakrát třikrát. V naší době, kdy se vědci chtějí podobat boxerům nebo si aspoň pěstují dekorativní vous, se Vitovskij od všech lišil absolutně přirozeným inteligentním zjevem. Tak by asi vypadal Čechov, kdyby se dožil šedesátky (Vitovskému je padesát osm).

Panarin je úplně jiný. Snaží se vypadat jako Vitovskij, ale je to jenom maska. Na poradách se objevuje s dobráckým úsměvem, vždy si skromně sedne někam do ústraní a zahloubá se do knihy. Tak sedí celé hodiny, na řečníka pohlédne jen zřídka, a najednou se rozlehne jeho hromový hlas. Podobá se to výbuchu, a Panarina proto docela trefně nazývají TNT.*1 Během několika minut se na posluchače sesype takové množství myšlenkové produkce, že by to stačilo na desítky porad a konferencí. Je to opravdu myšlenková produkce, a ne jen obyčejné nápady. Celé kouzlo je v tom, že TNT chrlí pečlivě promyšlenou soustavu nových a téměř vždy paradoxních úvah. V podstatě je to dokonalá vědecká práce – s jasným nárysem myšlenkového postupu, s pádnými a přesvědčivými fakty, s potutelnými narážkami a především s konkrétním výzkumným programem.

Před měsícem jsem Panarina viděl v Charkově na konferenci o strojovém překladu. Tehdy to všechno vlastně začalo. Překvapilo mě, že když se Panarin zbavil všech novinářů, vydal se ke mně. „Vy v diskusi nevystupujete,“ řekl. „Tak pojďte, popovídáme si.“

Vyšli jsme do zahrady. Panarin vyhledal volnou lavičku ve vzdálené aleji a pozorně se rozhlédl. Všiml jsem si, že je rozrušený, a zeptal jsem se ho:

„Stalo se něco?“

„Ano,“ odpověděl. „Vlastně ne. Prostě jste teď sám. Nemáte náhradníka.“

„Co nemám?“ nerozuměl jsem.

TNT si mě nenápadně prohlížel. Vrátila se mu obvyklá jistota.

Zpočátku jsem Panarinovi nerozuměl, ačkoli mi všechno vysvětlil nejméně třikrát. Asi je to pro problém nesmrtelnosti typické. Dokud se mluví všeobecně, je všechno docela prosté, ale jakmile začnete tu otázku vztahovat na sebe, začne být všechno nesmírné složité. Panarin řekl, že byl vypracován způsob, jak libovolně prodloužit život. Dosud se pokusy prováděly na zvířatech. („Vezmeme přestárlého psa a za dva týdny z něj uděláme štěně.“) Metoda je spolehlivě prověřená, neskrývá žádné riziko. Teď je třeba zahájit pokusy na člověku. Povolení k prvnímu takovému pokusu už bylo vydáno. Pro začátek se bude omlazovat jen o deset let. Experimentátorem (Panarin řekl experimentátorem, nikoli pokusnou osobou) musí být samozřejmě dobrovolník. Před rokem s Vitovským navrhli osm lidí. („Vybrali jsme mladé vědce. Mezi nimi i vás.“) Sedm kandidátů však z různých důvodů odpadlo.

„Proč?“ zeptal jsem se.

Panarin se usmál.

„To je zákonité. Na experimentátora je kladena celá řada požadavků. Mládí, dobrý zdravotní stav, nesmí mít rodinu. Vám je jedenatřicet?“

Nestačil jsem odpovědět.

„Tak, jedenatřicet,“ pokračoval Panarin. „A po pokusu vám bude jedenadvacet. To by mohlo, řekněme, přivést do rozpaků vaši manželku, kdybyste nějakou měl. I děti, kdyby tu byly. Potřebujeme sirotky. Talentované sirotky s určitým postavením ve vědě, s akademickým titulem. Myslíte, že je jednoduché najít osm sirotků s doktorátem? My jsme je našli. Pak vyšlo najevo, že tři sirotci mají talent jen zdánlivě – fata morgana. Brrr! Další dva sirotci přestali být za tu dobu osiřelí. Co se dá dělat. S ostatními jsme vážně počítali – všichni absolutní sirotci, hlavy otevřené, doktoři věd. Jenomže před týdnem jeden odletěl pracovat někam do Afriky a druhý si včera málem srazil vaz při motokrosu. Teď se nalézá v elegantním sádrovém obalu.“

Stále jsem Panarinovi nerozuměl. Proč musí být experimentátorem mladý vědec? Proč má mít titul? Proč bych tím experimentátorem měl být právě já?

„Dejme tomu,“ řekl Panarin, „že pokus byl vykonán. Jste mladší o deset let. Přitom jste si uchoval paměť, znalosti, schopnosti. Všechno jako před pokusem. S tím byste jistě souhlasil. A jak rád! A teď připusťme, že s deseti lety si odečtete i to, čeho jste předtím dosáhl. Už nejste třicetiletý doktor věd, ale dvacetiletý student, který si bude muset znovu najít své místo ve vědě. Dovedete si to představit?

Začněme od začátku. Existují tři varianty. První je přímé prodloužení života. Prakticky to znamená dlouhé stáří, protože prodloužení se bude týkat především tohoto období. Na stovky let se přece nedá protahovat dětství. Přirozená dlouhověkost spočívá právě v dlouhém a čilém stáří. To však není typické. Druhá varianta je věčné mládí. To je zase k ničemu. Není pravidlem, že lidé stárnutím moudří. Například hlupák zůstane ve většině případů hlupákem. Představte si věčně čiperného hlupáka, který je nezničitelný… Nejde pochopitelně jen o hlupáky. Hotový člověk se rozvíjí především kvantitativně. Nejlepší by bylo vývoj prudce zpomalit, dát všem věčné mládí. Víte přece, jaký je ve vědě zájem o mladé odborníky. Mladý znamená nový. Pro mladého je jednodušší rozbourat pečlivě vybroušené teorie. Vědec starší generace se nerad vzdává ustálených teorií, vždyť je sám vypracoval a vycizeloval. To neplatí o géniích. Chcete-li, podstata génia je v tom, že dokáže (a to i víckrát) mávnout rukou nad svou minulou prací a začít od nuly. Třetí varianta nesmrtelnosti tedy spočívá v tom, že se člověk stane novou osobností a začne úplně od začátku.“

Alejí procházeli lidé, a Panarin se odmlčel. Přemýšlel jsem, jak mu vysvětlím své odmítnutí. Chtěl jsem, aby mě správně pochopil. Pracuji na zdokonalování eurotronů – logických strojů, které jsou schopny řešit úkoly vynálezců. Tato práce sice není tak důležitá jako práce Vitovského a Panarina, ale je potřebná. Když zmizím (tato slova zněla nějak divně, i když nebyla pronesena nahlas), rozpadne se celý kolektiv.

„Celý kolektiv?“ zopakoval Panarin, když jsem mu přednesl své důvody. „No a co? Váš kolektiv má čtyřicet lidí. Existuje početnější kolektiv, čtyři miliardy lidí. Lidstvo.“

Úkosem na mě pohlédl a najednou pronesl zcela jiným, klidným tónem:

„Nevadí. Když nechcete, nemusíte. Snad byste ale mohl zajet za Vitovským a své odmítnutí mu zopakovat.“

Panarin je mazaný. Velmi dobře zná specifiku takového rozhodnutí – můžeš říci ne a ještě stokrát ne, stejně na to nepřestaneš myslet.

Deset let života. „Všechno, čeho jste předtím dosáhl,“ dobře si ta slova pamatuji. Ano, deset let mého života znamená nepřetržitou a intenzívní práci. Především boj o postavení. Člověk nemůže dělat v nové oblasti pokroky, pokud dvakrát třikrát neprojde patřičné informace. Pak je tu boj o právo pracovat na svém problému. Považovali ho za nereálný, skoro kacířský. Říkali mi: „Stroj, který bude vynalézat? Ale jděte! V zásadě je to uskutečnitelné, nebudeme se přít s přívrženci kybernetiky. Ale prakticky? Ne, to není možné. V každém případě je to předčasné.“ Nebyly to jen prázdné řeči. Na nich závisela možnost získat v laboratoři vlastní kout. A potom neúspěchy. Nekonečná řada neúspěchů, které postupně odhalily skutečnou hloubku problému. Takovou hloubku, že bych se snad do toho ani nepustil, kdybych to býval tušil… Ne, nestěžuji si. Vědecký pokrok spočívá právě v tom, že člověk překonává zkostnatělost svou i ostatních. Deset let opravdových bojů! Podle Goetha: „Kdo chce něco vykonat, musí za to umět bojovat, jinak by se raději vůbec neměl do ničeho pouštět.“ Teď jsou mi drahé minulé neúspěchy i úmorné spory s těmi, kteří chápali jakoukoli připomínku eurotronů jako osobní urážku. Do deseti let se nepozorovaně vloudily i ty dlouhé roky, během kterých jsem musel psát kandidátskou práci. Potom mezidobí úspěchů a neúspěchů, kdy jsem nejprve neměl skoro žádné úspěchy a potom skoro žádné neúspěchy. A udělení – to už bez obhajoby – doktorského titulu. A nakonec laboratoř, skvěle zařízená laboratoř a čtyřicet lidí, které jsem vybral, zaučil, kterým věřím a od kterých se nesmím odloučit.

Výstup po schodišti, ať už je jakkoli únavný, se vždycky dá zopakovat: dokončíš určitou práci a postoupíš. Deset let mého života, to není jen n-tá mocnina práce. Kdo mi zaručí, že si rok poté, co nastoupím na už jednou absolvovanou cestu, dokážu znovu během čtyřiadvaceti hodin, které mi tehdy připadaly jako okamžik, vybavit základní heuristické poučky? Kdo mi zaručí, že za další dva roky, až budu v neútulné a hlučné hale sverdlovského letiště přečkávat déšť, namaluji na cigaretovou krabičku schéma prvního interferenčního eurotronů?

A mám-li být upřímný – kdo mi zaručí, že když se vrátím o deset let zpátky, budu schopen zapojit se znovu do vědy?

Opravdu člověk nemusí být vědcem. Nemusí, pokud nebyl vědcem předtím. Zkuste ale ubrat letci deset let a říct mu: „Nelítej!“ Uberte deset let námořníkovi a řekněte mu: „Zapomeň na moře.“

V Syktyvkaru na nás čekal vrtulník. Dlouho jsme letěli nad tajgou. Panarin se uvelebil v křesle a začal listovat v objemných odborných časopisech. Najednou vrtulník změnil směr a připravil se k přistání. Do okénka se opřelo slunce. Odhrnul jsem záclonku a poprvé v životě uviděl tundru.

Nikdy jsem si nemyslel, že má tak křiklavé barvy; Nad vzdáleným světlounce fialovým proužkem obzoru viselo studené slunce. Ohnivě žlutá zem se vlnila, jak proud vzduchu od lopatek vrtulníku ohýbal pružné keře a jakési načervenalé květiny.

Nikdy jsem v tundře nebyl. Vlastně jsem nebyl skoro nikde. Minimálně půlku těch deseti let jsem procestoval z jednoho kouta pracovny do druhého nebo proseděl za stolem. Neměl jsem ani jednu pořádnou dovolenou. Dovolená, to je stejně hloupé slovo. Copak vám „dovolí“ vaše myšlenky nějakou dovolenou?

Tundra vás překvapí neobvyklým pocitem nekonečna. Země tu ztratila své zaoblení. Kdesi velmi daleko žluté moře kvetoucích keřů tmavne, ještě dál je vystínuje šeříkový opar a pak nepozorovaně přechází do šedé, potom do tmavomodré a nakonec do ultramarínové nebeské hlubiny.

Najednou jsem doopravdy pocítil, co znamená deset let života. Argumenty proti experimentu se na okamžik napjaly jako obrovskou silou natažené šle.

Z dálky se klinika Sokol podobá majáku na moři. Jen je ten maják modrý jako cípek nebe a moře oranžové. Sedmi-patrová válcovitá budova je ze všech stran obklopena panenskou tundrou. Okrouhlé nádvoří kryje průhledná kopule. Z výšky to připomíná studnu, ale nádvoří je velké – kolem tří set metrů v průměru.

Překvapilo mě ticho. Ani ne tak samotné ticho, jako to, co se za ním skrývalo – tahle obrovská budova je liduprázdná. Vůbec mě nenapadlo, že to souvisí s mým příchodem.

A pak ještě želvy. Asi dvě desítky velikánských želv s nalakovanými bílými čísly na krunýřích se neslyšně plazily po sitalových dlaždicích.

„Toho si nevšímejte,“ řekl Panarin. „O nedělích tu bývají závody na želvách. Místní národní zvyk.“

Zeptal jsem se, na jaké vzdálenosti se závody pořádají. TNT se na mne udiveně podíval a štěkl: „To je různé.“

V Leninových Filozofických sešitech je bystrá poznámka o myšlenkovém postupu v procesu poznání. Lenin říká, že člověk nejprve poznává, řekněme, první podstatu problému, potom druhou, hlubší podstatu, a tak dál. Nesmrtelnost je pravděpodobně jediný problém, který má první podstatu natolik hlubokou, že před Vitovským a Panarinem tu druhou nikdo ani nezkoumal.

Člověk se přes svou nenasytnou touhu po poznání a pochopení všeho, co ho obklopuje, bůhvíproč vyhýbá myšlence na smrt. Nejsem biolog, a proto se ani nepokusím hledat příčiny. Jenom konstatuji: lidský mozek se aktivně brání myšlenkám na smrt – na smrt vlastní, svých blízkých, všeho pozemského. Ačkoli člověk ví, že je smrtelný a že jsou smrtelní i všichni ostatní lidé, žije tak, jako by všechno kolem něj bylo nesmrtelné. V tom spočívá jeho duchovní velikost.

Biologii byly až do současnosti vzdáleny všechny praktické pokusy porušit nedotknutelnost problému nesmrtelnosti. Nikdo se vážně nezabýval otázkou: „Co se stane, bude-li objeven elixír mládí?“ Panarin o tom řekl: „Dělit se o kůži živého medvěda by se nemělo jen na lovu. Současný vědec musí začít právě myšlenkou na tuto kůži.“ A hned mě zahrnul svými problémy.

„Byl vynalezen prostředek, který zaručuje nesmrtelnost. Dejme tomu, že jsou to pilulky. Nejprve, jak už to bývá, je jich omezené množství. A teď je tu otázka, mají-li být rozdány mezi vyvolené, nebo je-li lepší počkat, až jich bude dost pro celé lidstvo.“

„Jestliže mají být rozdány vyvoleným, komu tedy? Snad podle postavení? Doktor věd dostane, kandidát ne… Kdo vlastně bude rozhodovat o tom, kdo pilulku dostane a kdo ne?“

‚A když je rozdáme všem? Proč ne! Samozřejmě nejde o to, že se příliš rychle zvýší počet obyvatel planety. To je sice problém složitý, ale dá se vyřešit. Háček je v něčem jiném. Když se pilulky rozdají všem, znamená to, že i Frankovi? I celému kapitalistickému světu? Samozřejmě že ne úplně všem. Kdo ale o tom bude rozhodovat? Kdo a jak? Zase budeme přemítat, kdo je to Picasso: vynikající umělec (dát pilulku!) nebo formalista, zastánce prohnilého buržoazního umění (nedávat pilulku!).“

„Budeme tedy pilulky rozdávat jenom u nás? To je tedy báječný nápad! Neposkytneme nesmrtelnost ani Heisenbergoyi, Ashbymu, Szent-Györgyimu, Cousteauovi, ani Chaplinovi, Siqueirosovi, Russellovi… No prosím. Sám byste našel ještě desítku podobných otázek. Přemýšlejte o tom. Přemýšlejte, je to zdravé.“

Náhle Panarin změnil tón. Bez své obvyklé jízlivosti řekl:

„O problému nesmrtelnosti člověk buď vůbec nesmí přemýšlet, nebo o něm musí přemýšlet poctivě a nekompromisně.“

Panarin má pravdu.

Je jen jediný způsob, jak přemýšlet a přitom se dívat pravdě do očí. Neexistují podmínky, které by připouštěly, že zamhouříme oči nebo se dokonce odvrátíme.

K tomuto rozhovoru došlo ještě v Charkově, před odletem na sever. Během letu se Panarin zarytě hrabal v časopisech. Měl jsem čas, abych o tom přemýšlel. „Pilulky nesmrtelnosti“ s sebou přinášejí spoustu složitých, vzájemně propletených problémů, které se dotýkají všech stránek lidského života: sociálních vztahů, politiky, rodiny…

Znovu, tentokrát samostatně, jsem si probral možné varianty nesmrtelnosti.

Měli by si všichni zachovat své stáří? To přece není řešení. Vždyť přijdou nové generace, které budou zase stát před otázkou, v jakém věku mají užívat pilulky. Věčné stáří je pochybný dar. Takže věčné mládí? Vždyť člověk bude mladý tělem, ale starý stoletou pamětí, stoletými nebo třistaletými prožitky, za sto, tři sta nebo pět set let se otupí jeho schopnost přijímat vše nové… Opravdu, jediná přijatelná možnost je normální život a omlazení po dosažení staroby. Omlazení nejen fyzické, ale v jistém stupni i rozumové.

V jakém stupni?

To je právě ona první podstata problému nesmrtelnosti. Nekonečný řetěz otázek, a nic nenasvědčuje tomu, že bychom se přiblížili k druhé podstatě.

Naprosté (nebo téměř naprosté) rozumové omlazení nemá smysl. Rovná se smrti jednoho člověka a narození člověka jiného. Takže může být řeč jen o navrácení mládí.

Vrácení mládí. A co s odbornými vědomostmi? Zachovat je, aby člověk mohl pokračovat? To je lákavé. Takže se má zachovat to, co dělá umělce umělcem a skladatele skladatelem? To přece znamená zachovat (kruh se uzavírá) v paměti viděné, slyšené, prožité. I vědec přestává být vědcem, jestliže z jeho paměti vymažeme to, co prožil.

Takže nezachovávat vědomosti? Nebo vymyslet filtr: ať se ztratí životní zkušenosti a zůstanou informace načerpané z příruček a učebnic?

A tady, zavalený řetězovou reakcí otázek, jsem si pomyslel: je to dobře (a je to zákonité), že k vyřešení problému nesmrtelnosti byly spojeny Panarinova nevyčerpatelná energie a Vitovského humanismus.

Panarin a Vitovskij jsou vědci přibližně stejného formátu. Psát o Vitovském je však mnohem těžší než psát o Panarinovi. Ani se o to nepokusím. Nicméně o jednom detailu napsat musím. (Slovo „detail“ se sem ovšem vůbec nehodí. Je to jeden z těch problémů, na které člověk narazí, když chce mluvit o Vitovském.)

Vitovskij nosí kouřové brýle. Kdysi jsem někde četl nebo slyšel, že si Vitovskij zkazil zrak, když na sobě dělal pokusy. Tady, na klinice Sokol, jsem se při svých dlouhých diskusích s Vitovským několikrát chtěl na tyto pokusy zeptat. Brýle jsou z obyčejného kouřového skla, nejde tedy o vadu zraku. Vitovskij si brýle sundával jen na terase, při jasném slunečním světle. Nikdy je neodkládal ve slabě osvětlené místnosti.

Jednou (bylo to třetí den po mém příjezdu na kliniku) jsme se s Panarinem procházeli po vnější terase. Náhle jsem uslyšel ostré hvízdnutí. Ohlédl jsem se, ale nikoho jsem neviděl.

„To bylo na nebi,“ řekl Panarin. „Sokol. Oblíbený pták Vitovského. Sokol neútočí na ptáky, dokud jsou na zemi. Jurij Petrovič to považuje za projev šlechetnosti. Zato ve vzduchu je sokol skvělý lovec. Z výšky vyhledá kořist a střemhlav zaútočí. Přitom vyvíjí fantastickou rychlost – sto metrů za sekundu, někdy i víc. Je to živá kulka. Nikdy nemine. Zpozorovat sokola při útoku na kořist dokáže jen Jurij Petrovič. My ostatní jen slyšíme hvízdnutí.“

Zeptal jsem se, jak je možné, že Vitovskij dokáže vidět útočícího sokola. Panarin mi odpověděl:

„To je stará historie. Takových dvacet let… Tady nedaleko je říčka, přes ni můstek. Tam se to tenkrát stalo. Bylo to strašné. Nějací opilí lumpové stříleli na ptáky. Bavili se… Tady v tundře znamenají ptáci život. Bez nich je tundra mrtvá. Když byla palba nejprudší, objevil se sokol. Ptáci se rozlétli do všech stran – bojí se sokola víc než výstřelů. Běželi jsme k můstku a Jurij Petrovič křikl: Podívejte, nastavuje vlastní tělo! – Je to hloupost. Je to hrozná hloupost, ale opravdu to tak vypadalo. Sokol letěl pomalu, jakoby schválně pomalu. Velmi krásný pták s protáhlými křídly… Vypadalo to, jako by střílení nevnímal, a to ty střelce přivádělo k šílenství. Tehdy Jurij Petrovič pronesl řeč na obranu sokola. Víte, takovou vybranou řeč, jak je jeho zvykem. Že prý je to pták vzácný, státem chráněný, a nemá se střílet. Okřikli ho, aby držel hubu. Právě tak to formulovali. Tenkrát jsem Vitovského poprvé viděl rozběsněného. Pitomci, křičel, stejně ho netrefíte… Ano, v té chvíli jsme si přáli jen jedno, aby toho sokola nezastřelili. Víte, vypadalo to, že nám pták rozuměl. Lítal mezi kulkami, ale jak lítal! Nejdřív skoro vertikálně vzlétl, rozplynul se ve výšce, a pak hvizd, a sokol se objevil přímo před nosem střelců… Nevím, jak by to všechno skončilo. Takový, s odpuštěním… lov nerozjitří ty nejlepší instinkty. Těch střelců bylo asi deset… Ano. Na výstřely přiběhli lidé a palbu zastavili. Sokol ještě dlouho kroužil nad tundrou… Vitovskij pak dlouho zkoumal zrakové ústrojí sokolů. Draví ptáci mají vůbec vynikající zrak. Byl jsem na cestách, když Vitovskij začal dělat pokusy na sobě. Ty pokusy byly naneštěstí úspěšné. Nebo příliš neúspěšné. Takové objevy mají vždycky dvě stránky. Časem si na to zvykneme, jako jsme si po de Broglieovi zvykli na to, že v látce existují současně vlny i částice. Vitovskij teď vidí jasněji než sokol nebo sup. Jak se však ukázalo, je to nevratné a ne vždy nejlepší. Řekněme, pozorovat při tak ostrém zraku váš a můj obličej nemá cenu. Nepřináší to ten správný estetický požitek. Zato vidět tímto hyperzrakem přírodu… To se nedá slovy popsat.“

Podařilo se mi TNT přemluvit. Účinnost preparátu trvala tři čtyři minuty, ale přece jenom jsem viděl svět tak, jak ho vidí Vitovskij. Později o tom budu vyprávět. Teď bych chtěl rozvést Panarinovu myšlenku, týkající se dvojakého charakteru objevů. Obvykle přistupujeme k vědeckým objevům z předvlnových pozic – buď je to dobře, anebo špatně. Žádná dvojakost tu nemůže být. Současným významným objevům je však tato dvojakost vlastní. Dokonce i samotný proces, během kterého k objevu dojde, má jakoby „vlnový“ a „kvantový“ charakter. (Je to samozřejmě jen analogie, ale vysvětluje podstatu problému.) Současné objevy nejsou jen dvojaké. Objevují se jako „kvanta“. Kdyby se věda od chemických výbušných látek dopracovala k atomové energii postupně, nevznikly by problémy, které se na lidstvo sesypaly po Hirošimě. Jenže ke skoku došlo náhle, a hned na kvalitativně novou úroveň. Tak je tomu ve všech významných oborech. Kdyby například nesmrtelnosti bylo dosaženo postupným prodlužováním života, nedošlo by k řetězové reakci otázek, na které téměř není možné odpovědět. I tento skok byl však náhlý a prudký…

Jsem přesvědčen, že to není náhoda. Taková už je povaha současného vědeckého pokroku. Vědcova síla teď závisí na jeho schopnosti chápat „vlnový“ a „kvantový“ charakter nových objevů. Možná je to klíč k pochopení Vitovského.

Když mi v Charkově Panarin nabídl, abych jel za Vitovským, ochotně jsem souhlasil. Samozřejmě že ne proto, abych mu zopakoval své odmítnutí (od toho je tu telefon). Panarin chtěl získat čas a pak znovu zaútočit. A já jsem byl nadšen možností popovídat si s Vitovským.

Už první rozhovor byl nečekaný.

Vitovskij se mě zeptal, jestli se pamatuju na poslední interview s Wienerem. Samozřejmě že jsem si ten rozhovor, publikovaný v šedesátém čtvrtém roce, nedlouho před Wienerovou smrtí, pamatoval. Má přímý vztah k mé práci. Vitovskij záměrně vyčlenil z tohoto rozhovoru dvě odpovědi. Tady jsou:

Otázka: Souhlasíte s předpovědí, kterou občas slýcháme, že spějeme k vytvoření strojů vynalézavějších než člověk?

Odpověď: Dovolím si říci, že není-li člověk vynalézavější než stroj, je to už zlé.

Otázka: Existuje opravdu u strojů tendence stát se složitějšími a vynalézavějšími?

Odpověď: Konstruujeme už nyní složité stroje a v nejbližších letech se chystáme vytvořit ještě mnohem složitější. Existují fakta, která zatím nejsou všeobecně známá, fakta, která mnohé z nás opravňují k domněnce, že se to stane nejpozději za nějakých deset let.

„Těch deset let uběhlo,“ řekl Vitovskij. „Může teď člověk soupeřit se strojem v řešení intelektuálních úkolů?“

Vitovskij odpověď samozřejmě znal. Nezbylo mi, než mu vyprávět o nových univerzálních strojích série KS a o posledních konstrukcích mých eurotronů. Vyslechl mě bez přerušení a pak se mě zeptal, co si v této souvislosti myslím o budoucnosti.

Odpověděl jsem přibližně toto:

Bylo by velice lehkomyslné zavírat oči před problémem člověk a stroj. Nejde o vzpouru strojů. Ty skříně a bedny nejsou schopné jakéhokoli odporu. Problém je právě v opaku – stroje za nás pracují příliš dobře. Dejme tomu, že stroj zastává práci ekonoma. Co má dělat ten ekonom? Zdokonalovat se, učit se, přejít na náročnější práci? Jenže zdokonalovat se ve třiceti, čtyřiceti nebo padesáti letech není tak jednoduché. Navíc jsou dnes skoro všechny stroje schopny zdokonalovat se samy v průběhu své práce. A dělají to daleko rychleji než člověk.

Kdysi stroje vytlačily člověka ze sféry fyzické práce do sféry práce intelektuální. Pak se začaly zdokonalovat jejich schopnosti. Máme udělat tečku a zastavit zdokonalování intelektuálních strojů? Ve světě rozděleném na jednotlivé státy to není tak snadné. A bylo by to i dost zvláštní, vždyť intelektuální stroje nejsou zbraně, mají člověku sloužit…

Zatímco se spokojujeme s polovičatostmi, lidé přecházejí do méně „kybernetických“ oborů, rychle se zvyšuje počet lidí, kteří se zabývají uměním.

„A jak se díváte na možnost soupeření člověka se strojem?“ zeptal se Vitovskij. „Člověk se přece také rozvíjí, že ano?“

Namítl jsem, že člověk se rozvíjí příliš pomalu. Za tři tisíce let se lidský mozek skoro nezměnil. Na to, aby došlo k podstatným změnám, jsou potřeba desetitisíce let.

„Máte i nemáte pravdu,“ řekl Vitovskij. „Stroje se opravdu rozvíjejí mnohem rychleji než lidé. Když zkoumáme problém člověk a stroj, vidíme měnícího se člověka a rychle se rozvíjející stroj. Jenže samotná kybernetika přece tím, že se rozvíjí, umožňuje urychlený rozvoj lidského mozku. To znamená, že pokud se nebudeme vyhýbat problému člověk a stroj (a taková tendence tu existuje!), můžeme harmonicky rozvíjet lidi i stroje, a přitom mezi nimi zachováme optimální odstup. Co o tom soudíte vy?“

Mám pocit, že jsem odpověděl dost zmateně. Omráčila mě totiž šokující myšlenka, že existuje možnost (dokonce pro celé lidstvo) žít ve stavu nepřetržitého zdokonalování, zdokonalování stejně bouřlivého, jako je rozvoj strojů.

Skutečně, ať je to jakkoli překvapující, v nesčetných diskusích okolo problému člověk a stroj se stále mlčky předpokládá, že člověk – to je dnešní člověk, a stroj – to je budoucí stroj. Považuje se za samozřejmé, že schopnosti lidského mozku zůstanou za dvacet nebo za sto let téměř stejné jako jsou dnes. A fantaste si myslí, že ani za tisíc let nedojde ve struktuře člověka k zásadním změnám.

Fantastiku jsem nepřipomněl náhodou. Věda se zatím nezabývá otázkou lidí 21. nebo dokonce 30. století. V plánech vědecko-výzkumných prací není mezi tisíci témat ani jedno věnované člověku budoucnosti. Naše představy o budoucích lidech se formují dílem intuitivně a dílem pod vlivem vědeckofantastické literatury. Proto jsme k problému člověk a stroj přistoupili s představami, jaké nám naočkovala vědecká fantastika.

Pokud se struktura člověka zásadně nezmění, stroje se nevyhnutelně stanou chytřejšími než my. Je to pouze otázka času. Ještě jednou zdůrazňuji, že nás stroje nesnědí. Budou jen stále lépe plnit naše úkoly, včetně výroby, výzkumu a administrativy.

Na základě dlouholetých diskusí byl postupně vypracován kompromisní (řekl bych polovičatý) názor: teoreticky se stroje mohou stát inteligentními, jak si budeme přát, ale prakticky je realizace podobných strojů neuvěřitelně složitá a nedojde k ní zdaleka tak brzy. Přibližně stejný postoj existoval ve dvacátých a třicátých letech k atomové energii: v podstatě prý je to možné, nicméně obtíže jsou takové, že bude třeba ještě několika staletí… Jak známo, seběhlo se to podstatně rychleji.

Zapisuji si to, co si myslím teď, po dlouhých besedách s Vitovským a Panarinem. Při prvním rozhovoru jsem neměl myšlenky tak uspořádané, přesto jsem už tenkrát pochopil to nejdůležitější. Druhá podstata problému člověk a stroj (stejně jako druhá podstata problému nesmrtelnosti) začíná ujasněním jediné správné cesty – člověk budoucnosti musí mít zásadně novou schopnost neustále a rychle zdokonalovat svou strukturu.

Tu noc jsem se domníval, že jsem pochopil smysl Vitovského a Panarinovy práce – vyřešit problém nesmrtelnosti znamená vyřešit problém člověk a stroj. Tenkrát jsem nevěděl, že je to jen jeden úsek z mnoha prací prováděných na klinice. Možná že to ani není ten nejdůležitější úsek.

Nemohl jsem spát. Nikdy jsem nezažil slunečnou noc za polárním kruhem. Čas se zastavil. Slunce se zavěsilo za obzor a tam zkamenělo. Ptáci zmlkli. Dokonce i vítr oněměl. Ticho vypadalo neskutečně.

Slunečné noci v tundře jsou určeny k tomu, aby člověk přemýšlel, přemýšlel a přemýšlel. Lepší místo by se pro kliniku Sokol nenašlo.

Zdá se, že tenkrát jsem poprvé začal uvažovat o účasti na tom experimentu. Ne o důvodech pro a proti, ale o jeho průběhu.

Vlastně ne – zúčastnit se pokusu mě napadlo až druhý den.

Probudil mě Panarin.

„Zaspíte to nejzajímavější,“ řekl. „Rychle vyskočte! Uklízet nemusíte, obstará to Duch svatý.“

Duch svatý na klinice opravdu byl, toho jsem si už všiml. Minulý večer jsme na několik minut vyšli z Vitovského pracovny na terasu, a když jsme se vrátili, na stole byla připravena večeře. Stejným způsobem se objevila i snídaně. Zeptal jsem se na Ducha svatého Panarina. na Ducha svatého Panarina.

„Přijel jste sem jako sirotek,“ odpověděl TNT. „Zatím budete muset sirotkem zůstat. Víte, obvykle tu je, hmm, velice živá společnost. No a ta společnost dočasně přesídlila. Do teplých krajů. Zůstal tu jen neviditelný Duch svatý.“

Duch svatý byl sice neviditelný, zato však velice pracovitý, protože za půl hodiny jsem zahlédl Vitovského v laboratoři, která byla perfektně připravená k tomu převratnému pokusu. Panarin se o tom zmínil už v Leningradě, když jsme čekali na letadlo do Syktyvkaru. V podání TNT to vypadalo takto:

„Ten nápad je jednoduchý jako facka. No a s biochemickou stránkou se seznámíte později. Teď ten nápad. Jak víte, jeden vodič může přenášet současně několik informací. Je-li rozdíl mezi frekvencemi dostatečně velký, informace se neruší. Jeden elektrický systém zachycuje současně stovky různých sdělení. Dál spoléhám na vaši představivost kybernetika. Koneckonců smyslové orgány, nervový systém, mozek, to je přece také elektrický systém.“

Řekl jsem, že je to druhé řešení problému nesmrtelnosti. Do jednoho lidského života by se vešly stovky jiných životů. Jenže tenhle nápad se těžko podaří uskutečnit. Zatím se neví, ani jak začít.

Bylo ohlášeno přistání, rozhovor byl přerušen. Víckrát jsme se k tomuto tématu nevrátili. To, co mi předvedli na klinice, mě nesmírně překvapilo.

V rozlehlé laboratoři stálo na stupínku bytelné dřevěné křeslo podobné divadelnímu trůnu a obyčejný psací stůl se dvěma magnetofony. Kousek dál visela velká obrazovka přenosného televizoru.

Panarin zmizel (právě jsem mluvil s Vitovským) a vrátil se asi po deseti minutách v plastikové helmě, ze které visely různobarevné dráty. Na stěně se rozsvítil nápis: „Jednička připravena“. Chtěl jsem říci něco o Duchu svatém, ale rozsvítily se další nápisy – svou připravenost ohlásila ještě tři stanoviště. Vitovskij přistoupil k bloku osciloskopů v koutě laboratoře. Panarin hbitě spojil dráty, zkontroloval magnetofon, nainstaloval na stůl tlačítkový řídicí panel. Pak potichu řekl: „Začínáme.“

Na obrazovce se objevil monoskop a vzápětí text z časopisu. Byl to článek o matematické logice. Stihl jsem ho přečíst sotva do půlky, a stránka se vyměnila. Překvapila mě rychlost, s jakou Panarin četl. Nepochopil jsem hned, o co jde, a kdoví proč jsem usoudil, že tento pokus souvisí s Vitovského a Panarinovými pracemi o biochemii vidění.

Rychlost čtení se zvyšovala. Panarin si ji sám reguloval mačkáním tlačítek řídicího panelu. Ze čtyřiceti tří řádek jsem zpočátku stihl přečíst dvacet, potom patnáct a nakonec šest sedm, a to jsem ani nepochopil jejich smysl. V okamžiku, kdy rychlost čtení dosáhla fantastické hranice, se na obrazovce objevily současně dva texty. Obraz druhého textu (nemýlím-li se, byla to informace o nových metodách encefalografie), větší a poloprůhledný, se od samého začátku měnil tak rychle, že jsem sotva stačil zachytit jednotlivá slova…

Patnáct minut po začátku pokusu zapnul Panarin magnetofon. Ozvalo se „Španělština. Lekce jedenáctá“ – a já jsem si vzpomněl na leningradský rozhovor. Přiznávám se, že bych to považoval za legraci, kdyby tam nebyl Vitovskij. Měl jsem možnost tyto pokusy sledovat každodenně celý měsíc, ale dodneška si na ne nemohu zvyknout. A tenkrát jsem byl prostě šokován. Jakým způsobem Panarin vstřebával ten obrovský proud informací? Je to neuvěřitelné, ale viděl jsem, že k tomu dochází!

Panarin zapnul druhý magnetofon. Španělské věty se smísily s monotónním recitativem historika, líčícího zánik byzantské říše. Na obrazovce (nevšiml jsem si, kdy to začalo) se už nemíhal dvojitý, ale trojitý text. Nebylo možné v něm rozeznat ani jedno slovo, vypadal jako letící stín…

Koexistence mnoha různých pamětí rozhodně neodpovídá Szilardově hypotéze o parakonstitutivních systémech v neuronu. Panarinovi se nechtělo vyprávět o mechanismu koexistence. („Proč? Vysvětlování by to bylo složité a dlouhé a vy to potom, po svém pokusu, stejně všechno zapomenete. Jo, až budete mladší, pak prosím…“) Panarin s Vitovským se vší pravděpodobností vycházeli z druhé teorie paměti, podle níž impulsy, které vstoupí do nervové buňky, mění strukturu ribonukleové kyseliny. Pokud se RNK může ladit na různé frekvence, pak má analogie se současným přenášením několika informací jedním vedením smysl.

Experiment trval čtyři hodiny.

Kdepak, slovo „experiment“ se sem vůbec nehodí. Toho dne i během několika následujících dní Panarin s jistotou zaplňoval svou druhou, třetí a další paměti (budu si muset na tuto terminologii zvyknout!). Vedle první, obyčejné, jich bylo devět. Jak jsem pochopil, experiment musí začít, teprve až všech devět pamětí dosáhne úrovně dostatečné k samostatné vědecké práci a snad i začne na sebe navzájem působit.

Ano, teď si vzpomínám naprosto přesně: pravě tehdy mě poprvé napadlo zúčastnit se experimentu. Svého experimentu.

Popsat postupně a plynule, jak se tato první, prchavá myšlenka změnila v jasné pochopení nutnosti mého experimentu, se mi sotva podaří. Jaký by to mělo smysl? Důležitější je, abych zapsal myšlenky, které bych potom mohl zapomenout.

Přišel jsem na fantastický nápad použít princip koexistence pamětí v počítacích strojích. Například chemotrony jistě dokážou vykonávat současně několik funkcí. Určitě si na to musím vzpomenout později, po experimentu.

Ale jak si později vzpomenu?

Co si vůbec budu po experimentu pamatovat?

Vitovskij to řekl takhle:

„Omládnutí o deset let. Fyzické omládnutí musí být pokud možno co nejpřesnější – okamžitě a o přesně stanovenou lhůtu. Ale paměť se musí jen uvolnit. To, co se během deseti let nahromadilo a stalo se dlouhodobou pamětí, musí znovu přejít do stavu podobného operativní paměti. Po omládnutí bude člověk schopen během několika měsíců obnovit určitou část této narušené paměti. Proběhne, jak říkáme, proces konsolidace. Ostatní se časem zapomene. Nicméně to všechno je až definitivní cíl naší práce, kterého jsme ještě nedosáhli. Zatím nedokážeme zajistit harmonické fyzické omládnutí. Například se mu nechce podřídit oční čočka. To by však tolik nevadilo. Horší je to s pamětí: váš pokus bude první. Základní otázka je, jak dlouho bude probíhat konsolidace paměti. Není vyloučeno, že bude ukončena během několika hodin. Za tu dobu si nestihnete skoro nic zafixovat. Veškerý obsah vaší narušené paměti rychle zmizí – a my vám narušíme všechno, co jste si zapamatoval za posledních devět deset let. Jinými slovy, v takovém případě se vrátíte o deset let zpátky nejen fyzicky, ale i duševně. A možná že tomu bude naopak: konsolidace se protáhne na dlouhá léta. V tom případě se stanete fyzicky mladší, ale zachováte si to, co je ve vaší paměti teď. V optimálním případě bude konsolidace trvat tak dva tři měsíce. Tady hodně záleží na vás. Na disciplíně rozumu. Právě proto musí být experimentátorem vědec. Důležité je výchozí množství vědomostí a schopnost potom, v procesu konsolidace, vybrat a fixovat v paměti to, co je potřebné. Vy sám se budete muset rozhodnout, co si máte znovu zapamatovat, a provádět objektivní sebekontrolu a sebeanalýzu. Když se to povede, získáme maximální informaci, která nahradí celou řadu experimentů.“

Vitovskij měl starosti.

„Ve spěchu se dá všechno snadno pokazit!“ pokračoval. „Chci, abyste nás dokonale pochopil. Metoda omlazování může být částečně použita i pro léčení rakoviny. Ano, ano, je to tak, a to zdvojnásobuje složitost situace. Hotové a spolehlivé léčebné prostředky tak leží ladem… To je přece strašné! Musíme si pospíšit…, ale nesmíme pospíchat. V biologii jako nikde jinde je obrovské nebezpečí dostat se do situace čarodějova učně…“

Když jsem psal o chemotronech, bál jsem se, abych nezapomněl svůj nápad. To je přece úplná pitomost! Hlavní je, abych nezapomněl to, co jsem viděl (a doufám, že do určité míry si i osvojil) u Vitovského a Panarina.

Musím si zachovat v paměti s Panarinem organicky spojenou schopnost myslet přímočaře a otevřené a chápání vysoké vědcovy odpovědnosti příznačné pro Vitovského. „Chirurgovi, operujícímu lidské srdce,“ řekl jednou Vitovskij, „by se měly započítávat hodiny operace za měsíce služby. Operační pole vědy je ještě složitější. Je to srdce lidstva…“

Tento měsíc jsem asi moc pracoval. Říkám asi, protože zajímavá práce se dá jen těžko změřit. Kromě toho jsem stihl udělat zoufale málo ve srovnání s Panarinem. Jeho devět pamětí (snad by se dalo říci doplňkových pamětí), aniž si nějak vadily, vstřebávalo informace, získávané na každodenních čtyřhodinových sezeních. TNT byl schopen povídat si se mnou a současně přemýšlet o devíti různých problémech. Na to se těžko zvyká. Často jsem Panarina zkoušel, dával mu různé úlohy, prosil ho, aby mi něco vypočítal, přeložil. Bez přerušení své obvyklé práce bleskově plnil mé úkoly.

Druhá paměť pojme méně než první, třetí méně než druhá a tak dále. Zato přímo úměrně stoupá schopnost reagovat, rychlost myšlenkových operací. Kdyby měl Panarin dvanáctou paměť, mohl by soutěžit s počítacím strojem.

I když je to zvláštní, Panarinův vztah k jeho vlastním schopnostem byl celkem vlažný, snad i malinko skeptický. Mně osobně připadá, že koexistence pamětí je obrovským úspěchem vědy, možná dokonce nejužitečnějším za celou dobu její existence. Škála vědomostí se rychle rozšiřuje, ale specializace nutí člověka zužovat práci a úhel pohledu. Teď se tento tragický protiklad podaří setřít. Člověku stačí síly na to, aby si co nejšířeji osvojil vědu, stačí i na umění, dokonce i na život, a podstatně rozmanitější, než byl život Leonardův…

Dá se to snadno spočítat.

Člověk vstřebává maximálně 25 bitů informací za sekundu. Za 80 let usilovné práce (po 8 hodinách denně) získá mozek 4,2.1010 bitů. V nejlepším případě. Prakticky to bývá méně. Lidský mozek má teoreticky schopnost pojmout více než 1015 – 1016 bitů. Využíváme tedy jen jednu milióntinu svých schopností…

Panarin, kterému jsem své úvahy přednesl, řekl bez optimismu:

„Bohužel, počínaje osmou pamětí se prudce zesiluje vyzařování. To, co si zapamatuju, se rychle vypaří. To je typická telepatie! Právě v tom spočívá její mechanika: mozek začne pracovat vysokofrekvenčně. V normálních podmínkách se to stává zřídka. Nejčastěji při mozkových defektech nebo v kritických situacích, když rezonují vysokofrekvenční myšlenkové pochody samovolně. U mne je to neustálé. Tak je to. Kdyby tu byl druhý takový člověk, bez přestání bychom si vyměňovali myšlenky. Nezávisle na našem přání. A kdyby tu byly tisíce takových lidí, všichni by slyšeli myšlenky všech… Vitovskij má asi pravdu v tom, že perspektivnější je druhá cesta.“

Později jsem se dozvěděl, že Vitovskij byl od samého začátku proti mechanickému rozšíření paměťového obsahu. Podle jeho názoru by se měla využít prchavost „vyšších“ pamětí: v případě nutnosti člověk vstřebává ohromné množství informací) použije je a pak znalostí, které se staly nepotřebnými, zmizí.

Abych se přiznal, podstata sporů mezi Panarinem a Vitovským mi není moc jasná. Vždyť se dají použít obě metody!

„Nepřemýšlejte o tom, nerozptylujte se,“ řekl mi Panarin. „Váš experiment je závažnější. Nepřete se. Nejdůležitější objevy ve vědě souvisí s organizací samotné vědy. Na každou nezastaralou hypotézu teď připadají tři čtyři hypotézy, které by se klidně mohly uložit do archívu, ale jejich autoři je vášnivě obhajují. Jen si to představte: patnáct, dvacet, třicet let člověk dřepí nad hypotézou a postupně mu začíná docházet, že jeho teorie… no řekněme… připouští jisté pochybnosti. A přitom má člověk tou dobou slušné postavení, své žáky. Nemá čas pochybovat: v redakci už leží články, rozvrh přednášek je sestavený, je naplánován jeho příspěvek na kongresu… Dokonce ani sám před sebou nechce domyslet všechno do konce. Jednodušší je přesvědčit se, že oponuje jiným hypotézám z čistě vědeckých důvodů… A v tom je právě ten háček – čím rychleji pokračuje rozvoj vědy, tím častěji se musí měnit hypotézy. Věda myslí v hypotézách – zhodnotí jednu, a zavrhne ji. Vyhledá druhou, o něco reálnější, a hned přistoupí k dalším výzkumům. Jenže autor hypotézy se někdy nechce a nemůže nechat zavrhnout spolu s hypotézou a vrátit se na výchozí pozici. Z lidského hlediska se to dá pochopit – druhý život neexistuje. Dlouhověkost lidi umoudří. Nebudou už zdvojnásobovat své chyby jenom proto, že nebudou mít čas je opravit. I když, po pravdě řečeno, nikdy není pozdě přiznat svou chybu. Já bych zřídil zvláštní cenu pro vědce, kteří trvají na nesprávných teoriích a pak najdou odvahu říci: ano, mýlil jsem se, začnu od začátku…“

Zbývá mi ještě patnáct minut. Panarin přijde na vteřinu. Je přesný.

Zdá se, že počítá se všemi možnými variantami. Při jakékoli konsolidační lhůtě se neodchýlím od předem promyšleného plánu. Je málo pravděpodobné, že by se stalo něco nečekaného.

Napsal jsem tuto větu a pomyslel si: kdepak, všechno bude nečekané.

Jak se objevím ve své laboratoři? Odtud, z kliniky, jsem mluvil se svými svěřenci skoro každý den. To ve skutečnosti vyřešilo otázku mé účasti na experimentu. Dokážou pracovat beze mne. Je to zjištění smutné, a současně příjemné. Zdálo se, že jsem vytvořil kolektiv, který se beze mne rozpadne. Jak jsem se však přesvědčil, kolektiv je ‚pevný a je schopen pracovat samostatně.

Za mé nepřítomnosti v laboratoři pozměnili výzkum. Změna je to zatím sotva znatelná, zaregistroval jsem ji já, oni se domnívají, že pokračují v mém způsobu. Jenže to už jsou první příznaky nového, cizího stylu výzkumu.

Pro ně jsem teď vyslán Akademií na osmiměsíční služební cestu. Podle všeho usoudili, že to má spojitost s vesmírem. Proč ne? Ať si to myslí.

Uplyne půl roku a znovu se objevím v laboratoři. Možná ve funkci mladší vědecké síly. Objevím se, abych začal od začátku a za deset let udělal dvakrát, třikrát víc než dosud.

V tom vidím svůj hlavní úkol.

Panarin přijde za jedenáct minut. Teď je na nádvoří a hraje si se svými želvami. Dokonce i dnes.

Nápad je to typicky panarinovský. Jak tvrdí TNT, napověděla mu ho sedmá paměť. „Pravda,“ řekl, „pátá paměť soudí, že je to pitomost, ale mně osobně se na tom líbí logika myšlenky.“

Na první pohled je opravdu všechno velmi jednoduché. Když se elektrickými impulsy rozechvěje určitá oblast mozku, podaří se oživit už zapomenuté, vytvořit dokonalou zrakovou i sluchovou iluzi. To věděli už dávno. Vědělo se i něco jiného – to, co vidí pták nebo ryba, se může metodou biotokové rezonance převést na člověka. Podstata panarinovského nápadu tkví v tom, že by se dala člověku „implantovat“ zraková paměť dlouho žijících zvířat. Panarin vybral třistaleté želvy a snaží se je přinutit, aby si vzpomněly, co viděly za svůj dlouhý život…

Zatím to nepřineslo žádné výsledky. TNT je však vytrvalý. I dnes se napojil na želvu, která byla na řadě, a teď zkouší nekonečné řady impulsů.

Co teď dělá Vitovskij, to nevím. V laboratoři bude asi sotva. Všechno je připraveno už od včerejška. O čem teď může Vitovskij přemýšlet?

Možná že odložil brýle a dívá se na tundru, na nebe.

Viděl jsem svět hyperzrakem jen několik minut, ale vrylo se mi to do paměti natrvalo. Nevěřím, že by se na to dalo zapomenout.

Omračuje při tom už samotný přechod. Takový dojem by měl člověk, kdyby mžoural na předpotopní televizor a malinká obrazovka by se náhle změnila v obrovské stereopanoráma moderního barevného plastického kina.

Uhel pohledu se prudce zvětšil a všechno, co jsem tímto oknem do světa viděl, bylo jasné do nejmenších podrobností, do nejjemnějších barevných odstínů. Jako by někdo otřel zaprášený obraz, vynesl ho z šerého sklepa, postavil do světlého sálu – tak vzplály a rozehřály se živé barvy.

Ze střechy kliniky jsem viděl vzdálené jezírko: skrz křišťálově čistou vodu bylo možné rozeznat každičkou puklinu v kamenitém dně. Na nebi zalitém sluncem se vyjímaly jasně zelené pásy polární záře. Po třech čtyřech minutách jsem spatřil i pestré jespáky, polární papoušky, kteří rozpoutali bitvu v rákosí bažin, i pravidelné nory lumíků, i houby pod trpasličími břízkami. Detailů bylo nesmírně mnoho. Mohl bych přepočítat dokonce i lístky máku na vzdáleném keříku. Přesto svět působil dojmem celku…

Ne, už o tom nestihnu vyprávět.

Za dvě minuty tu bude Panarin.

A ještě jedna věc: nejsem sirotek.

Panarin se zmýlil. Nevím, jak to mohlo uniknout jeho pozornosti.

Je jí čtyřiadvacet let. Dělá geofyziku. Teď je někde v tajze.

No co, jsem teprve první. Za několik let samotný pojem věku zakolísá, zhroutí se a promění v prach.

Už mi zbývají jen sekundy.

Cítím přímo fyzickou potřebu poznat, jaké nesmírné možnosti se člověku otevřou, až zvítězí nad časem.

A. + B. Strugackij

ŠEST ZÁPALEK

1

Inspektor odložil zápisník a řekl:

„Složitá záležitost, soudruhu Lemane. Opravdu složitá záležitost.“

„Nezdá se mi,“ namítl ředitel ústavu.

„Nezdá se vám?“

„Ne, nezdá. Podle mne je všechno jasné.“

Ředitel hovořil velmi stroze a pozorně si prohlížel prázdné vyasfaltované prostranství pod oknem. Už dávno ho bolelo za krkem a na prostranství se nedělo zhola nic zajímavého. Přesto neustále seděl s odvrácenou hlavou. Dával tím najevo svůj protest. Byl’mladý a poněkud ješitný. Velmi dobře chápal, co má inspektor na mysli, ale nepokládal ho za kompetentního, aby se zmiňoval o této stránce věci. Inspektorova klidná vytrvalost ho dráždila. Jde do hloubky, myslel si zlostně. Všechno je jasné jako den – ale on jde do hloubky.

„Ale mně není všechno jasné,“ řekl inspektor.

Ředitel pokrčil rameny, podíval se na hodinky a vstal.

„Promiňte, soudruhu Rybnikove,“ řekl. „Mám za pět minut seminář. Tak jestli mě už nepotřebujete…“

„Prosím, soudruhu Lemane. Ale chtěl bych si promluvit ještě s tím… osobním laborantem. Gorčinskij… nebo tak nějak.“

„Ano, Gorčinskij. Ještě se nevrátil. Jakmile se vrátí, pošlu ho okamžitě za vámi.“

Ředitel kývl a opustil místnost. Inspektor se za ním díval přimhouřenýma očima. Trochu lehkomyslný chlapec, pomyslel si. Nevadí, však na něj taky dojde.

Nejprve bylo důležité vyznat se v tom hlavním. Na první pohled se opravdu zdálo, že je všechno jasné. Inspektor Správy pro bezpečnost práce Rybnikov by se již nyní mohl pustit do „Případu Andreje Andrejeviče Komlina, přednosty fyzikálního oddělení Ústředního výzkumného ústavu činnosti mozku“. Andrej Andrejevič Komlin na sobě prováděl nebezpečné pokusy a teď už čtvrtý den leží na nemocničním lůžku v polospánku a poloblouznění, jeho ochmýřená kulatá hlava, pokrytá podivnými kruhovitými modřinami, mu bezvládně visí dozadu. Mluvit nemůže, lékaři mu dávají posilující prostředky a na konziliích často a zlověstně zaznívají slova: „Velmi silné nervové vyčerpání. Atrofie center paměti. Atrofie mluvicích a sluchových center…“

V Komlinově případu bylo inspektorovi jasné všechno, co mohlo zajímat Správu pro bezpečnost práce. Je zřejmé, že tu nejde o poruchu aparatury, nedbalé zacházení s ní, ani o nezkušenost pracovníků. Je zřejmé, že k porušení pravidel bezpečnosti – alespoň v obecně uznávaném smyslu – tady nedošlo. A konečně je zřejmé, že Komlin prováděl na sobě pokusy tajně a nikdo v celém ústavu o tom nevěděl, dokonce ani Alexandr Gorčinskij, „osobní“ Komlinův laborant, i když někteří pracovníci ústavu jsou v tomto směru naprosto odlišného názoru.

Inspektora zajímalo něco jiného. Nebyl totiž pouhým inspektorem. Jakýmsi čichem starého vědeckého pracovníka cítil, že za úryvkovitými údaji o Komlinově práci, které měl k dispozici, za podivným Komlinovým neštěstím se skrývá historie jakéhosi neobvyklého objevu, a když si v duchu probíral výpovědi pracovníků laboratoře, přesvědčoval se o tom stále víc.

Tři měsíce předtím, než došlo k neštěstí, dostala laboratoř nový přístroj. Byl to neutrinový generátor, přístroj pro výrobu a pokusnou aplikaci neutrinových paprsků. Od chvíle, kdy se ve fyzikální laboratoři objevil neutrinový generátor, začal se odvíjet řetěz událostí, jimž ti, kteří měli, nevěnovali včas pozornost, a to nakonec vedlo k velkému neštěstí.

Právě v té době svěřil Komlin s neskrývanou radostí práci na nedokončeném tématu svému zástupci, zavřel se v místnosti, kde byl instalován generátor, a začal se věnovat, jak prohlásil, přípravám série předběžných pokusů. To trvalo několik dní. Pak Komlin nečekaně opustil svou celu, vykonal jako obvykle vizitu v laboratoři, udělil tři veřejné důtky, podepsal listiny a pověřil zástupce sepsáním pololetního výkazu. Nazítří se opět uzavřel v „neutriníku“, ale tentokrát vzal s sebou laboranta Alexandra Gorčinského.

Čím se tam zabývali, vyšlo najevo teprve přednedávnem, dva dny před nešťastným případem, kdy Komlin (společně s Gorčinským) pronesl pozoruhodnou přednášku o neutrinové akupunktuře, která „otřásla základy medicíny“. Ale už během oněch tří měsíců, co pracoval s generátorem, vzbudil Komlin třikrát pozornost svých spolupracovníků.

Začalo to tím, že si Andrej Andrejevič jednoho krásného dne oholil hlavu a objevil se v laboratoři v černé profesorské čepičce. Tento fakt sám o sobě by třeba nikomu neutkvěl v paměti, ale za hodinu vyrazil z „neutriníku“ rozcuchaný a bledý Gorčinskij, podle obrazného vyjádření kteréhosi pracovníka „nevnímal skříně“ a vrhl se k laboratorní lékárničce. Vytáhl z ní několik kapesních obvazů, stejnou rychlostí se vrátil do „neutriníku“ a přibouchl za sebou dveře. Přitom si jeden ze spolupracovníků stačil všimnout, že Andrej Andrejevič stojí u okénka, blýská holou lebkou a pravou rukou si drží levé zápěstí. Levou ruku měl čímsi potřísněnou, nejspíš krví. Večer vyšli Komlin s Gorčinským potichoučku z „neutriníku“, a aniž se na koho podívali, zamířili rovnou k východu z laboratoře. Oba vypadali dost sklíčeně a Komlin měl levou ruku omotanou špinavým obvazem.

Lidem utkvělo v paměti ještě něco jiného. Měsíc po této příhodě potkal Komlina mladší vědecký pracovník Veděnějev večer v odlehlé aleji Modrého parku. Přednosta laboratoře seděl na lavičce s tlustou ošuntělou knihou na klíně a s očima upřenýma před sebe cosi polohlasně mumlal. Veděnějev pozdravil a sedl si vedle něho. Komlin okamžitě přestal mumlat a obrátil se k němu s krkem podivně strnulým. Oči měl „nějak zplesnivělé“ a Veděnějev měl chuť se okamžitě vzdálit. Avšak připadalo mu, že se nehodí tak najednou odcházet, a tak se zeptal:

„Čtete, Andreji Andrejeviči?“

„Čtu,“ řekl Komlin. „Š‘ Naj-an, Říční zátoky. Nesmírně zajímavé. Tady například…“

Mladý Veděnějev skoro vůbec neznal čínské klasiky a pocítil ještě větší rozpaky, avšak Komlin najednou zaklapl knihu, podal ji Veděnějevovi a požádal ho, aby ji nazdařbůh otevřel na některém místě. Veděnějev mu s mírnými rozpaky vyhověl. Komlin pohlédl na stránku („jedinkrát, jenom mrkl“), pokývl a řekl: „Sledujte text.“

A začal svým obvyklým zvučným hlasem vypravovat o tom, jak se jakýsi Chu Jan-čo rozmáchl ocelovým karabáčem a vrhl se na jakéhosi Ch‘ Čchena a S‘ Paa a jak jakýsi Krátkotlapý Tygr Wang Jing a jeho manželka Zelená… Teprve nyní si Veděnějev uvědomil, že Komlin odříkává stránku nazpaměť. Přednosta laboratoře nevynechal jedinou řádku, nepopletl jediné jméno, odříkal všechno do slova a do písmene. Domluvil a zeptal se: „Byly tam chyby?“

Ohromený Veděnějev zavrtěl hlavou. Komlin se rozesmál, vzal mu knihu z rukou a odešel. Veděnějev nevěděl, co si má myslet. Vyprávěl o této příhodě některým ze svých přátel, ale ti mu poradili, aby požádal o vysvětlení samotného Komlina. Když se však Veděnějev zmínil o setkání v aleji, podíval se na něho Komlin s tak nelíčeným údivem, že Veděnějev zrozpačitěl a převedl řeč jinam. Nejpodivněji však vypadaly události, které se zběhly doslova několik hodin před neštěstím.

Toho večera Komlin, veselý a vtipný jako nikdy dřív, předváděl kouzla. Diváci byli čtyři: neoholený Alexandr Gorčinskij, zamilovaný do svého představeného, a mladičké laborantky Lena, Dusja a Káťa, které se v laboratoři zdržely, aby dokončily přípravu schémat pro zítřejší práci. Kouzla byla pozoruhodná.

Pro začátek se Komlin nabídl, že někoho zhypnotizuje, ale všichni odmítli, a tak jim Andrej Andrejevič aspoň pověděl anekdotu o hypnotizéru a chirurgovi. Pak navrhl: „Lenočko, teď budu hádat, co schováš do zásuvky stolu.“ Ze tří schovaných předmětů uhodl dva, ale Dusja ho obvinila, že se díval. Komlin ujišťoval, že to není pravda, ale děvčata si ho začala dobírat, a tu Komlin prohlásil, že umí pohledem zhasit plamen. Dusja popadla krabičku zápalek, odběhla do kouta a škrtla. Zápalka se rozhořela, a najednou zhasla. Všichni užasli a překvapeně pohlédli na Komlina; stál s rukama zkříženýma na prsou a tvářil se jak profesionální iluzionista.

„To jsou ale plíce!“ pravila Dusja s obdivem. Komlin stál celých deset kroků od ní.

Komlin tedy navrhl, aby mu zavázali ústa šátkem. Když to provedli, Dusja znovu škrtla zápalkou – a zápalka opět zhasla.

„Snad nefoukáte nosem?“ zděsila se Dusja. Komlin strhl šátek, rozesmál se, chytil Dusju a roztančil se s ní valčíkovým krokem po místnosti.

Pak předvedl ještě dvě kouzla: pouštěl zápalky na zem, ale žádná z nich nepadala rovně dolů, ale nějak do strany, pokaždé se uchylovaly od vertikály vpravo pod poměrně velkým úhlem. „Zase foukáte,“ řekla Dusja pochybovačně. Komlin položil na stůl kousek wolframové spirálky a ta sebou legračně cukala, plazila se po stole, až spadla na zem. Všichni byli samozřejmě hrozně překvapeni a Gorčinskij začal na Komlina naléhat, ať prozradí, jak to dělá. Avšak Komlin najednou zvážněl a řekl, aby mu dali zpaměti znásobit několik vícemístných čísel.

„Šest set padesát čtyři krát dvě stě jedenatřicet krát šestnáct,“ pronesla Káťa ostýchavě.

„Zapisujte,“ nařídil Komlin podivným, napjatým hlasem a začal diktovat: „Čtyři, osm, jedna…,“ tady se jeho hlas ztišil až k šepotu a Komlin rychle dokončil: „Sedm – jedna – čtyři – dva… Zprava doleva.“

Otočil se (dívky ohromilo, jak se najednou přihrbil, jako by povadl, a jeho postava byla rázem mnohem menší), unaveně se vrátil do „neutriníku“ a zamkl se tam. Gorčinskij se za ním chvíli znepokojeně díval a pak slavnostním hlasem oznámil, že to Andrej Andrejevič spočítal správně: přečtou-li se číslice zprava doleva, vyjde výsledek – dva milióny čtyři sta sedmnáct tisíc sto osmdesát čtyři.

Dívky pracovaly do deseti a Gorčinskij jim pomáhal, ačkoli jeho pomoc za mnoho nestála. Komlin stále nevycházel. V deset hodin odešli domů a popřáli mu přes dveře dobrou noc. Ráno byl Komlin odvezen do nemocnice.

„Legálním“ výsledkem Komlinovy tříměsíční práce byla tedy „neutrinová akupunktura“ – léčebná metoda založená na ozařování mozku neutrinovými paprsky. Nová metoda sama o sobě byla velmi zajímavá, ale jakou spojitost s neutrinovou akupunkturou měla Komlinova poraněná ruka? A jeho mimořádná paměť? A kouzla se zápalkami, spirálkami a násobením zpaměti?

„Tajil to, přede všemi to tajil,“ mumlal inspektor. „Nebyl si jistý, nebo se bál, že by některému příteli ublížil? Složitá věc. Velmi podivná věc.“

Cvakl videofon. Na obrazovce se objevil obličej sekretářky.

„Promiňte, soudruhu Rybníkové. Je tady soudruh Gorčinskij a čeká, až ho zavoláte.“

„Ať jde dál,“ řekl inspektor.

2

Na prahu se objevila obrovitá postava v kostkované košili s vyhrnutými rukávy. Ze širokých ramen vyrůstal silný krk a na něm hlava porostlá hustými černými vlasy, mezi nimiž však probleskovala malá pleš (nebo snad dokonce dvě pleše, napadlo inspektora). Postava couvala do místnosti pozpátku. Než se nad tím inspektor jaksepatří pozastavil, majitel kostkované košile za neustálého couvání pronesl: „Prosím, Josife Petroviči,“ – a vpustil do pracovny ředitele. Pečlivě za sebou zavřel dveře, pomalu se otočil a lehce se uklonil. Obličej muže byl ozdoben krátkým, ale huňatým knírkem a působil dost nepříjemně. Byl to Alexandr Gorčinskij, Komlinův „osobní laborant“.

Ředitel usedl do křesla a mlčky se zadíval z okna. Gorčinskij se zastavil před inspektorem.

„No, prosím,“ prohodil inspektor.

„Děkuji,“ zahučel laborant a sedl si, opřel se dlaněmi o kolena a hleděl na inspektora šedýma rozzlobenýma očima.

„Gorčinskij?“ zeptal se inspektor.

„Ano, Gorčinskij. Alexandr Borisovič.“

„Těší mě. Rybnikov, inspektor SBP.“

„Těší mě-ě,“ pronesl Gorčinskij pomalu a zpěvavě.

„Komlinův osobní laborant?“

„Tenhle termín neznám. Laborant fyzikální laboratoře Ústředního výzkumného ústavu činnosti mozku.“

Inspektor zašilhal po řediteli. Zdálo se mu, že v koutcích jeho očí zachytil něco jako škodolibý úsměšek.

„Dobrá,“ řekl Rybnikov. „Na jakých problémech jste pracovali v posledních třech měsících?“

„Na problémech neutrinové akupunktury.“

„Podrobněji, prosím.“

„Byla sepsána zpráva,“ pronesl Gorčinskij s důrazem. „Tam je všechno uvedeno.“

„Přesto bych vás prosil – poněkud podrobněji,“ poznamenal inspektor naprosto klidně.

Několik okamžiků se na sebe upřeně dívali – inspektor rudl, Gorčinskij pohyboval knírky. Pak laborant přimhouřil oči.

„Jak račte,“ zahučel. „Když podrobněji, tak podrobněji. Zkoumali jsme účinek pokusných neutrinových paprsků na šedou a bílou kůru velkého mozku a zároveň i na organismus živočicha jako celku.“

Gorčinskij hovořil monotónně, bezvýrazně a zdálo se, že se v křesle dokonce zlehka pohupuje.

„Zároveň s fixací patologických a jiných změn organismu jako celku se provádělo měření intenzity činnosti, diferenčního dekrementu a křivek labiálnosti v různých tkáních, jakož i měření relativních kvantit neutroglobulinu a neutrostrominu…“

Inspektor se opřel o opěradlo křesla a zlostně si pomyslel: No, jen počkej… Ředitel se pořád díval z okna a nervózně bubnoval prsty do stolu.

„A řekněte mi, soudruhu Gorčinskij, co to máte s rukama?“ zeptal se inspektor znenadání. Měl obranu k smrti nerad. Raději útočil.

Gorčinskij sjel pohledem na své ruce ležící na postranních opěradlech křesla. Byly poškrábané, poseté modrými zacelenými šrámy. Laborant učinil pohyb, jako by je chtěl zastrčit do kapes, ale místo toho jen sevřel obrovité pěsti. „Poškrábala mě opice,“ procedil mezi zuby. „Ve viváriu.“

„Dělali jste pokusy jen se zvířaty?“

„Ano, já jsem dělal pokusy jen se zvířaty,“ odpověděl Gorčinskij s lehkým důrazem na slově „já“.

„Co se stalo Komlinovi před dvěma měsíci?“ útočil inspektor dál.

Gorčinskij pokrčil rameny. „Nepamatuju se.“

„Já vám to připomenu. Komlin se pořezal na ruce. Jak se to stalo?“

„Pořezal se – a tím to zvadlo!“ odsekl Gorčinskij hrubě.

„Alexandře Borisoviči!“ ozval se ředitel varovně.

„Zeptejte se jeho.“

Světlé, široce rozevřené inspektorovy oči se zúžily.

„Překvapujete mě, Gorčinskij,“ řekl pomalu. „Jste přesvědčen, že z vás chci vytáhnout něco, co by mohlo uškodit Komlinovi… nebo vám, nebo jiným vašim kolegům. A zatím je všechno mnohem jednodušší. Celá věc je v tom, že já nejsem specialista na centrální nervový systém. Jsem odborník v radiooptice. Nic víc. A nemám právo usuzovat podle vlastních dojmů. Tuhle práci mi nesvěřili proto, abych fantazíroval, ale proto, abych věci dobře poznal.“

Inspektor se pohrdlivě ušklíbl a hodil zápisník na stůl.

„Budete mluvit?“

Rozhostilo se ticho. A ředitel najednou pochopil, v čem tkví síla toho rozvážného, houževnatého člověka. Zřejmě to pochopil i Gorčinskij, protože nakonec pronesl, aniž se na koho podíval:

„Co se chcete dovědět?“

„Co je to neutrinová akupunktura,“ řekl inspektor.

„To je myšlenka Andreje Andrejeviče,“ odpověděl Gorčinskij unaveně. „Ozařování některých úseků mozkové kůry neutrinovými paprsky způsobuje vznik… lépe řečeno… prudký vzrůst odolnosti organismu proti nejrůznějším chemickým a biologickým jedům. Nakažení nebo otrávení psi se uzdravovali po dvou třech neutrinových injekcích. To je určitá obdoba akupunktury – čínského způsobu terapie vbodáváním jehel. Odtud i název metody. Úlohu jehly tu plní paprsek neutrina. Pochopitelně, obdoba je jen vnější…“

‚A metodika?“ zeptal se inspektor.

„Lebka zvířete se oholí, k holé kůži se přikládají neutrinové přísavky… To je drobné zařízení k pokusné aplikaci neutrinového paprsku. Paprsek se aplikuje v určené vrstvě šedé hmoty. Je to velmi složité. Ale ještě složitější bylo nalézt úseky, místa kůry, která vyvolávají fagocytní mobilizaci určeným směrem.“

„Velmi zajímavé,“ řekl inspektor naprosto upřímně. „A které nemoci se dají takhle léčit?“

Po chvilce mlčení Gorčinskij odpověděl:

„Různé. Andrej Andrejevič předpokládá, že neutrinová akupunktura mobilizuje jakési dosud neznámé síly organismu. Ne fagocyty, ani nervovou stimulaci, ale ještě něco jiného, nesrovnatelně silnějšího. Ale nedokončil… Říkal, že bude možné léčit neutrinovými injekcemi každou nemoc. Otravy, srdeční choroby, zhoubné národy…“

„Rakovinu?“

„Ano. A taky popáleniny… Bude možné dokonce obnovovat ztracené orgány. Říkal, že stabilizační síly organismu jsou ohromné a klíč k nim je v mozkové kůře. Je třeba jen najít v kůře místa pro vpíchnutí injekcí.“

„Neutrinová akupunktura,“ pronesl inspektor pomalu, jako by slova převaloval na jazyku. Pak se vzchopil: „Výborně, soudruhu Gorčinskij. Jsem vám velmi vděčný.“ Gorčinskij se ušklíbl. „A teď buďte tak laskav a vyprávějte mi, jak jste našel Komlina. Myslím, že jste byl první, kdo ho objevil.“

„Ano, byl jsem první. Přišel jsem ráno do práce, Andrej Andrejevič seděl… ležel v křesle u stolu…“

„V neutriníku?“

„Ano, v kabině neutrinového generátoru. Na lebce měl objímku s přísavkami. Generátor byl zapnutý. Zdálo se mi, že je Andrej Andrejevič mrtev. Zavolal jsem lékaře. To je všecko…“

Gorčinskému se zachvěl hlas. Bylo to tak nečekané, že inspektor s další otázkou chvíli vyčkal. Ředitel ťukal do stolu a vyhlížel z okna.

„A vy nevíte, jaký pokus Komlin prováděl?“

„Nevím,“ odpověděl laborant tlumeně. „Nevím. Na stole před ním stály laboratorní váhy a dvě krabičky zápalek. Jedna byla vysypaná…“

„Počkejte,“ inspektor se ohlédl po řediteli a opět se zadíval na Gorčinského. „Zápalky? Zápalky… Nač zápalky?“

„Zápalky,“ opakoval Gorčinskij. „Ležely na hromádce. Některé byly slepeny po dvou nebo po třech. Na jedné misce vah leželo šest zápalek. A byl tam list papíru s číslicemi. Andrej Andrejevič zápalky vážil. To je nepochybné, sám jsem to prověřoval. Číslice souhlasí.“

„Zápalky,“ zamumlal inspektor. „Nač to potřeboval, to by mě zajímalo… Máte aspoň nějakou domněnku?“

„Ne,“ odpověděl Gorčinskij.

„No a vaši kolegové vyprávěli…“ Inspektor si v zamyšlení přejel rukou po, bradě. „Nějaká ta kouzla… s plamenem, se zápalkami… Komlin zřejmě pracoval vedle neutrinové akupunktury ještě na nějakých jiných problémech. Na jakých?“

Gorčinskij mlčel.

„A pokusy na sobě dělal víckrát. Kůži na lebce má celou pokrytou stopami po těch vašich přísavkách.“

Gorčinskij stále mlčel.

„Nevšiml jste si dřív u Komlina, že by uměl rychle počítat zpaměti? Myslím před tím, než vám ukazoval ta kouzla?“

„Ne,“ pravil Gorčinskij. „Nepozoroval. Nic podobného jsem nepozoroval. Teď víte všechno, co vím já. Ano, Andrej Andrejevič prováděl pokusy sám na sobě. Zkoušel na sobě neutrinovou jehlu. Řízl se břitvou do ruky… Chtěl na sobě vyzkoušet, jak neutrinová jehla hojí rány. Nevyšlo to… tenkrát. A souběžně pokračoval v nějaké práci, o které nikdo nic nevěděl. Ani já. Vím jediné, že měla nějaký vztah k neutrinovému ozařování. To je všechno.“

„Věděl o tom někdo kromě vás?“ zeptal se inspektor.

„Ne, nikdo.“

‚A vy nevíte, jaké experimenty prováděl Komlin za vaší nepřítomnosti?“

„Ne.“

„Můžete jít,“ ukončil rozhovor inspektor.

Gorčinskij vstal, a aniž pozvedl oči, obrátil se k východu. Inspektor mu hleděl do týla. Vzadu na hlavě se mu bělaly lysiny – ne jedna, ale dvě, jak si všiml hned na počátku.

Ředitel se díval z okna. Nízko nad prostranstvím zůstal viset ve vzduchu nevelký vrtulník, jeho rtuťovitě stříbrný trup jiskřil, pomalinku se pohupoval a začal se zvolna otáčet kolem své osy. Dosedl na zem. Vylezl z něho pilot v šedé kombinéze, lehce seskočil na asfalt a cestou k budově ústavu si zapálil cigaretu. Ředitel poznal inspektorův vrtulník. Byl načerpat pohonné hmoty, pomyslel si letmo.

Inspektor se zeptal:

„Nevede neutrinová akupunktura k psychickým poruchám?“

„Ne,“ odpověděl ředitel. „Komlin tvrdí, že ne.“ Inspektor se pohodlně opřel o opěradlo křesla a zadíval se do matového stropu.

Ředitel tiše pronesl:

„Gorčinskij už dneska nebude moci pracovat… To jste neměl…“

„Ba ne,“ namítl inspektor. „Bylo to správné. A nezlobte se, soudruhu Lemane, udivujete mě. Kolik může mít podle vašeho názoru normální člověk pleší? A ty šrámy na rukou… Bá-áječný žáček slavného Komlina.“

„Lidi milují svou práci,“ poznamenal ředitel.

Inspektor ho sledoval několik okamžiků mlčky.

„Špatně ji milují,“ řekl potom. „Postaru, soudruhu Lemane. A vy ty lidi taky špatně milujete. Jsme bohatí. Jsme nejbohatší zemí na světě. Dáváme vám jakékoli přístroje, jakákoli pokusná zvířata a v jakémkoli množství. Pracujte, zkoumejte, experimentujte… Ale proč tak lehkomyslně utrácíte lidi? Kdo vám dovolil takhle zacházet s lidským životem?“

„Totiž…“

„Kdy už konečně přestane tenhle nešvar?“

„V našem ústavu je to první případ,“ ohradil se ředitel dotčeně.

Inspektor kývl.

„Ve vašem ústavu… A co v jiných ústavech? A v podnicích? Komlin – to už je osmý případ za tohle pololetí. Barbarství! Barbarské hrdinství! Lezou do automatických raket, do autobatyskafů, do reaktorů při plném provozu,“ usmál se křečovitě. „Hledají nejkratší cestu k pravdě, k vítězství nad přírodou. A často hynou. Ten váš Komlin je osmý. Copak tohle je přípustné, profesore Lemane?“

Ředitel se nasupil.

„Bývají okolnosti, kdy je to nevyhnutelné. Vzpomeňte si na lékaře, kteří si sami očkovali choleru a mor.“

„Dejte mi pokoj s historickými analogiemi… Uvědomte si, v jaké době žijeme!“

Odmlčeli se. Blížil se večer. V koutech pracovny dál od oken rostly průsvitné šedé stíny.

„Mimochodem,“ ozval se najednou ředitel, ale na svého společníka se přitom nepodíval, „dal jsem příkaz k otevření Komlinova sejfu. Přinesli mi jeho pracovní záznamy. Myslím, že i vy budete mít zájem se s nimi seznámit.“

„Pochopitelně,“ řekl inspektor.

„Jenomže,“ ředitel se trochu pousmál, „je v nich příliš mnoho… no-o… speciálního. Letmo jsem si prohlédl některé pasáže a obávám se, že by se vám to těžko četlo. Vezmu si je dneska večer domů, a chcete-li, pokusím se sestavit pro vás konspekt…“

Inspektor to přijal s povděkem.

„Jen na mě moc nespoléhejte,“ upozornil rychle ředitel. „Tyhle neutrinové jehly… Ty byly pro každého jako blesk z čistého nebe. Nikdo si nedokázal něco podobného ani představit. Komlin je na tomto poli průkopníkem, prvním na světě. Takže se může stát, že to nezvládnu ani já.“

Ředitel odešel.

Možná že Komlinovy zápisky pomohou. Inspektor si velice přál, aby pomohly. Představil si Komlina s objímkou neutrinových přísavek na holé lebce, jak váží slepené zápalky. Ne, tohle není akupunktura. To je něco docela nového a Komlin si zřejmě sám nevěřil, když prováděl takové hrozné pokusy vskrytu sám na sobě, aby ho nikdo neviděl.

Slavná doba, nádherná doba! Čtvrtá generace komunistů – odvážní, obětaví lidé. Stejně jako nikdy předtím, ani teď se nedovedou šetřit, naopak, jdou každým rokem směleji do ohně, a je třeba nejvyššího úsilí, aby tohoto oceánu nadšení bylo využito s co největším prospěchem. Nikoli po mrtvolách svých nejlepších synů, nýbrž po stopách obrovských strojů i miniaturních přístrojů musí lidstvo kráčet k vládě nad přírodou. A nejen proto, že živí mohou udělat mnohem víc, než udělali mrtví, ale také proto, že nejcennější na světě je – člověk.

Inspektor s námahou povstal a odbelhal se ke dveřím. Pohyboval se pomalu. Jednak to měl v povaze, navíc už měl svoje léta, a za třetí – noha.

„Hlásí se staré rány,“ zabručel si pod nos, když kulhal přes prázdný ředitelův přijímací salón a těžce napadal na pravou nohu.

3

Nazítří brzy ráno, právě ve stejnou hodinu, kdy lékaři, kteří nedokázali stanovit příčiny Komlinovy nemoci, s potěšením konstatovali, že se pacientovi vrací řeč, seděl Rybnikov s Lemanem opět v ředitelově pracovně u ohromného prázdného stolu. Inspektor držel na kolenou zápisník, před ředitelem ležela hromádka papírů: zápisky, diagramy, náčrtky, kresby – pracovní poznámky Andreje Andrejeviče Komlina.

Ředitel mluvil rychle, někdy nesouvisle, díval se zčervenalýma, nevyspalýma očima kamsi skrz inspektora a občas se odmlčoval, jako by s úžasem naslouchal vlastním slovům. Inspektor ho sledoval a pořadí a souvislosti jednotlivých událostí mu byly stále zřejmější. Dověděl se toto:

Ozařování mozku neutrinovými paprsky se Komlin nevěnoval náhodou. Předně byla tato otázka naprosto nejasná. Metodika získávání neutrinových paprsků „upotřebitelné“ síly byla vypracována teprve nedávno, a když Komlin dostal neutrinový generátor, rozhodl se, že jej okamžitě vyzkouší.

Za druhé si Komlin od těchto pokusů hodně sliboval. Záření o vysoké energii (nukleony, elektrony, paprsky gama) porušuje molekulární a jadernou strukturu mozkových bílkovin. Rozkládá mozek. Není schopno vyvolat v organismu jiné změny než patologické. Experiment to potvrzuje. Něco jiného je neutrino, drobounká neutrální částečka bez hmoty klidu. Komlin předpokládal, že působení neutrina nevyvolá ani explozivní procesy, ani molekulární přestavbu, že neutrino bude vzbuzovat v jádrech mozkových bílkovin mírné podněty, bude posilovat jaderná pole a možná vyvolá v mozkové hmotě docela nová silová pole, jaká věda dosud nezná. Vyšlo najevo, že se všechny Komlinovy předpoklady skvěle potvrdily.

„Zdaleka jsem v zápiscích nepochopil všechno,“ poznamenal ředitel, „a našel jsem taky věci, kterým jsem prostě nemohl uvěřit. Proto vám říkám jen to nejdůležitější a to, co může osvětlit tajemnou historii s kouzly. Ačkoli i to je dost nepravděpodobné.“

Hned při zahájení pokusů se zvířaty narazil Komlin na myšlenku neutrinové akupunktury. Pokusná opice si poranila ruku. Rána se uzavřela a zahojila neobyčejně rychle. Stejně rychle jí zmizely z plic tmavé skvrny – známky tuberkulózy, tak obvyklé u opic žijících v mírném klimatickém pásmu.

Práce s neutrinovou akupunkturou se rozvíjela úspěšně. Několik psů bylo otráveno různými druhy biologických jedů. Neutrinová jehla vyléčila zvířata velmi záhy, přitom chromatografie ukázala, že téměř všechen jed vyměšovala zvířata v nevázané formě. Komlinova jehla se během tří až pěti dnů vypořádala s nádory a vředy a vyléčila tuberkulózu opic desateronásobně rychleji a úspěšněji než nejsilnější antibiotika.

V této fázi, kdy Komlin ještě nevypracoval metodu léčení, ale teprve dokazoval její zásadní uskutečnitelnost, nebylo přímo nezbytné provádět experimenty na člověku. Ve své skvělé přednášce vyslovoval Komlin předpoklad, že v organismu člověka i zvířat existují skryté léčebné síly, vědě dosud neznámé, které se však projevily už při pokusech s neutrinovou akupunkturou. Podrobně byl vyložen program přechodu od pokusů na zvířatech k pokusům na člověku – program opatrný, počítající s možnými omyly, předpokládající postupný přechod od nejprostších a stoprocentně bezpečných neutrinových injekcí k operacím komplikovanějším. Počítalo se s tím, že k pokusům bude přizván velký počet lékařů, fyziologů a psychologů. Ale… Inspektor se nemýlil. Komlin nepracoval jen na neutrinové akupunktuře. Pokusy s neutrinovým generátorem velmi brzy ukázaly, že neobvyklý vzrůst hojivých sil organismu je sice důležitý, nicméně však ne jediný výsledek ozařování mozku neutrinovými paprsky. Pokusná zvířata se chovala podivně. Ačkoli ne všechna a ne vždy. Ta, která byla vyléčena krátkodobým působením neutrinové jehly, obvykle nejevila v chování žádné změny, avšak „oblíbenci“, s nimiž se prováděly častější a rozmanitější pokusy, přiváděli oba vědce v úžas. A tam, kde mladý laborant Gorčinskij viděl jen legrační nebo mrzuté hříčky přírody, vycítil Komlin intuicí velkého vědce nový objev.

Pes Geňka (plným jménem Generátor) projevil najednou schopnost předvádět cirkusové kousky, třebaže ho tomu nikdy nikdo neučil. Chodil po zadních a dokonce i po předních tlapách, „salutoval“ a jednou ho Gorčinskij přistihl při podivném zaměstnání. Pes seděl na stoličce, díval se upřeně do jednoho místa, v určitých časových intervalech se zvedal, vždycky krátce štěkl a zase se posadil. Gorčinského nepoznal a zavrčel na něho.

Komlina ohromil případ s paviánem Korou. Krátce po ozařování seděla Kora s Komlinem v místnosti a klidně s ním „besedovala“. Náhle jako by jí projel elektrický blesk. Spatřila cosi v koutě, strašně a žalostně zavyla a začala couvat. Nic nepomáhalo, ani přemlouvání, ani laskání. Kora se odploužila do protějšího rohu, schoulila se do klubíčka, proseděla tak celou hodinu a očima sledovala cosi neviditelného. Čas od času vydávala ostrý nářek – signál nebezpečí. Pak to přešlo, ale Komlin si s údivem povšiml, že kdykoli od té doby přišla Kora do téhle místnosti, ohlédla se především po onom záhadném koutě.

Jednou přiběhl ke Komlinovi Gorčinskij. Křičel „Honem! Honem!“ a táhl ho do vivária k opicím. V jedné z klecí seděl mladý pavián a žvýkal banán. Ani na banánu, ani na paviánovi nebylo nic mimořádného, ale hlídač i Gorčinskij souhlasně tvrdili, že byli svědky čehosi vyloženě fantastického. Podle jejich vyprávění zastihli paviána ve chvíli, kdy si se zřejmým zaujetím prohlížel kousek papíru, který pomalu, ale jistě lezl po podlaze k němu.

Pavián vztáhl po papíru pracku a Gorčinskij se rozběhl hledat Komlina. Hlídač tvrdil, že opice papírek sežrala. Alespoň v kleci se ho objevit nepodařilo. Pokus zopakovat podivný úkaz byl bezúspěšný.

„Komlin o tom napsal tohle,“ řekl ředitel a podal inspektorovi kousek milimetrového papíru.

Inspektor četl: „Masová halucinace? Nebo něco nového? Masová halucinace za účasti paviána je sama o sobě podivuhodná věc. Ale cosi tu je. Od těch zvířat – opic a psů – se člověk nic nedozví. Musím sám.“

Komlin začal provádět pokusy na sobě. Brzy se o tom dověděl Gorčinskij a bez váhání následoval příkladu svého představeného. Zdá se, že kolem této věci mezi nimi došlo k malému skandálu. Nakonec Gorčinskij slíbil, že už nebude experimentovat, a Komlin slíbil, že si bude dávat jen nejjednodušší, krátkodobé injekce, které nejsou nebezpečné. A tak se Gorčinskij až do katastrofy nedověděl, že už se Komlin neutrinovou akupunkturou nezabývá.

„Bohužel,“ pokračoval ve vyprávění ředitel, „v Komlinových poznámkách se uchovalo poměrně málo údajů o skutečně ohromujících výsledcích jeho experimentů. Zápisy jsou čím dál úryvkovitější a nečitelnější, je znát, že Komlin často nemůže najít výrazy pro vyjádření svých pocitů a dojmů, jeho závěry postrádají harmonii a úplnost.“

Několik stránek vytržených ze sešitu věnoval Komlin neobyčejné schopnosti zapamatování, která se v něm projevila po jednom experimentu. Zapsal si: „Stačí, abych se jedinkrát podíval na nějaký předmět, a vidím jej ve všech podrobnostech jako na dlani, i když se otočím nebo zavřu oči. Stačí zběžně přelétnout stránku knihy a mohu ji pak přečíst podle ‚fotografie‘ otištěné v mém mozku. Myslím, že jsem si na celý život zapamatoval několik kapitol z Říčních zátok a celé čtyřmístné tabulky logaritmů od první do poslední číslice. Ohromné možnosti!“

V zápiscích se vyskytují i údaje velmi obecného charakteru. „Paměť, mnohé reflexy a návyky,“ napsal Komlin rozvážnou rukou, jako by uvažoval, „mají pevný, pro nás zatím nejasný materiální základ. To je elementární předpoklad. Neutrinový paprsek proniká do tohoto základu a vytváří novou paměť, nové reflexy, nové návyky. Nebo nevytváří, ale jen nepřímo vyvolává jejich výskyt. To se stalo Geňkovi, Koře i mně (mnemogenes – vytvoření falešné paměti).“

Nejzajímavějšímu a nejpodivuhodnějšímu ze všech Komlinových objevů bylo věnováno několik posledních stránek, sepnutých kancelářskou sponkou. Ředitel je vzal a zvedl nad hlavu.

„Tady,“ řekl naprosto vážně, „je odpověď na vaše otázky. Je to něco na způsob konspektu nebo náčrtu budoucí přednášky. Mám to přečíst?“

„Čtěte,“ řekl inspektor.

„Silou vůle se člověk nedokáže přinutit ani k tomu, aby mrkl. Potřebuje sval. Nervový systém má úlohu vysílače impulsu, nic víc. Stačí malý výboj a zkracuje se sval schopný přemístit desítky kilogramů, vykonat práci obrovitou ve srovnání s energií nervového impulsu. Nervový systém je zápalnice v prachárně, sval je prach, zkrácení svalu – výbuch.

Je známo, že zintenzívnění procesu myšlení zesiluje elektromagnetická pole, vznikající kdesi v buňkách mozku. Jsou to biotoky. Sám fakt, že jsme schopni to objevit, znamená, že proces myšlení působí na hmotu. Pravda, nikoli bezprostředně. Provádím integrál, zesiluje se pole mozku, posunuje se ručička přístroje, který toto pole zachycoval a přeměřoval. Proč ne psychomotor? Pole je svalem mozku.

Objevuje se schopnost počítat neobyčejně rychle. Jak to dělám – nemohu říci. Prostě počítám, l 919 × 237 = 454 803. Spočítal jsem to zpaměti za čtyři sekundy (podle stopek). Je to skvělé, ale není to vůbec to pravé. Elektromagnetické pole rychle sílí, ale co druhá pole, existují vůbec? Sval je vyvinut. Ale jak jej řídit?

Daří se to. Wolframová spirála. Váha 4,732 gramu. Zavěšená ve vakuu na nylonové niti. Jednoduše jsem se na ni díval a spirála se odchýlila od původní polohy o něco víc než patnáct stupňů. To už je něco!

Psychodynamické pole – sval mozku – pracuje. Nevím, jak k tomu u mne dochází. A není nic divného, že to nevím. Co je třeba učinit, aby se ohnula ruka? Na tuto otázku nikdo neodpoví. Abych ohnul ruku, prostě ohnu ruku. A to je všechno. Biceps je velmi poslušný sval. Jiné svaly je třeba trénovat. Sval mozku je třeba naučit, aby se zkracoval. Otázka je – jak? Je zajímavé, že ani jednu věc nemohu zvednout. Jen přesunovat. A ještě ne libovolně. Sirku a papír vždycky doprava, kov k sobě. Nejlíp se to daří se zápalkami. Proč?

Psychodynamické pole působí přes skleněný příklop a nepůsobí přes noviny. Abych mohl mít vliv na předmět, musím jej vidět. Vzduch, pokud to dobře chápu, se začíná v bodě působiště pole pohybovat turbulentně. Zháším svíčku. Vzdálenost v rámci neutriníku nehraje podle mého názoru roli.

Jsem přesvědčen, že možnosti mozku jsou nevyčerpatelné. Je nutný jedině trénink a určitá aktivace. Přijde čas a člověk bude zpaměti počítat líp než jakýkoli počítací stroj, dokáže za několik minut přečíst a osvojit si celou knihovnu…

Hrozně to unavuje. Hlava praská. Někdy mohu pracovat jen při neustálém ozařování a ke konci bývám celý zpocený. Jen abych se neztrhl. Dnes pracuji se zápalkami.“

Tím Komlinovy zápisky končily.

Inspektor seděl s přimhouřenýma očima a myslel na to, že někdy v budoucnosti přinesou tyto ideje své plody.

Ale to všechno teprve bude. Zatím leží Komlin v nemocnici. Inspektor otevřel oči a jeho pohled padl na kousek milimetrového papíru. „Od těch zvířat – opic a psů – se člověk nic nedozví. Musím sám,“ přečetl znovu. Nemá snad Komlin přece jen pravdu?

Ne, Komlin nemá pravdu. Dvojnásob nemá pravdu. Neměl se pouštět do takové riskantní záležitosti a už v žádném případě se do ní neměl pouštět sám. Ani tam, kde nemohou pomoci stroje a zvířata (inspektor znovu pohlédl na milimetrový papír), nemá člověk právo zahrávat si se smrtí. A to, co dělal Komlin, nebylo nic jiného než právě zahrávání si se smrtí. A vy, profesore Lemane, přestanete být ředitelem ústavu, protože to nechápete, a jak se zdá, Komlinovi závidíte. Ne, soudruzi, říkám vám – ne! Do ohně vás nepustíme. V naší době jste pro nás vy a vaše životy cennější než nejgrandióznější objevy.

Inspektor pronesl nahlas:

„Myslím, že můžeme sepsat protokol. Příčina neštěstí je zřejmá.“

„Ano, příčina je zřejmá,“ řekl ředitel. „Komlin se ztrhl při pokusu zvednout šest zápalek.“

Inspektora vyprovázel ředitel. Vyšli na prostranství a pomalu zamířili k vrtulníku. Ředitel byl roztržitý, zamyšlený a za žádnou cenu nedokázal vyrovnat krok s belhavou, rozvážnou chůzí inspektorovou. Až u vrtulníku je dohonil Alexandr Gorčinskij, rozcuchaný a zamračený. Inspektor už stiskl řediteli ruku a stoupal do kabiny – šlo mu to těžce.

„Andreji Andrejevičovi je už mnohem líp,“ zahučel Gorčinskij tiše za vzdalujícími se inspektorovými zády.

„Vím,“ řekl inspektor, konečně se usadil a spokojeně si odfoukl.

Přiběhl pilot a chvatně se vyškrábal na své místo.

„Budete psát hlášení?“ informoval se Gorčinskij.

„Ano, budu,“ odpověděl inspektor. „Aha…“

Gorčinskij naježil knír, zadíval se inspektorovi do očí a najednou se zeptal vysokým tenorkem:

„Řekněte mi, prosím vás, nejste vy ten Rybnikov, co v osmašedesátém roce v Kustanaji svévolně, aniž čekal na dodání automatů, prováděl nějaká kouzla?“

„Alexandře Borisoviči!“ okřikl ho ředitel přísně.

„A tenkrát se vám taky něco stalo s nohou…“

„Gorčinskij, dost!“

Inspektor neodpověděl. Prudce přibouchl dvířka kabiny a zabořil se do měkkého křesla.

Ředitel s Gorčinským stáli na prostranství a se zakloněnými hlavami sledovali, jak se veliký stříbřitý brouk se slabým hučením přenesl přes sedmnáctipatrovou bělorůžovou budovu ústavu a zmizel v modrém podvečerním nebi.

E. Vojskunskij, I. Lukoďjanov

BŘEH ŽIVOTA

Setkáváme se s lidmi, kteří jako by si vytkli za cíl provokovat ve svém okolí schopnost vnímat tajemnou a záhadnou podstatu toho, co dosud nebylo prozkoumáno.

Alexandr Grin

Přeložil Jaroslav Piskáček ml.

Bílá diesel-elektrická loď se pomalu blížila ke skalnatému břehu. Na palubě se shlukli veselí, vybraně oblečení cestující. Smáli se, debatovali o odpočinku a koupání a obdivovali delfíny, kteří tu a tam vyskakovali z tmavozelené vody.

Platonov se od lázeňských hostů ničím nelišil. Když si to uvědomil, usmál se.

Břehy se rozestoupily. Fjodor Šaljapin minul hrot mysu a vplul do širokého zálivu. Vynořilo se město.

Platonov si zvědavě prohlížel žlutavé domy, malebně rozhozené po skalách, a bujnou tropickou vegetaci. Proti jasnému nebi se jasně rýsoval bílý válec majáku na špičce hráze. Nad přístavištěm, nad skleněnou krychlí přístavní haly, nad prejzovými střechami domů, všude se tetelil žár horkého dne.

„Tak nazdar, starý Kara-Burune,“ přivítal se Platonov s připlouvajícím městem. Nahlas by to mohlo znít příliš familiárně, protože v tomto městě ještě nikdy nebyl. Ovšem myšlenka má právě tu výhodu, že ji nikdo neslyší.

Kara-Burun byl vystavěn v místě starověké řecké osady. Pamatoval doby rozkvětu, kdy bohatě těžil ze zámořského obchodu, pamatoval i úpadek, kdy obchod vázl a zisk se přestěhoval do šťastnějších přístavů. Na skalách nad městem se jako němí svědci dávných dob tyčily polorozbořené strážní věže, z jejichž střílen orientovaných na moře nyní nečněly muškety, ale vykukovaly veselé větévky planého ořeší.

Kara-Burun byl nepřístupný ze souše a jen těžko dosažitelný od moře. Tato jeho poloha sehrála důležitou roli v době hrdinné obrany proti fašistickému výsadku v době Velké vlastenecké války. Ale je to už dávno, co na rejdě Kara-Burunu dýmaly křižníky. Teď do jeho přístavu připlouvaly jen výletní parníky v lázeňské sezóně, která mimochodem trvala dobrých deset měsíců v roce. Vlny lázeňských hostů se vevalily do města. Když jejich fotoaparáty chvatně zacvakaly a kamery zabzučely, nahrnuli se do elektrických vlaků, které je dopravily do Chalcedonového zálivu s hebkými plážemi, výškovými penzióny, sklobetonovými solárii a aerárii, s desítkami kaváren a bister.

V Kara-Burunu bydleli úředníci z okresních institucí, lékaři, zaměstnanci ředitelství lázní a továrny na suvenýry. Podstatnou část obyvatel města tvořili vysloužilí váleční námořníci, kteří své volno zasvětili pěstování jahod a rybaření.

Navíc tu bydlel Michail Levickij, Platonovův synovec. Platonov viděl svého synovce asi před třiceti lety. To byl Michail ještě dítě. Od nebožky sestry Platonov věděl, že se Michail stal lékařem a usadil se v Kara-Burunu. Nic víc o svém jediném příbuzném Platonov nevěděl. Co je to asi za člověka? Kdysi mu nebožka sestra řekla, že Michail je chytrý chlapec. Ale jestlipak má dost rozumu a taktu, aby se vyhnul dotěrným výslechům? Existuje přece rozum hlavy a rozum srdce. V současné situaci by Platonov dal přednost tomu druhému.

Fjodor Šaljapin pomalu připlouval k zídce přístaviště. Platonov spatřil pestrý dav lidí, kteří přišli přivítat cestující. Někde mezi nimi stál Michail Levickij – lázeňský lékař, syn Janiny, chytrý chlapec.

Hlučná společnost chlapců a dívek s batohy na zádech se prodírala hustým zástupem k můstku. Jeden z nich, Platonovův soused z vedlejší kajuty, ho plácl do zad.

„Tak co, potkáme se v Chalcedonové?“

„Určitě,“ odpověděl Platonov a v duchu dodal: Už nikdy se spolu nepotkáme, kamaráde.

Pak si pomyslel: Když se mi synoveček nebude zamlouvat, čert ho vem. Tady si určitě půlka města přivydělává pronajímáním bytů. Do hotelové samoty se Platonovovi nechtělo.

Michail Levickij měl perný den. Ráno běžná desetiminutovka, která se protáhla na pětatřicet minut, potom vizita jeho oddělení v geriatrickém sanatoriu Dlouhověkost, pak příjem pacientů.

Michail byl geriatr, odborník na léčení stáří. Moc dobře znal stařečky, jejich nemoci, věkové zvláštnosti, složení jejich krve a kožního tuku, jejich složité povahy. Více než hodinu ztratil s novou pacientkou. Michail soudil, že je nutné zabývat se především jejím srdečním a cévním systémem, pacientka však trvala na tom, aby se okamžitě začali věnovat jejím vráskám.

Před druhou hodinou nechal práce a pospíchal k přístavišti, aby uvítal strýce.

Samozřejmě věděl, že má strýce, který je matčiným vlastním bratrem a jmenuje se Platonov. Ale zatím nikdy, ani jedinkrát, mu Platonov nepřipomněl svou existenci. A najednou telegram: „Čekej mě…“

Michail stál u můstku a zamračeně si prohlížel cestující ze Šaljapina, kteří sestupovali na přístaviště. Nevěděl, jak Platonov vypadá, ale správně předpokládal, že jeho bájnému strýčkovi bude přes sedmdesát. Určitě ne méně. Kdyby tak ten potřeštěný stařeček alespoň poslal fototelegram se svým portrétem! Ale kdepak. To ho ani nenapadlo. Michail přece dobře zná stařečky, jejich tvrdohlavost a lakotu.

Cestující sestupovali z můstku jako potůček, pak se potůček ztenčil na stružku a nakonec se můstek vylidnil. Kolem Michaila neprošel ani jeden stařeček nebo muž aspoň přibližně v jeho věku.

Zaklonil tedy hlavu a křikl na muže v bílé námořnické čepici, který se opíral o palubní zábradlí Šaljapina a bafal z dýmky:

„Už jsou venku všichni? Nemohl někdo usnout v kajutě?“

„Všechny jsme probudili,“ odpověděl muž důstojně.

Michail se dal na zpáteční cestu. Teprve teď si všiml člověka stojícího vedle něj. Byl to vysoký, asi čtyřicetiletý muž. Jeho šedé oči si Michaila prohlížely, klidně a trochu ironicky.

„Vy jste se taky nedočkal?“ zeptal se Michail.

„Vypadá to, že dočkal,“ odpověděl neznámý. „Vy jste Michail Levickij a přišel jste naproti svému strýci, že je to tak?“

„To máte pravdu,“ podivil se Michail. „Jenže jsme se minuli…“

„Ale neminuli.“ Neznámý se ušklíbl. „Nazdar, synovče! Hned jsem si všiml, jak ohromně jsi podobný své matce.“

„Promiňte, ale… vy jste Georgij Platonov? Vám by snad mělo být…“

„Máš pravdu, vážně je mi moc let. Ale jak vidíš, držím se. Najde se pro mě v tvém domě pokoj?“

„Pokoj?“ Michail byl tak překvapen strýčkovým nečekaně mladistvým vzhledem, že zpočátku nepochopil smysl otázky. Ale okamžitě se vzpamatoval. „Ano, samozřejmě, pokoj je připraven.“

„Tak jdeme.“

Platonov měl dva dost těžké kufry. Michail se chopil toho většího, ale strýček ho jemně odstrčil:

„Vem ten druhý. Neber to jako urážku, ale já jsem přece jenom silnější.“

Vešli do široce otevřených dveří přístavní haly, nad nimiž visel plakát „Vítejte do Kara-Burunu“, a Michail, ačkoli byl stále ještě ohromený, nezapomněl strýčka upozornit na největší pozoruhodnost města:

„Jak se vám líbí náš proslulý přístav?“

„Sklo, chládek a zeleň,“ pochválil Platonov. Vyšli na náměstí před přístavem a strýček se bezděky zastavil.

Palmy a pandány tu tvořily zelenou stěnu. Vlevo se vinulo nábřeží zastavěné nádhernými barevnými domy, mohutné platany nad ním spletly střechu a na asfalt se kladl modravý stín střídaný slunečními skvrnami. Ulice se mírně stáčela a lemovala okraj zálivu.

Hned za bulvárem a nábřežím začalo město šplhat na skály. Platonov si zálibně prohlížel hrbaté můstky a kamenná schodiště, vagónky lanovek, které vypadaly jako hračky, bambusovou houštinu na svazích jedné z roklí. Barvy zelená, žlutá a modrá byly čisté až křiklavé.

Ano, udělal dobře, že sem přijel. Toto zvláštní město se pro jeho cíl znamenitě hodilo.

„Pojďte,“ před oslovením Michail trochu zadrhl, „strýčku Georgiji.“

Vedl nové nabytého příbuzného doprava, tam, kde byla starobylá brána a za ní příkrá cesta dlážděná kamennými deskami. „Třímílová chodba“, přečetl si Platonov na cedulce. Ze štěrbin mezi deskami vyrůstala nezničitelná tráva. Michail se vžil do role průvodce. Líčil, jak náročné je cokoliv budovat v Kara-Burunu, tísněném skalami a mořem, a kolik námahy zde stál vodovod a kanalizace.

Stoupali stále výš. Vpravo se mezi ořeším modralo sluncem zalité moře, vlevo tonuly v zeleni zahrad žluté domky. Michail se zpotil, výstup, kufr a výklad způsobily, že ztěžka lapal po dechu. Úkradkem se díval na Platonova, který kráčel stejnoměrně a nést těžký kufr mu zřejmě nečinilo žádné potíže. Tomu že je přes sedmdesát? Je-li tomu opravdu tak, pak on, Michail Levickij, odborník na stáří, ještě nikdy v životě takového starce neviděl.

Proti nim sestupoval průvod. Za doprovodu houslí, rohů a zvuku bubínků kráčeli opálení mladíci a dívky s věnečky z bílých a červených květů.

„Co to znamená?“ zeptal se Platonov a ustoupil na kraj cesty. „Snad neoslavují můj příjezd?“

„Ne.“ Michail to vzal vážně. „To je na počest absolventů balneologické průmyslovky. Dneska bude velká slavnost. Plavecký závod, soutěž ve střelbě z luku a tak dál. A teď musíme nahoru.“

Vystoupili po příkrém schodišti vytesaném do skály a ocitli se v ulici Mořských pokladů.

„Tak to je náš dům.“ Michail ukázal na vilku krytou barevnými taškami, s verandou obrostlou révou.

Než vstoupili do zahradní branky, Platonov se ohlédl. Dole se rozprostíralo nedozírné moře, modré, kouzelné, na obzoru spojené věčným objetím s blankytným nebem.

Znovu si pomyslel, že neudělal chybu, když sem přijel.

Pokoj se mu líbil. Do otevřeného okna nakukovaly třešňové větévky a linula se sem jemná vůně květů ze zahrady.

„Děkuji, Michaile.“ Platonov složil kufry do kouta. „Ten stůl je pro mě příliš krásný a křehký. Nemáte nějaký obyčejnější? Jak vidíš, budu si muset trochu pohrát s chemikáliemi.“

„Dobře, dám sem jiný.“ Michail zmlkl. Čekal, že strýček myšlenku o své práci rozvine, ale ten neměl zřejmě nic podobného v úmyslu. Michail tedy navrhl: „Co takhle osprchovat se?“

V letní sprše zbudované v rohu zahrady pokukoval s bezděčnou zvědavostí po Platonovově svalnaté postavě. Se zvědavostí gerontologa, odborníka na stáří. Kdepak, víc než čtyřicítku by tomu podivnému strýčkovi nikdo nehádal. Pravda, zevnějšek může mýlit. Kdyby mu tak mohl udělat rozbor krve a rentgen srdce…!

Platonov pod ledovým proudem odfrkoval, poplácával se dlaní po prsou a ramenou. Na hrudníku mu mezi narezlým porostem zrůžověly staré, dávno zahojené jizvy. Také na zádech se mu křížem přes lopatky táhla široká jizva s roztřepenými okraji. Michail si mlhavě vzpomněl, jak mu matka kdysi vyprávěla, že strýc Georgij byl za války pilotem.

„Ve vašem městě se boty asi brzy prošlapou, že ano?“ zeptal se Platonov.

„Boty?“ nechápal Michail. „Samozřejmě že se brzy prošlapávají. Proč?“

Platonov neodpověděl. Několikrát si ještě odfrkl a začal se důkladně třít huňatým ručníkem.

„To je památka na fašisty.“ Poklepal si na hrudník. „Kulometná dávka. Mimochodem on dopadl hůř. Jo, to už je dávno – dobrých třicet let před tím, než ses narodil… Máš rodinu?“

„Mám. Syn je jako obvykle u moře. A manželka brzy přijde z práce a dá nám oběd. Nechcete zatím něco na zub?“

„Ne, nemám hlad. Víš co, Michaile, dohodneme se hned. Můj příjezd nesmí v chodu vaší domácnosti nic změnit. Nechtěl bych vás omezovat.“

‚Ale vy nás přece nemůžete nijak omezovat. Naopak, jsem moc rád, že…“

„Ale, ale…“ Platonov ho gestem zastavil. „Emoce jsou záležitost značně nestálá. Nechme je radši stranou.“

Vyšli ze sprchy do zahrady a vydali se k domu.

Zahradní vrátka klapla, ozval se rychlý dusot a zpoza květinového záhonu vyběhl černovlasý, asi třináctiletý chlapec.

„Tati,“ křičel už zdálky, „chytil jsem takovouhle stavridu!“ Roztáhl ruce a zaraženě zmlkl. Úkosem si prohlédl neznámého.

„Igore, seznam se se strýčkem Georgijem,“ představil je Michail.

„Nazdar, Igore,“ pozdravil Platonov vážně, bez obvyklé dospělé blahosklonnosti, a potřásl chlapci úzkou rukou. „A kdes tu svou stavridu nechal?“

„U Filipa. On ji vykuchá a upeče na dřevěném uhlí. Filip říká, že ještě nikdy neviděl tak velkou stavridu. Zůstanete u nás dlouho?“

„Ani ne.“ Platonov zaťukal ukazovákem na chlapcovu vystouplou klíční kost. „Pomůžeš mi trochu?“

„Ano,“ souhlasil Igor.

Večeřeli na verandě.

„Dáte si ještě maso?“ zeptala se Asja, Michailova manželka. Vyhýbala se oslovení „strýčku Georgiji“. Jeho mladistvý zjev v ní bůhvíproč vyvolával nedůvěru a nepřátelství.

„Ne, díky,“ odpověděl Platonov. „Maso i zelenina byly vynikající. Jste skvělá kuchařka, Asjo.“

Žena suše poděkovala a postavila před hosta třešňovou grenadinu.

„Mami,“ ozval se Igor, „zítra půjdeme se strýčkem Georgijem k ústí Luzy.“ Spokojeně zahoupal nohama.

„To je dobře. Ale proč si raději nezajedete k Chalcedonovému zálivu? Tam jsou mnohem lépe vybavené pláže.“

„Tsss, Chalcedonka! Pod každým slunečníkem milión lidí.“

„Je to pořád lepší než táhnout se třicet kilometrů ve vedru k Luze.“

„Když je to tak daleko, můžeme se jen trochu projít po okolí,“ řekl Platonov, který vycítil Asjinu nespokojenost.

„Ne, to ne!“ zvolal Igor. „Sám jste přece říkal, že chcete v těchhle botách udělat velkou túru.“

„Co je to za boty?“ zajímala se Asja.

Platonov pohlédl na její kulatý obličej a stažené rty.

„Jenom chci rozchodit nové boty. Vaše kamenité cesty se na to výborně hodí.“

„Už jsem si myslela, jestli náhodou nepracujete v obuvnickém průmyslu.“

„Jisté spojení jsem s ním měl. Mohl bych ještě dostat grenadinu?“

„Prosím,“ Asja mu nalila ze džbánu. „A kde pracujete teď?“

„Mým oborem je biochemie. Musím dokončit nějaké výzkumy a pak se chystám odejít… do důchodu.“

„Na důchod vypadáte mladě.“

„Ano, to si myslí víc lidí,“ pronesl Platonov klidně.

Mlčky dopil grenadinu, poděkoval paní domu a vymlouvaje se na únavu odešel do svého pokoje. Asja ho doprovodila dlouhým pohledem.

„Igore,“ přikázala, „odnes nádobí do kuchyně. Moment. Proč tě strýček Georgij posílal do města?“

„Dal mi seznam různých součástek a já jsem mu skočil do obchodu s radiotechnickým materiálem na nábřeží. Strýček Georgij mě naučí pájet.“

„To je správné,“ schválil to Michail. „Snad tě získá pro techniku. Vždyť ty neděláš nic jiného, než čteš knížky a chodíš na ryby s tím svým Filipem. Tak plav. A dej pozor, ať nerozbiješ nádobí.“ Když chlapec s talíři a sklenkami na podnose odběhl do kuchyně, obrátil se Michail potichu k manželce:

„Asjo, chtěl bych tě poprosit… Mám pocit, že bychom se ho neměli na nic ptát.“

„A to jako proč?“ Asja vyletěla, až pod jejím rozložitým tělem zavrzalo vyplétané křeslo. „Co je vlastně zač? Říkal jsi, že je mu pres sedmdesát, a on zatím vypadá jako tvůj vrstevník.“

„Ale, Asjo, to není důvod k tomu, aby ses k němu špatně chovala.“

„Aťsi. Já prostě nemám ráda, když se někdo obklopuje tajemstvím.“

„Ničím se neobklopuje. Jak jsi slyšela, potřebuje dokončit nějakou práci.“

„Víš, co ti řeknu, Michaile? Ať si radši dělá ty své pokusy někde jinde. Víš, co se může stát? Něco mu vybouchne, nebo ještě hůř, zapálí dům. Vyžádám si pro něj v našem lázeňském oddělení poukaz do některé ze zotavoven…“

„Ne,“ Michail to pronesl tak rozhodně, že na něj Asja překvapeně pohlédla. „Ne, Asjo, bude u nás bydlet, jak dlouho bude chtít. Vždyť je to vlastní bratr mé nebožky matky. Kromě nás nemá vůbec žádné příbuzné.“

„Jak si přeješ.“ Asja se zvedla a smetáčkem smetla drobečky z ubrusu na tácek. „Jak si přeješ, Míšo. Ale mně se to nelíbí.“

Na temné nebe vylétla syčící raketa a vysypala přímo mezi žebřiny Velkého vozu hrst zelených a bílých světýlek. Hned za ní vylétla druhá. A další. A ještě jedna. Na nebi se roztančily rudé spirály a rozpršel se barevný hvězdný déšť.

Michaila napadlo, že dnes nezalil ovocné stromy. Sešel do zahrady a vykročil do kůlny pro hadici. Za rohem domu se zastavil ve stínu třešně.

Platonov stál v setmělém pokoji u otevřeného okna. Rej raket osvětloval jeho obličej zdvižený k nebi. Na této jakoby zkamenělé tváři se jasně rýsovaly tvrdé rýhy, vedoucí od chřípí ke koutkům přísných rtů, a důlek na vysedlé bradě. Platonov vypadal klidně, ale Michailovi připadlo, že je nesmírně unavený. Takový výraz mívají lidé, kteří už na nic nečekají.

Michail o krok couvl, mušličky pod jeho botou zaskřípaly. Platonov ho zpozoroval a usmál se.

„Velká slavnost v Kara-Burunu,“ poznamenal.

„Ano,“ přitakal Michail. „U nás se vždycky takhle slaví maturity na balneologické průmyslovce.“

Už to byly dva týdny, co Platonov bydlel v domě svého synovce Michaila Levického. Vstával na úsvitě, pak vzbudil Igora, který spal v zahradě na rozkládacím lehátku. Vypili po sklenici studeného mléka a šli do hor. Michail s Asjou tou dobou ještě dosnívali své poslední sny.

Na ranní procházky si Platonov obouval nové hnědé boty se žlutou podrážkou. Chlapci dal stejné, jen notně obnošené. Igorovi byly dost velké. Musel si brát tři páry ponožek, aby mu v nich nohy nekloktaly, ale snášel nepohodlnou a těžkou výstroj se stoickým klidem.

Asi po třech hodinách se vrátili, důkladně otřeli z bot prach cest a stejně důkladně je zvážili na citlivé váze. Poté Platonov uložil své boty do zvláštní skříňky, na jejímž dně ležela plst napuštěná jakýmsi roztokem. Od skříňky vedly dráty k přístroji, který Platonov sestavil hned první den po svém příjezdu. Igorovy boty se po zvážení přestěhovaly do obyčejné krabice.

Potom přátelé – opravdu se stali přáteli, pokud je to při takovém věkovém rozdílu možné – snědli snídani, kterou jim nechala Asja, a chvíli pracovali. Platonov něco psal a Igor řešil úlohy, které mu strýček zadal, nebo převíjel cívky nebo si četl něco svého. Někdy si Igor lámal hlavu se složitou úlohou, ohryzával tužku a pokukoval po strýčkovi. Neušlo mu, že Platonov nepíše a sedí s hlavou v dlaních. Ani jednou ho však chlapec nevyrušil z přemítání.

Pátý den si Platonov vyzvedl z pošty dva balíky poste restante, odeslané z Leningradu. S Igorem je stěží vyvlekli po schodech. Na ulici Mořských pokladů totiž taxíky nejezdily.

Dva dny poté přišel ještě jeden těžký balík. Platonov odhodil své boty do kouta a na ranní vycházky si je už neobouval. Také Igor se vrátil ke svým pohodlným sandálům. Platonovův pokoj byl teď zastavěný přístroji a omotaný dráty a všude se jako mravenci hemžily ručičky ciferníku. Platonov trávil nad prací stále více času. Někdy nechal psaní a řekl Igorovi:

„Jdi do zahrady, chlapče, protáhni se. Chci být sám.“

Igor se s knížkou uklidil do houpací sítě a trpělivě čekal. Kolem třetí hodiny strýček obvykle vyšel na verandu, zamžoural do sluníčka a udělal několik dřepů. To znamenalo, že pracovní doba vypršela a půjde se k moři.

Jednou se strýček nějak moc zabral do práce. Táhlo na pátou, a on se stále ještě neobjevoval na verandě. Igor potichoučku přistoupil ke dveřím a zaposlouchal se. Z pokoje nevycházel ani hlásek. Igorovi bůhvíproč přeběhl mráz po zádech. Prudce strčil do dveří…

Platonov ležel tváří k zemi na podlaze. Igor se k němu s vyděšeným výkřikem vrhl, aby ho vzkřísil. Otočil ho na záda. Platonov pootevřel oči.

„Odepni to,“ zachroptěl.

Igor strhl z jeho zápěstí a kotníků neohebné gumové manžety s dráty. Strýček se pomalu nadzvedl a svalil se do křesla.

„Co, to se sebou vyvádíte?“ zeptal se Igor znepokojeně.

„Ale nic… Vypni spínač.“ Mlčel, dech se mu pomalu uklidňoval. „Tak dost. Vem pruty, jdeme k moři.“

Blízko brány Třímílové chodby byl mezi shlukem pobřežních skal nevelký trojúhelník vysypaný velkými oblázky. Igor si toto místečko, jako stvořené pro koupání a rybolov, už dávno oblíbil. Sem také přivedl strýčka Georgije. Koupali se, odpočívali ve stínu skal, pozorovali moře a Igor do něj nahazoval své vlasce.

„Proč se nechcete opalovat?“ zeptal se jednou a zadíval se na bledou kůži strýčka Georgije.

„Škodí mi to,“ odpověděl Platonov. „Zato ty se opaluješ za nás oba.“

Igor pohlédl na své hnědé břicho.

„Mne se opálení drží celý rok. Filip říká, že když se člověk jaksepatří vyhřeje na slunci, žádná nemoc na něj nemůže. A vy se nesmíte opalovat kvůli starým zraněním?“

„Částečně. Ale hlavně proto, že jsem sám starý.“

„Vůbec nejste starý, vždyť plavete líp než já. Zvlášť motýlka. Strýčku Georgiji, zůstaňte u nás napořád.“

„Dobře, kamaráde. A zasekni, bere ti.“

Cestou domů se zastavili u Filipa. Z přirozené jeskyně ve velké skále si Filip zařídil dílnu tak šikovně, že to vypadalo, jako by teprve kolem tohoto po staletí zabydleného místa vyrostlo město Kara-Burun.

Stěny jeskyně byly polepené fotografiemi vystřiženými z časopisů. Výběr byl velmi přísný – lodě a dívky. Filip byl kdysi námořníkem a proplul mnoho moří. Tím se vysvětluje jeho zaujatost pro téma lodí. Co se týče druhé části jeho obrazové galerie, tou, jak se vznešeně vyjádřil, odváděl daň „věčnému a nepomíjejícímu ideálu krásy“.

V Kara-Burunu se podrážky rychle prošlapávaly, a tak měl starý Filip spoustu práce. Spojoval ji s rybolovem – pod skálou stavěl pruty se zvonečky. Výborně znal lidi i obuv. Podle roztrhané podrážky dokázal určit povahu jejího majitele. Kromě toho uměl mluvit, aniž by ze rtů upustil jediný hřebíček.

Platonov přinesl láhev červeného vína, Filip upekl na uhlí stavridu a uspořádali hostinu. Filip ťukal kladívkem, brousil nůž a vyprávěl o lidech, lodích a podrážkách.

„Všechno na světě odkvětá – stromy i ženy,“ prohlašoval. „Jedině moře je nepomíjející a věčné, protože ho nikdo nemůže vypít. Ani všemocný čas.“

Vítězně se rozhlédl po svých společnících, jako by chtěl říci: No, jakpak mi to vyvrátíte?

Platonov nic nenamítal. Igor mínil, že za miliardy let se moře může jednoduše vypařit.

„To se nikdy nestane,“ tvrdil Filip. Vytáhl z úst další hřebík a zatloukl ho do podrážky. „Jsi fajn kluk, ale psychicky jsi ještě nedozrál.“ Jediným úderem kladívka zarazil další hřebík.

Někdy se Platonov s Igorem vydával na výlet do Chalcedonového zálivu. Zvolili starou lesní cestu. Do lázní však nikdy nedošli. Platonov se jen zdálky podíval na bílé zotavovny, strakaté slunečníky a pláže, na nichž se rojili lidé, a pak spolu vykročili zpátky.

Víc se jim líbila druhá cesta k zálivu. Ta, kterou jezdily vlaky. Tato cesta byla vysekána do horského masívu. Průsmyk přeťatý vzdušnou mostní konstrukcí rozčísl skalnatý mys a vyústil do moře příkrou strží. Dál vedla po okraji srázu jen úzká římsa. Přejít po ní nebylo snadné. Odtud, z této výšky, byly nádherně vidět dlouhé žluté pláže Chalcedonového zálivu.

Jednou se rozhodli, že přejdou po úzké římse. Vpředu kráčel opatrně Igor, za ním se krok za krokem soukal Platonov s nataženou rukou. Byl připraven ho zachytit, kdykoli by chlapec udělal chybný krok.

„To stačí, Igore,“ řekl konečně. „Dál se nedostaneme. Zastavme se.“

Opřeli se zády o drsnou a sluncem vyhřátou skálu a dlouho hleděli na moře, které se líně pohupovalo dole pod srázem.

„Je tu krásně,“ zašeptal jakoby pro sebe Platonov.

„Dokázal byste odtud skočit šipku?“ zeptal se chlapec.

„Nevím. Pojď, vrátíme se.“

Vyšli u Třímílové chodby právě tam, kde stál památník na společném hrobě námořníků, kteří bránili Kara-Burun za války.

„Strýčku Georgiji, vyprávějte mi o válce.“

„Už jsem ti toho navyprávěl dost, kamaráde. Ale když chceš…“

Jako už tolikrát, začal líčit letecké a tankové bitvy, ponorky i fašisty, které lidé, chtějí-li spokojeně žít, nesmějí na zemi strpět.

Tak beze spěchu, zabráni do hovoru vystoupili po schůdcích vytesaných do skály až do ulice Mořských pokladů.

„Kolikátého je dnes?“ zeptal se Platonov s rukou na klice zahradní branky.

„Sedmnáctého srpna. Ach jo, brzy začne škola.“

„Už sedmnáctého,“ vzdychl Platonov a vstoupil do zahrady.

Asja byla žena velmi zvědavá. Tajemství, které obklopovalo Platonova, ji nenechávalo spát. A Šuročka Grekinová, její kolegyně z ředitelství lázní, jí svými hrůzostrašnými historkami ještě dodávala. Vyprávěla například, že v Leningradě nedávno došlo k otřesnému zločinu. Neznámý pachatel vnikl do restaurantu Sever, namířil na lustr a přestřelil jeho závěs. Obrovské svítidlo se zřítilo a zabilo dvacet hostů. Pachatel využil tmy a paniky a zmizel.

Tahle Šuročka vždycky přinese nějakou zvěst a člověk je pak z toho úplně vedle.

Pravda, brzy se vysvětlilo, že v Leningradě k ničemu podobnému nedošlo. Hlavní účetní z ředitelství jel navštívit syna, který tam studuje. O události v restaurantu Sever nic neslyšel. Navíc tvrdil, že v této restauraci lustr vůbec nemají. Osvětlení je realizováno, jak se vyjádřil, pomocí nástěnných lampiček.

Ale Asjino podezření z jakýchsi nepochopitelných příčin jen zesílilo. Stává se přece, že si člověk udělá nějaký názor, a pak je těžké ho změnit.

Samozřejmě nezapomínala na manželovu radu, aby hosta neobtěžovala otázkami. Ale aby se vyptala syna, to jí nikdo zakázat nemůže. Igor to, co věděl, netajil. Ale věděl toho příliš málo. Přesněji – nevěděl nic.

Byl tichý večer. Na černém nebi se rozzářily hvězdy, mezi listím probleskovala stříbrná pěšinka, kterou na moři prošlapal měsíc.

Michail sedel na verandě a četl noviny. Svou četbu občas komentoval pochvalným nebo ironickým zamručením. Asja prostřela a zavolala na Igora.

„Co je?“ Igor se objevil s knížkou v ruce.

„Co dělá strýček Georgij?“

„Pracuje.“

„A nepřehání to? Co to ve dne v noci smolí? To by mě teda zajímalo. Řekni mu, ať jde na čaj.“

Platonov vyšel na verandu. Byl dnes neobvykle rozjařený.

„Čaj, to je moc dobrá věc.“ Sedl si na své místo. „Věčný a nepomíjející nápoj, řekl by náš přítel Filip. Co je nového, Michaile?“

„Celkem nic, všechno při starém.“ Michail odložil noviny. „Hloubkové vrty na Cionské planině pokračují. Mezinárodní sympozium fyziologů. Znovu připomínají záhadnou smrt profesora Neumanna.“

„Půjč mi ty noviny.“ Platonov prolétl zprávu o sympoziu. „Máš pravdu, pořád totéž. Jéje, jahodová zavařenina, to je báječné! Tak co, Michaile, jak se daří tvým stařečkům?“

Co mu je? pomyslil si Michail. Zvýšená nervová činnost nebo jen dobrá nálada?

Začal vyprávět o nejnovějších metodách léčení stáří v sanatoriu Dlouhověkost. Platonov ho poslouchal a pokládal mu otázky, které svědčily o jeho znalostech této problematiky. Asja mu zatím pořád přidávala jahodovou zavařeninu.

„Ano,“ řekl Platonov zamyšleně, „od dob Hippokratových po dnešek si lidé lámou hlavu s problémem prodloužení života.“ Přimhouřil oči a podíval se na Michaila. „Řekni mi, synovče, jaká je podle tvého názoru hlavní příčina stárnutí?“

„To je, strýčku Georgiji, složitá otázka. Já v podstatě souhlasím s názorem, že stáří je postupná ztráta regeneračních schopností živého organismu. Životní vývoj je spjat s nevyhnutelností smrti. Něco ji přece musí připravit…“ Michail se zabořil do křesla a nasadil lektorský tón. „Pravděpodobně víte, že intenzita látkové výměny devítiletého dítěte dosahuje padesáti procent, u devadesátiletého starce se pak snižuje na třicet procent. Dochází ke změně v absorbci kyslíku a vylučování kysličníku uhličitého. Ve stáří dochází k syneresi, při níž se bílkoviny vysrážejí z koloidního roztoku. No a tak dál… Chci říci, že organismus se ve stáří přizpůsobuje věkovým změnám, a my geriatři považujeme za svůj nejpřednější úkol stabilizovat toto přizpůsobování na co nejdelší dobu.“

„Máš pravdu, Michaile, ale nenapadlo tě někdy, že organismus… Ale ne,“ zarazil se Platonov. „Pro Asju to je příliš nudné téma.“

„Kdepak, pokračujte. Já už jsem si na takové diskuse zvykla. Pořád se vás chci zeptat – vy pracujete v Leningradě?“

„Kousek od něj, v Borkách. To je takové vědecké městečko…“

„No samozřejmě,“ řekla Asja. „Kdo by neznal Bořky. Loni se u nás léčil jeden známý fyzik z Bořků. To vám byl zvláštní strejda. Veselý a společenský. Všichni jsme se do něj zamilovali.“

Platonov se na ni pozorně podíval a narazil na její zkoumavý pohled.

„Asjo,“ oslovil ji a tiše se usmál nějaké své myšlence. „Asjo a Michaile. Já si samozřejmě uvědomuju, že se nechovám moc zdvořile. Spadl vám z nebe strýček, bydlí tu už třetí týden, a neřekl ještě ani slovo o sobě a o své práci… Počkej, Michaile, nic neříkej, já vím, že je to tak. I když si velice vážím tvého taktu. Co se dá dělat, asi bych vám měl něco vyprávět.“

Chvilku mlčel, pak si promnul čelo a spustil:

„Napadlo mě to před mnoha lety; přesněji ve třetím roce války. Vy jste tenkrát ještě byli na houbách a já jsem byl mladý a zdravý jako buk. Všechno začalo úplnou hloupostí. Vlastně pro mne to tenkrát hloupost nebyla. Pamatuješ si, Michaile, jak je to u Dickense? Královský právní poradce se zeptal Sama Wellera, jestli se mu to ráno nepřihodilo něco neobvyklého. A Sam říká: Páni přísedící, dnes ráno jsem dostal nový oblek, což je pro mne zcela neobvyklá a zvláštní událost. A tak jsem to ráno vyfasoval ze skladu nový kožený kabát – tenkrát se mu říkalo raglán – a to pro mě byla také neobvyklá událost. My mladí piloti jsme se rádi blýskli.

Připjal jsem k raglánu výložky, najednou si mě zavolali a za čtvrt hodiny už jsem byl ve vzduchu. Ani jsem se nepřevlékl do leteckého. A za další čtvrthodinu jsem narazil na fašistickou stíhačku a zahájil čelní útok. Tobě, Igore, jsem to vyprávěl aspoň dvacetkrát, takže víš, že tady všechno závisí na nervech. Kdo nevydrží a uhne dřív, ten dostane dávku do nechráněného místa. Už jsem ho měl přesně uprostřed kolimátorového zaměřovače, on mě tím pádem taky. Střílím ze všech kulometů, on také. A tak jsem to dostal. V zápalu boje jsem to nejdřív ani necítil, tlačím se pořád na něj. Víte, tady jde o setiny vteřiny. On najednou uhnul nahoru, ukázal břicho, tak jsem mu to nasypal do olejového radiátoru. Ještě jsem viděl, že se z něho začalo kouřit a že spadl. Jak jsem přistál, to už si nepamatuju. Kluci říkali, že jsem měl kabinu plnou krve. Vyprostili mě a honem do nemocnice. Šest děr v hrudníku, čisté průstřely. No nic. Poležel jsem si, zahojilo se to. Propustili mě, jdu do skladu, ale kdybyste viděli můj nový raglán! Ještě dneska se rozčilím, když si na to vzpomenu. Copak vepředu, tam byly dírky malé, zato ze zad zbyly jenom cáry. Tak jsem si pomyslel: to je ale nesmysl – na mně se všechny díry zahojily, a z raglánu se na mě šklebí… Chápeš to, synovče?“

„Zatím ne,“ přiznal se Michail.

„Já jsem to taky hned nepochopil. Jenom mi to začalo vrtat hlavou. Ve válce na takové věci samozřejmě není čas, ale já jsem se nad tím přece jenom občas zamyslel, začal jsem číst odborné knížky. Po válce jsem šel do civilu, přijali mě na chemickou fakultu. A teď jsem se do toho vážně pustil. Rozumíš… Dejme tomu kožená obuv. Prošlapávají se jí podrážky. Živý člověk chodí bos, taky se mu prodírá kůže, ale znova mu naroste. A tak jsem si řekl – nešlo by to zařídit tak, aby se neživá kůže, tedy podrážka, taky obnovovala?“

„Zbytečná práce,“ usmál se Michail. „Kůže se teď na podrážky skoro nepoužívá. Je to samá umělina…“

„Jdi do háje s umělinou!“ Platpnov se zamračil. „Ty jsi taky… Já ti tu vysvětluji filozofický problém. Podívej se na problém opotřebování abstraktně. Všechny případy se dají rozdělit do dvou kategorií. První je postupné opotřebení, postupná změna kvality. Například boty. Ať už kožené nebo umělé. Jakmile uděláš v nových botách první krok, začnou se ošlapávat. Určit přesně, kdy budou k nepotřebě, je těžké. Je to individuální. Jeden usoudí, že jsou obnošené, a vyhodí je. Druhý je vezme do ruky a pomyslí si: Sakra, skoro nové boty, a vyhodili je. Ty bych ještě mohl donosit.“

Michail se krátce zasmál.

„A teď druhá kategorie, opotřebovávání stupňovité,“ pokračoval Platonov. „Příklad – žárovka. Představ si, že ji rozsvítím. Můžeš mi říct, kolik hodin ta žárovka bude svítit? Kdy se přepálí?“

„To je pravda. Vlastně to vypadá, jako by se žárovky neopotřebovávaly. Svítí, svítí, a najednou se přepálí.“

„Právě.“ Platonov vstal, ruce strčil do kapes a prošel se po verandě. „Najednou se přepálí. Stupínek, vývojový skok, změna v novou kvalitu. Je samozřejmé, že valná většina předmětů podléhá první kategorii opotřebovávání – postupnému. A já jsem začal přemýšlet, není-li možné převést kůži na podrážky do podmínek opotřebování druhé kategorie; aby její opotřebování nemělo charakter postupný, ale stupňovitý. Řekněme, že nosíš boty. Nosíš je, nosíš, a podrážka je pořád jako nová. Mezitím uplyne určitá doba a jednoho krásného dne se ti v mžiku rozpadnou. Jako žárovka. Lup, a je po ní.“

Platonov se náhle odmlčel. Opřel se o zábradlí a začal něco vyhlížet ve tmě sadu.

„Myšlenka je to zajímavá,“ zamyslel se Michail. „Věc, která je do určitého okamžiku pořád nová.“

„A vy jste vyrobil boty, které se neošlapou?“ zeptala se Asja.

„Ano.“

„Ale jak jste to dokázal?“ zajímal se Michail.

„To by bylo moc dlouhé vyprávění, kamaráde. Prostě jsme po mnohaletých pokusech dokázali, aby kůže organického původu obnovovala svou opotřebenou tkáň. Ale… Snad je ti jasné, že podrážky nejsou důležité. Jde o princip, a ten mě… i jiné… zavedl dost daleko…“ Platonov se napřímil. „Ale o tom až někdy jindy.“

„Nedáte si ještě čaj?“ pobídla ho Asja. „Hned jsem si myslela, že jste vynálezce. To tedy znamená, že je možné vyrábět i kabáty a jiné věci, a pořád budou jako nové?“

„Pořád. No, já půjdu.“

„Zase budete pracovat celou noc?“

„Možná.“

Vtom někdo zaklepal na zahradní branku. Igor běžel otevřít.

„Je to dům Levických?“ Zaslechli na verandě vysoký ženský hlas.

„Ano,“ odpověděl Igor.

„Bydlí u vás, prosím, Georgij Platonov?“

Platonov povytáhl obočí, pomalu sestoupil z verandy a vykročil naproti mladé krásné ženě v šedém kostýmku, která následovala Igora po zahradní cestičce.

„Georgiji!“

Vrhla se k němu a přitiskla mu obličej na rameno. Přivřel oči a objal ji kolem chvějících se ramen.

„Proč jsi přijela? Jak jsi mě našla?“

Žena zvedla tvář zvlhlou pláčem.

„Tak… Našla.“

„Pojď ke mně a popovídáme si.“

Vzal ji za ruku a vedl do svého pokoje. Cestou zamumlal omluvu.

„Nic se neděje,“ ozvala se Asja Stáhla koutky a podívala se na manžela. „Co ty na to?“

„Ta je ale hezká,“ zašeptal Michail.

„Kdyby aspoň pozdravila. Tvůj stařičký strýček má nějaké moc mladičké známosti, nezdá se ti?“

„Třeba je to jeho manželka…“

„Manželka? Takže podle tvého názoru utekl od manželky? Jaký milý, rozpustilý strýček!“

„Přestaň. Copak nevidíš, že se mezi nimi něco stalo?“

„Ale vidím, vidím. Všechno vidím.“ Asja se dala do oplachování skleniček.

Michail sešel do zahrady, přinesl z přístavku hadici a přišrouboval ji ke kohoutku. Dával si pozor, aby se nepodíval do Platonovova okna, ale koutkem oka zaregistroval, že se tam nesvítí.

Z hadice vystříkl silný proud. Zem, tráva i stromy žíznivě pily a Michail nelitoval vody, aby je napojil.

Potom se vrátil na verandu, a když opět usedl k uklizenému stolu, Asja zavelela:

„Měli bychom si jít lehnout.“

Neodpověděl.

„Co je to s tebou, Míso? Posloucháš mě vůbec?“

„Ano. Nechce se mi spát.“

Přistoupila k němu zezadu a položila mu ruce na ramena.

„Chtěla bych, aby co nejdříve odjel, Míšo. Nezlob se na mne, ale mám pocit, že… vnáší do našeho života nějaký nepokoj… Byl tu takový klid, dokud jsme ho neznali…“

Pohladil jí dlaň.

Zaslechli kroky. Asja ustoupila k zábradlí verandy a zkřížila si ruce na prsou. S čím zase přijdou ti dva?

Skleněné dveře se potichu otevřely. Platonov a žena v šedém kostýmku vyšli na verandu.

„Musím se vám omluvit,“ začala žena. Na její milé tváři vystoupil rozpačitý úsměv dítěte, které ví, že mu bude odpuštěno. „Jmenuji se Galina Kulomzinová. V Borkách jsem nějakou dobu pracovala jako asistentka Georgije IIjiče.“

Michail jí hbitě přisunul vyplétané křeslo.

„Prosím, posaďte se.“

„Děkuji. Zvykla jsem si starat se o Georgije a… zkrátka, připlula jsem sem na Balaklavě a prošla celé město. Je tak okouzlující, jen ty schody člověka unaví…“

„Máte pravdu,“ Michail se usmál. „Na Kara-Burun si člověk musí zvyknout.“

„Nevěděla jsem, kde se Georgij ubytoval. Ptala jsem se doslova každého, koho jsem potkala, popisovala jsem, jak vypadá… Směšná a beznadějná práce, že? Dokonce jsem zajela do Chalcedonového zálivu a obešla všechny penzionáty. Nakonec mi poradili, abych se zeptala na ředitelství lázní. Jedna paní, která se tam zdržela, naštěstí věděla, že k jedné z jejích kolegyň… k vám,“ usmála se na Asju, „přijel na návštěvu příbuzný…“

To byla Šuročka, pomyslela si Asja a nahlas řekla:

„Konec dobrý, všechno dobré.“

„Ano… Jsem příšerně utahaná, ale, zaplať pánbůh, našla jsem ho.“ Galina se dlouze podívala na Platonova, který nehybně stál u zábradlí.

„Dáte si čaj?“ zeptala se Asja.

„Moment, Asjo,“ vmísil se Platonov. „Především – nešlo by pronajmout tady někde v sousedství pro Galinu pokoj?“

Asja se na něj ohromeně podívala.

„Teď už je trochu pozdě,“ řekla váhavě. „Ale proč by vaše… asistentka nemohla zůstat u nás? Igor spí na zahradě, jeho pokoj je volný.“

„No samozřejmě,“ souhlasil Michail. „Igorův pokoj je vám k dispozici.“

„Moc vám děkuji.“ Galina povzdechla. „Jsem tak unavená, že je mi opravdu jedno…“

„Kam se vlastně poděl Igor?“ Asja pohlédla do zahrady. „Igore!“

Poté, co se neznámá paní vrhla ke strýčkovi Georgijovi, Igor nenápadně ustoupil do stínu stromů. Uklidil se do nejvzdálenějšího koutku zahrady a usedl na skalní výstupek. Zachvátila ho nejasná předtucha brzkého loučení. A Igor si řekl, že se nikdy, ani za nic na světě neožení, protože tam, kde se objeví žena, je hned všechno vzhůru nohama.

Nazítří Platonov zmizel.

Nejdřív na to přišel Igor. Během tří týdnů si zvykl, že ho strýček Georgij budí před svítáním, ale tentokrát se probudil sám. Podle slunce poznal, že doba obvyklého budíčku je dávno pryč. Tato změna v něm vyvolala nepříjemný pocit. Naboso se vkradl do domu a pootevřel dveře Platonovova pokoje.

Strýček tam nebyl. Všechny přístroje byly naházeny na hromadu v koutě pokoje.

Je to jisté. Odešel do hor sám.

Igorovi ještě nikdo ničím takhle neublížil. Aby se nerozbrečel, vylezl rychle na nejvyšší ořech, který v zahradě měli, a zahleděl se na ranní stříbřitě modré moře. Ze zálivu vyplouval bílý parník a pomalu zatáčel doprava.

Balaklava, pomyslel si Igor. Představil si, jak jednoho krásného dne odpluje z Kara-Burunu bílým parníkem. Potom přijede do Bořků, bude bydlet u strýčka Georgije a pomáhat mu v práci. Neustále pokukoval po cestě, jestli už se strýček nevrací. Představoval si, jak stroze odpoví na strýčkův pozdrav a jak bude dělat drahoty, než přijme jeho nabídku, aby šli k moři.

Na verandu vyšla Galja, Měla na sobě lehké modrobílé šaty na ramínka. Starostlivě se rozhlédla a vrátila se do domu. Potom se na verandě objevil otec. Také se rozhlédl, urovnal révový úponek a zavolal:

„Igore!“

Igor se neochotné ozval.

„Ať už jsi dole! Viděl jsi ráno strýčka Georgije? Neviděl? Kam mohl jít?“

Z otcova hlasu Igor pochopil, že se něco stalo.

Pak všichni stáli v pokoji strýčka Georgije. Michail obracel v rukou velký zalepený balík, na kterém bylo čitelně napsáno: „Pro Michaila Levického. Otevřít nejdříve 24. srpna ráno.“ To znamenalo až zítra ráno…

Platonovovy věci v pokoji nebyly, oba kufry si odnesl. Zůstaly tu jen přístroje, prázdná krabice od bot a dvě nebo tři knížky.

„Jak to, to odjel bez rozloučení?“ Asja zavrtěla hlavou. „Neřekl ani slovo…“

Galina se dívala na balíček, který držel Levickij. Nedokázala od něj odtrhnout zrak a bez jediného mrknutí jej sledovala svýma světle hnědýma očima, plnýma obavy.

„Odjel?“ zeptal se Igor zmateně.

Vzpomněl si na Balaklavu, která nedávno vyplula z Kara-Burunu.

„Hned se to dozvíme.“ Michail s balíčkem v ruce přistoupil k telefonu.

Zavolal řediteli přístavu a ten slíbil, že s Balaklavou naváže rádiové spojení.

„Michaile Petroviči,“ řekla Galina zvonivým hlasem, „moc vás prosím, rozbalte ten balík.“

„Ne, Galino,“ odpověděl. „To nemohu.“

„Stejně jsou to móresy,“ zabručela Asja. „Takhle vyvádět v tak vysokém věku.“

Galina se na ni podívala.

„Odpusťte mi nemístnou zvědavost… Vy ani netušíte, jak je to důležité… Nevíte, kolik je Georgijovi let?“

„To vám mohu říci docela přesně.“ Michail začal počítat: „Strýc Georgij je o dvanáct let starší než jeho sestra, má nebožka matka. Je mu tedy sedmdesát tři, možná sedmdesát čtyři.“

„Sedmdesát… Proboha!“ zašeptala Galina a zakryla si obličej.

Teď se zase podivila Asja.

„Vy s ním pracujete a ani nevíte, jak je starý?“

„Nikdy o tom nemluvil… Pracovala jsem s ním krátce, čtyři roky… Ale od dlouholetých pracovníků vím, že vypadal stejně už dávno předtím. Věděla jsem jen, že je starší než Neumann.“

„Strýc Georgij pracoval s Neumannem?“ užasl Michail.

„Ano.“

„Nezlobte se, ale… práce profesora Neumanna znám dobře. Zabýval se problematikou prodlužování života, což mne jako geriatra zajímalo. Ale strýc Georgij pracoval přece v docela jiném oboru. Mluvil o opotřebovávání látek, říkal něco o transformaci opotřebovávání postupného do kategorie stupňovitého. Co to má společného s Neumannovými výzkumy?“

„To vám teď nemohu… nejsem schopná vám to vyprávět“ Galina byla bílá jako stěna. „Ale právě stupňovitým opotřebováním začaly jejich šílené výzkumy.“ Odvrátila se k oknu.

„A co se vlastně stalo s Neumannem?“ zajímala se Asja. „V novinách psali náhlá záhadná smrt, nemocný nebyl… Ale má milá, co je vám?“ vykřikla, když pochopila, že Galina pláče. „Uklidněte se, prosím vás. Igore, skoč pro vodu!“

„Děkuji, to není třeba.“ Z Galinina hrdla se vydral přerývaný vzdech. „Vypadá to, že mé nejhorší obavy jsou oprávněné… Michaile Petroviči, rozbalte ten balík!“

Michail pomalu zavrtěl hlavou.

Náhle zazvonil telefon a Levickij jej hbitě zvedl.

„Doktor Levickij?“ ozvalo se. „Tady dispečer přístavu. Spojil jsem se s Balaklavou. V seznamu cestujících Georgij Platonov zapsán není.“

„Děkuji vám,“ pronesl Michail a položil sluchátko. „Na Balaklavě není.“

„To znamená, že je tady!“ vykřikl Igor.

„Ano, z Kara-Burunu je jediná cesta – po moři,“ potvrdila Asja. „Můžete být klidná, má milá.“

„Půjdu.“ Galina se vydala ke dveřím. „Půjdu ho hledat.“

„Jdu s vámi.“ Igor vyskočil.

„Moment.“ Michail jim zastoupil cestu. Jeho vyzáblý obličej s úzkými rty vypadal velmi ustaraně a vážně. „Teď mě dobře poslouchejte, Galino. Uvažujme logicky. Georgij odešel i s kufry, a ty jsou dost těžké. Přirozeně se s takovým nákladem nebude toulat po městě. Nejspíš se ubytoval v hotelu nebo dal kufry do přístavní úschovny. Já to telefonicky zjistím podstatně rychleji než vy blouděním po městě. Buďte, prosím vás, trpělivá. Ve městě máme jen tři hotely.“

Galina přikývla a stoupla si k oknu.

„Igore, měl by ses jít umýt,“ připomenul Michail potichu a zvedl sluchátko telefonu.

Zavolal do hotelu Jih i do obou ostatních hotelů. Všude dostal stejnou odpověď: „Ne, Georgij Platonov se u nás neubytoval.“

Michail pohlédl na hodinky, zavolal do sanatoria Dlouhověkost a požádal primáře o svolení, aby směl přijít o hodinu později. Poté zahájil složité jednání s administrativou přístavu. Jeho výsledkem byla zpráva, že člověk, který se jmenuje Georgij Platonov, dnes ráno neuložil do úschovny žádné kufry.

Po celou tu dobu stála Galina nehybně u okna a Igor, kterého ani nenapadlo, aby se šel umýt, mechanicky listoval knížkami, které tu strýček Georgij nechal.

„Zbývá už jen Chalcedonová,“ zkonstatoval Michail a spojil se s telefonní centrálou lázní.

„Ticho!“ vykřikla náhle Galina. „V zahradě někdo chodí…“ Vyklonila se z okna.

Ano, byl to skřípot mušliček pod těžkými kroky.

Galina vyběhla na verandu, ostatní ji následovali.

Po zahradní pěšince kráčel k verandě zavalitý člověk v bílém síťovaném tílku a kalhotách z režného plátna, v sandálech naboso. Pot mu přilepil na čelo pramínek šedivých vlasů a ve velkých kapkách stékal po bronzově opáleném obličeji.

„Filipe!“ Igor letěl starému obuvníkovi naproti.

„Nazdar, chlapče,“ pozdravil zadýchaný Filip.

Vystoupil na verandu a klesl na židli. Upřely se na něj čtyři páry znepokojených očí.

„Bývaly doby, kdy jsem si při výstupu do příkrého kopce zpíval,“ posteskl si Filip a zalapal po dechu.

„Viděl jste strýčka Georgije?“ zeptal se Igor netrpělivě. „Kde je?“

„Byl jsem pod skálou pro červy na návnadu, slunce ještě nevyšlo,“ začal Filip vyprávět a podrbal si malíčkem huňaté šedé obočí, „a najednou přišel. V každé ruce měl kufr a v puse stéblo. ‚Filipe, odjíždím. Mohl bych si u vás na nějakou dobu nechat kufry?‘ – ‚No, jestli v nich není atomová bomba,‘ přesně takhle jsem mu to řekl, ‚tak je postavte támhle do rohu, pod tu blonďatou kočku.‘ Sedli jsme si a dali si snídani – rajská jablíčka a sýr. On jedl málo a mluvil ještě míň.“ Filip se odmlčel a vrhl dlouhý uznalý pohled na Galinu. „Kolik je vám let, zeptal se mě, a já mu řekl, že člověk nemusí vědět, kolik je mu let, protože…“

„Kde je?“ skočila mu Galina do řeči. „Jestli to víte, tak jenom řekněte, kde je.“

Filip pokyvoval hlavou.

„To by bylo moc jednoduché, děvenko,“ řekl. „Ale dozvíte se všechno, co vím já. Člověk, který vás tolik zajímá, vyndal z kufru boty a věnoval mi je. Ty se neprošlapou, řekl mi, a to je to nejlepší, co vám mohu jako odborníkovi věnovat. Vzal jsem si je, a protože nevěřím na věčnost podrážek…“

„Prokristapána, copak nemůžete normálně říct, kde je?“

„Normálně? Jo ták, normálně… No, tak mi na rozloučenou potřásl rukou a vydal se Třímílovou chodbou nahoru. Říkal, že se jde projít. Dal jsem se do práce a pořád mi vrtalo hlavou: Co to měl ve tváři? Připadala mi nějaká divná. A tak jsem se rozhodl, že půjdu sem a řeknu vám to, co jste právě slyšeli. Normálně… Přines mi vodu, hochu.“

„Přinese vám ji maminka!“ Igor už seběhl z verandy. „Vím, kde ho mám hledat!“ doneslo se k nim ze zahrady. „Já ho přivedu!“

Zahradní branka klapla.

Filip se napil, podíval se na Galinu, kývl a vydal se k vrátkům. Pod jeho těžkýma nohama zakřupaly mušličky. Michail šel starce vyprovodit.

„Doktore, pořád vás chci poprosit,“ oslovil ho Filip s rukou na klice, „dejte mi něco, abych se ve spaní míň potil.“

Igor běžel po drsné dlažbě Třímílové chodby, ostrá tráva vyčnívající ze štěrbin ho škrábala do bosých nohou. Vyběhl z domova jen v trenýrkách, dokonce ani panamáček si nestačil vzít, a teď mu slunce začínalo pražit do temene.

Moc pospíchal. Cesta byla stále příkřejší. Igor se zadýchal a běh zmírnil na rychlý krok. Snažil se ekonomicky a správně dýchat, jak ho to naučil strýček Georgij. Čtyři kroky – nádech, čtyři kroky – výdech.

Ani sám nevěděl, co ho nutilo tolik spěchat Dosud jeho život obklopovaly věci a úkazy jasné a všední jako denní světlo. Ale poslední události – příjezd cizí ženy, nepochopitelný útěk strýčka Georgije, Filipova návštěva – ho vyvedly z míry. Toužil po jediném – chytit strýčka Georgije za jeho silnou ruku, a pak bude všechno zas jako dřív.

Třímílová chodba skončila. Doleva mířila lesní cesta, vedoucí do Chalcedonového zálivu, ale Igor věděl, že strýček tuto cestu neměl rád. Vždycky se raději držel u moře. Igor si to tedy bez váhání namířil doprava na úzkou cestičku, která se klikatě vinula dolů do průsmyku. Chvíli šel ve stínu železničního mostu, prodíral se houštím divokého granátovníku, potom, vyhýbaje se kmenům ořešáků, vyšplhal na protější svah průsmyku a ocitl se u příkrého srázu nad mořem.

Trochu si oddychl a promnul si palec, který si ukopl o kořen stromu.

Vykročil na úzkou římsu. Jednou tudy se strýčkem Georgijem šli. Dával si pozor, aby se nepodíval dolů, kde se pod útesem modralo moře. Opatrně kladl nohy, levým ramenem se opíral o skálu a pečlivě překračoval keříky ostružin, které tu a tam na římse vyrůstaly. Na jednom místě uviděl přišlápnutý keřík a rozmačkané bobulky. Definitivně to potvrdilo jeho myšlenku, že tudy strýček Georgij nedávno prošel.

Ano, musí být blízko. Možná je za tím výstupkem, za kterým už jsou vidět pláže Chalcedonky. ještě deset metrů…

Zběsilý rachot a burácení zazněly tak nečekaně, že sebou Igor trhl. To vlak přelétl ocelový most přes průsmyk a teď se řítil po cestě, vysekané ve skalách, nad římsou, přímo nad Igorem. Chlapec věděl, že ze svého místa vlak nemůže vidět, ale bezděky zaklonil hlavu. V té chvíli jeho pravá noha šlápla do prázdna.

Smekl se…

Zoufale se snažil zachytit se římsy, ale ruka mu sklouzla po oblém vyhlazeném kameni. Igor ucítil, že má břicho přitisknuté k pichlavému keři. Stačil do něj zaklesnout ruce, zůstal viset nad srázem a marně se snažil najít nohama oporu.

„Strýčku Georgiji!“

„Ji – i – i…,“ odpověděla mu ozvěna ve skalách.

Chvíli předtím přešel Georgij Platonov po úzké římse k místu za skalním výstupkem, odkud byl vidět Chalcedonový záliv.

Tady se zastavil, přitiskl se zády k vyhřátému kameni a čepici si posunul do týla.

Tady ho nikdo neviděl, a tak nemusel hlídat výraz svého obličeje.

Byl sám jen se svými myšlenkami.

Před ním leželo velkolepé moře, ohřívané jižním sluncem. Viděl zelené svahy hor, zlaté pláže a bělostné budovy. Dvě hodiny cesty odtud na něj čekala krásná žena…

Přesto bylo tohle všechno nekonečně daleko.

Věděl, že se zbytečně zdržuje, ale nemohl se zbavit myšlenek na Galinu.

„Pochop, musel jsem od tebe utéct. Překážela jsi mi. Potřeboval jsem duševní rovnováhu, abych mohl dokončit práci. Ale tys mi překážela, a tak jsem potají odjel – utekl jsem od tebe. Bylo to tak lepší – lepší pro nás oba. Později bys všechno pochopila z mých poznámek, které Michail pošle do Bořků. Čas léčí všechny rány.

Ale tys mě vyhledala.

Našla jsi mě.

Jak ti mám, má nejdražší, vysvětlit, že už mi život nepatří? Ano, bez ohledu na mých čtyřiasedmdesát jsem zdravý a silný. Mé pohyby jsou přesné, svaly mám plné síly a srdce mi bije pravidelně. Ale za několik hodin… Za deset hodin a dvanáct minut…

Chudák Neumann, jemu bylo líp, on přece nevěděl.

Zákon fázové přeměny látek, který jsem objevil, je nesmlouvavý a přesný. Nic už mě nezachrání. Nic a nikdo. Ani ty ne. Ale přesto… šílený pokus, který jsem zde provedl, dává jistou možnost… Ne, pro mne ne. Ale těm, kteří přijdou po mně… Možná, pokud se budou řídit mými pokyny, podaří se jim fáze usměrnit… To by znamenalo, že jsem tu, v tichu a klidu, nepracoval nadarmo.

V tichu a klidu?

Nemusím šidit sám sebe. Klid jsem neměl.

Ale nevěděl jsem, že tu potkám toho chlapce.

Kdybych to byl tušil…“

Konec průtahů.

Platonov se podíval na hodinky. Vteřinová ručička bez zastávky opisuje kruh – nemilosrdně odpočítává čas.

Musí jednat.

Nad hlavou mu zahřměl vlak. Veze k sametovým plážím veselé, vyparáděné muže a ženy.

Tak co, Georgiji Platonove, odtrhneš konečně svá záda od vyhřáté skály?

„Strýčku Georgiji!“

Igor? Jak se sem dostal?

Hlas chlapce volajícího o pomoc vrátil Platonova do skutečnosti. Chvatně se sunul po římse, bokem obešel výstupek… Při pohledu na chlapce, visícího nad srázem, se rázem vzpamatoval.

„Drž se, Igore! Už jdu!“

Kořeny keře už dávno praskaly. Teď nevydržely, přetrhly se… Chlapec s pichlavými větvičkami v rukou začal klesat.

„A – a – a – a…“ Chlapcův hlas utichl.

V tom okamžiku se Platonov prudce odstrčil od římsy a vrhl se do vzduchu. Začalo se na něj valit modré moře.

Natažené ruce spojil nad hlavou a jako nůž se zařízl do hladiny. Nevystříkla ani kapka, jen mu voda zašuměla v uších.

„Teď musíš držet,“ řekl Michail.

Chlapec přikývl. Za celou dobu, co mu otec omýval odřené břicho a hrudník, mazal je mastí a ovazoval, nevydal Igor ani hlásku. Zaťal zuby a levačkou pevně chytil strýčka Georgije za ruku. Nevykřikl, ani nezasténal. Bolest a křik se mu jen zračily v očích.

„Tak, a je to.“ Michail syna přikryl prostěradlem. „Jsi pašák, Igore. Teď se pokus usnout.“

Položil dlaň na chlapcovo čelo, ustoupil od lůžka a dal manželce znamení: Půjdeme, musí si odpočinout.

„Je ti líp, synáčku?“

„Ano, maminko,“ zašeptal Igor.

Stále ještě nepustil ruku strýčka Georgije, který bez hnutí seděl vedle lůžka. Asja zatáhla závěs a vyšla za Michailem z pokoje.

Platonov zvedl hlavu, pohledem se zastavil na Galině. Unaveně se usmál a pomyslel si: Dívá se na mě skoro nevraživě.

Po chvíli Igor usnul. Ale jakmile se Platonov opatrně pokusil vyprostit ruku, chlapec se probral a ještě silněji stiskl jeho prsty.

To se stalo ještě několikrát.

Čas ubíhal, v pokoji se zšeřilo. Slunce za oknem se schylovalo k západu. Platonov se pokradmu podíval na hodinky. Galina seděla proti němu. Platonov zachytil její zoufalý pohled a mírně zavrtěl hlavou.

Konečně se mu podařilo vysvobodit opuchlou ruku. Igor ve spánku pravidelně dýchal. Platonov objal Galinu kolem ramen a oba vyšli na verandu.

Asja ustaraně odběhla do kuchyně a vrátila se s podnosem. Z vůně jídla se Platonovovi mírně zatočila hlava.

„Nedělej si starosti, Asjo. Oběd nám neuteče. Na chvilku si v klidu sedni… Co píšou v novinách, Michaile?“

„Nevím.“ Levickij povytáhl obočí. „Dneska jsem je nečetl.“

Večerní vánek šelestil v listí stromů. Zdola z města se sem donesl zpěv houslí a suchý cvakot bubínku.

Platonov se vzpřímil, vyplétané křesílko zaskřípalo.

„Co na mě tak koukáte?“ zeptal se podrážděně. „V životě jste neviděli starce, který by tu už dávno neměl být?“

Nikdo mu neodpověděl. Jen Asja řekla nesměle:

„Georgiji Iljiči, asi máte hlad…“

„Jestli chceš, tak mi nalej grenadinu.“

Napil se.

Galina se prudce vztyčila a nohou odstrčila židli.

„Georgiji…“

„Sedni si, Galino,“ přerušil ji. „Prosím tě, sedni si,“ zopakoval polohlasně. „Vím, co vám musím říct. Chtěl jsem předběhnout svou hodinu, ale Igor mi v tom zabránil. Poslouchej, Michaile, ty znáš starce dobře, znáš jejich proklaté věkové změny, stařecké nemoci, slabost. To postupné a neodvratitelné opotřebení organismu. Je snad, hrome, něco smutnějšího než chřadnoucí člověk?“ V jeho šedých očích zableskl vzdorovitý plamínek, který Galina velmi dobře znala. „To babrání s kůží a jinými látkami mě přivedlo na myšlenku rozdělit opotřebování živého organismu do jednotlivých fází. Člověk by se neměl opotřebovávat postupně jako škrpál. Ať si do stáří zachová plné síly – do posledního okamžiku. Do posledního vydechnutí!“

Platonov vstal a prošel se po verandě. Pak znovu usedl do křesla a pokračoval již klidněji:

„Dlouhá léta jsem se mořil se zkoumáním mozku. Potom jsme začali pracovat s Neumannem. Určili jsme, že k stabilizaci organismu ve fázi zralosti je nutné odlehčit některé skupiny mozkových buněk, aby nejen vydávaly svou bioelektrickou energii, ale aby získávaly část energie zvenčí formou pravidelného nabíjení… Ostatně v mých poznámkách najdete všechno – jak teoretické zásady, tak i popis našeho zařízení. Musel jsem si zopakovat prvotní pokusy s obuví. To spíš pro duševní rovnováhu… Později mi poslali přístroje, a tak… Prostě pospíchal jsem, abych práci dokončil do třiadvacátého srpna. A stihl jsem to, jak vidíte… Michaile, dej ten balík Galině, ať ho odveze do Bořků.“

„To znamená, že jste…,“ pronesl Michail hluše.

„Ano, nic jiného nám nezbývalo. Museli jsme dělat pokusy na sobě. Tak jsme to udělali – Neumann a já. Dávkování bylo velmi důležité – dali jsme si jednu dávku… Pamatuješ, Galjo, loni jsme to zopakovali…“

„Pamatuju!“ vykřikla „Kdybych jen tušila, co to vyvádíte, rozbila bych ten magnetický modulátor!“

Zavzlykala. Asja ji mlčky hladila po rameni.

„To je hrůza,“ zašeptal Michail.

„Hrůza? Kdepak, můj milý synovče, je to nádhera!“ řekl Platonov přesvědčivě. „Podobám se snad tvým starcům? Ještě to tak! Je mi přes sedmdesát a jsem zdráv a plný sil. Hrozné je něco jiného… Podařilo se mi zformulovat jeden úkol pro počítač, a ten… Vůbec jsem nepočítal s tím, že mi vyjde fáze výměny. Nemilosrdně, s přesností na minutu určil dobu trvání tohoto efektu… Neumannovi jsem nic neřekl: jeho hodina měla nastat dřív než má… Ano, Neumann byl šťastný, protože to nevěděl.“

Platonov se náhle vydal ke dveřím a rozrazil je. V chodbičce za dveřmi stál Igor. Na jeho snědém těle se bělaly obvazy. V ruce svíral knihu.

„Ty jsi poslouchal?“ zeptal se Platonov potichu.

Chlapec ho poplašeně pozoroval. Jako by ho někdo postrčil, vrhl se k Platonovovi a křečovitě se db něj zavěsil.

„Neodjíždějte!“ křičel. „Strýčku Georgiji, neodjíždějte! Neodjíždějte!“

Platonov ho pohladil po hlavě.

„No tak, Igore, jak jsi na to přišel? Tak už se uklidni. Chovej se jako chlap. Já přece nikám neodjíždím…“

Odvedl ho do pokoje a přikázal mu, aby si lehl.

„Už jsi dlouho vzhůru?“

„Ne,“ zašeptal Igor. „Vzbudil jsem se před chvílí. Rozsvítil jsem světlo, chtěl jsem si trochu číst, a pak…“

„Tak je to správné, kamaráde. Teď ale spi. Tu knížku mi dej. Co je to?“

„Ta vaše. Nechal jste ji tady… Obraz Doriana Graye.“

„Aha. Dobrou noc, Igore.“

„Dobrou noc, strýčku Georgiji.“

Platonov se vrátil na verandu. Zamyšleně prolistoval otřepanou knížku, vyndal pero a rozmáchle napsal na titulní stránku: „Budoucímu vědci Igoru Levickému na památku na rušitele přírodních zákonů Georgije Platonova. Neboj se toho, co je tu napsáno.“

Položil knihu na stůl a pohlédl na hodinky.

„Musím jít…“

Michail mu podal chvějící se ruku. Asja se mu s pláčem vrhla kolem krku.

„My nikdy… nikdy…“ Michail chtěl něco říci, ale jazyk ho neposlouchal.

„Je dobře, že jsem vás poznal,“ pronesl Platonov. „Dobře, i špatně… Tak tedy sbohem. Pojď, Galino, vyprovoď mě.“

Seděli na kameni, který ještě vyzařoval teplo uplynulého dne. Pleskavý příboj omýval drobounkou pláž vklíněnou mezi skály. Vpravo se třpytila světla města, osvětlená přístavní krychle, řetízek lamp na nábřeží.

„Často jsme se tu s Igorem koupali.“

Galina neodpověděla. Byla jako zkamenělá.

Platonov ji k sobě přivinul.

„Buď rozumná, Galino… Pokračuj v práci. Pokračuj v práci, slyšíš? Proti stáří se musí bojovat, ale tak, aby to nebylo proti přirozenému běhu přírody. Posloucháš mě? Stupňovité opotřebovávání je správná myšlenka. Ale člověk by neměl vědět, kdy skončí. Znesnadňuje to život… Slyšíš? Jeď do Leningradu k Zybinovi a odevzdej mu zápis z posledního pokusu. Je v něm obsažena cesta… Galjo, vzpamatuj se! Poslouchej! Narazil jsem na možnost porušit zákonité fázování výměny. Ty jsi povinna to se Zybinem dotáhnout do konce.“

Vstal, sundal si náramkové hodinky, ještě jednou se na ně podíval a prudce jimi udeřil o kámen. Pak je odhodil do moře.

„Jdu, Galjo… Život vyšel z oceánu. Nosíme oceán ve své slané krvi. Chci, aby se to stalo v moři…“

„Já tě nepustím!“ vykřikla Galina a ze všech sil ho objala. „Nepustím tě, nepustím!“ opakovala zoufale.

Hladil ji po hlavě, po ramenou. Hlavu zaklonil a obrátil tvář k roji hvězd. Ale neviděl hvězdy – pevně semkl víčka.

Pak rozhodně odtáhl její ruce. Rychle shodil oblečení a vstoupil do teplé černé vody. Oblázky zachrastily.

Vzlykající žena se vrhla za ním.

„Buď rozumná, Galino. Mám málo času, a chci doplavat do ústí zálivu.“

Stála na břehu. Chvíli viděla jeho hlavu a ruce, pravidelně se vynořující a zase mizející. Pak ho přikryla tma, ale žena ještě dlouho slyšela v noční temnotě tiché šplouchání vody pod jeho rukama.

Vladimír N. Michanovskij

PŘÍZRAK V PATÁCH

Přeložil Jaroslav Piskáček ml.

Arben stál u zahradní lavičky a sledoval partii šachu, ale myšlenkami se toulal někde úplně jinde.

Nešla mu z hlavy poslední rozmluva s Newmorem, který vykládal o svém vynálezu, schopném Arbena vyléčit, jehož podstata spočívá v existenci elementárních částic a antičástic, maličkých stavebních kaménků, z nichž se skládá celý náš okolní svět. Na základě tohoto vynálezu by mohl Newmore vyléčit spoustu nemocných a zbavit je všech neduhů…

Arben pochopil, že tyhle nejmenší částečky hmoty jsou vlastně ohromný přírodní fenomén. Vždyť podle Newmorových slov může každá taková částice disponovat přímo obrovskou energií. Na druhou stranu je tato energie změřitelná podle známé Einsteinovy rovnice. Hmotnost částice se dá snadno vyjádřit. Je rovna energii dělené druhou mocninou rychlosti světla. Čím větší je energie dané částice, tím je zákonitě větší její hmotnost, to je věc naprosto jasná.

A když je energie takové částice dost velká, uvažoval vzrušeně Arben, může být „nabita“ nesmírnou hmotností, třeba takovou, jako má zeměkoule, nebo dokonce desítky, stovky i tisíce planet!

Jestliže se taková částice, řítící se šílenou rychlostí, najednou z nějakého důvodu zastaví, energie se změní v hmotu a vznikne nový svět. Může to být planeta nebo celá soustava, hvězda, nebo dokonce galaxie. A pramatkou, nebo řekněme zakladatelkou galaxie, bude nepatrná částečka, kterou není vidět ani pod elektronovým mikroskopem.

Je docela možné, že Newmore by se takovým úvahám a závěrům vysmál. Arben byl s fyzikou trochu na štíru, zato velkolepá vidina světů rodících se z mikročástic jej šokovala a jitřila jeho vznětlivou fantazii. Z toho vyplývá, přemýšlel dále, že náš svět může v důsledku nějaké kosmické katastrofy zaniknout a zase se v jiném koutě vesmíru znovu narodit Z toho plyne, že neexistuje smrt?

Arben pocítil obvyklé vzrušení, které předcházelo jeho poetickým improvizacím. Díval se na šachovnici, na ohmatané figurky z umělé hmoty, které spolu svádějí jako lidé neustálý boj, á v hlavě se mu vybavovala řádka za řádkou, jak jej inspiroval rozhovor s Newmorem.

Svět žil klidným životem, když s jiným světem došlo k střetu.

Prudký záblesk ozářil to místo zkázy obou světů.

Prázdnem letí částice a energii v sobě skrývá.

Pyšný svět se změnil v prach, ta částice je ale živá.

Letí věčná staletí, až tam, kde zhoustnou mlhoviny, zběsilý let zpomalí a z prachu vyvstává svět jiný.

Z vesmírných částic, vzniklých ze světa zrodí se znovu živá planeta.

Když dokončil v duchu poslední řádku, zhluboka se nadechl, jako by se probouzel ze spánku, a přejel si dlaní rozcuchané vlasy.

Vtom se objevila Linda. Už zdálky mu zamávala. Arben se vymanil z hloučku fandů a šel jí naproti.

„Co máš s rukou? K čemu ten obvaz?“ zeptala se, když odbočili do postranní aleje, kde byla jejich oblíbená besídka.

„Poranil jsem se,“ odpověděl neochotně a uhnul pohledem.

„Hodně?“ polekala se Linda.

„Nestojí to za řeč.“

„Ve Westernu?“

„Jo.“

V řídce obrostlé besídce nebyl nikdo. Sedli si na prosluněnou stranu a chytali poslední paprsky odcházejícího léta.

Linda se znepokojeně zadívala na jeho zasmušilou, přepadlou tvář.

„Máš nějaké problémy?“

„Problémy jsou mým denním chlebem,“ odpověděl s nepřesvědčivým úsměvem.

Linda si narovnala na klíně kabelku.

„Neztratila jsi ten zápisník?“

„Jak tě to mohlo napadnout?“

„Jen tak… Nechtěl bych, aby ho četl někdo cizí.“

Chvíli mlčeli a pozorovali děti, tančící chorovod kolem osamělého javoru.

„Poslyš, Lindo, co bys řekla na to, kdybych… řekněme… zmizel,“ začal Arben.

„Zmizel?“ nerozuměla Linda.

„No.“

„Odjíždíš někam?“

Arben zavrtěl hlavou.

„Ne tak docela, holčičko. V podstatě bych jel docela rád, ale to sám od sebe nemohu. Myslím to jinak. Co kdybych opravdu zmizel? Jak se říká, zmizel z povrchu zemského?“

„Přestaň mluvit v hádankách,“ požádala ho znepokojeně Linda.

„Já to myslím docela konkrétně.“

„Jak jen můžeš…!“ vyhrkla Linda a chytila Arbena za ruku. „Chápu, že jsi v složité situaci, ale tohle je každopádně veliký hřích.“

„Nehodlám upadat do hříchu.“

„Pochopila jsem to, Arby. Rozhodl ses s tím skoncovat, ale copak si neuvědomuješ, že život je dar, který…“

„Uklidni se,“ přerušil ji Arben. „Vůbec nepřemýšlím o sebevraždě.“

„No, tak v tom případě vykládej, co sis to vzal do hlavy,“ rozkázala Linda.

Arben zrozpačitěl.

„Tak co?“

„Představ si soubor mikročástic, které jsou uspořádány podle určitých…“

Lindě se hned rozjasnilo.

„Nabízejí ti nějakou nebezpečnou práci?“

„Něco na ten způsob.“

„A nemůžeš to odmítnout?“

„To můžu.“

„Tak to odmítni, Arby.“ Linda ho soustředěně pozorovala.

Kolem besídky projel automat na zmrzlinu. Arben jej doprovodil pohledem.

„To, o čem je řeč, má pro mě velký význam,“ řekl, když vozidlo pestře olepené reklamami zmizelo za zatáčkou. „Touha po poznání je silnější než cokoli jiného.“

„Mluv trochu jasněji, Arby.“

„Pochop, holčičko, nemůžu ti teď říct všechno, ale jestli se nám ta věc podaří, bude to senzace.“

„V tomhle stavu se nemůžeš pouštět do ničeho nebezpečného.“

„Právě v mém stavu je to nutné.“

„A při téhle práci můžeš, jak ty tomu říkáš, zmizet?“

„No, to jen v nejhorším případě.“

„A v tom nejlepším?“

„V tom nejlepším objevím nový svět… Chci se připravit na hrdinskou výpravu…“

„Neříkej! Co to plácáš, Arby? Co když zmizím? Co kdybych zmizel? Ty ses rozhodl pro plastickou operaci! Uhodla jsem? Přiznej se!“

„Plastickou operaci,“ pomalu opakoval Arben jako by odpovídal nějakým svým vnitřním myšlenkám. „Řekněme, že máš pravdu. Ale ne obličeje, spíš duše.“

„Zase mluvíš v hádankách jak Newmore.“

„Co s tím má Newmore společného?“ vykřikl Arben, až sebou děvče trhlo.

„Tiše, Arby, miláčku,“ polekaně šeptala Linda. „Nechtěla jsem se tě dotknout.“

Uklidnil se stejně nečekaně, jak vybuchl. Seděl teď zvadle, shrbený a nerozhodný. Úplně odevzdaný člověk, pomyslela si Linda.

„Zahrajeme si?“ navrhla, aby ho zbavila nepříjemných myšlenek.

„Dáme se do toho,“ ožil Arben. „Dneska jsem ve formě. Vymysli téma.“

Hra spočívala v tom, že Linda zadala téma a Arben okamžitě improvizoval. Dívka se zamyslela.

„Podzim,“ řekla. „Teď se mi to vybavilo. Podzim, to jsem já. Toulám se po cestách, po lesích, z jednoho města do druhého, dívám se na nebe zatažené mraky, setřepávám zažloutlé listí ze stromů, klepu na dveře a říkám lidem: připravte se na zimu, mráz a sníh. Zima bude krutá. Všichni ji nepřežijí. Chodím bosá, mám bolavé nohy, zebou mě…“ Linda pokrčila rameny. „Chodím a ta cesta nemá konce…“

„Výborně,“ zárazů ji gestem Arben, promnul si čelo a začal se soustřeďovat.

Známý, sladce vzrušivý pocit, který okusil před půlhodinou, ho znovu zaplavil a Arben pomalu začal:

„V mokřinách se toulá jeseň bosonohá a pichlavou trávu její slzy skrápí.

Zimomřivé ptáky čeká cesta dlouhá, za smutnými mraky mizí křídla čapí.

Ramena svá zkřehlá bílou mlhou halí, k opuštěným prahům v naději se sklání.

Kolem mýtin v horách pozoruje zdáli lesy sežehnuté hořem uvadání.

Tiše kráčí, než ji opar noci schová.

Vzdychá žízní, v lese hledá místa pustá.

Necestami bloudí, až ji křišťálová ranní hvězdná rosa svlaží zprahlá ústa.“

„Jednička!“ prohlásila Linda a políbila ho.

„Můžeš vymyslet další téma.“

„Není třeba,“ odporovala Linda.

„Já tě prosím,“ trval na svém Arben. „Mám teď tolik sil, že bych mohl pohnout zeměkoulí jako Archimedes. Jen mi musíš dát ten pevný bod. Tak co?“

„Ty se zničíš.“

„Ale Lindo…“

„Tak dobře,“ vzdala se. „Ale něco krátkého. Vymysli tak čtyři verše, ne víc.“

„Čekám.“

„Vzpomínáš si, jak jsi mě posledně vyprovázel domů? Stáli jsme u průjezdu, přímo nad střechou visel měsíc a potom ho zakryl maličký mráček, jenom vprostředku, a ty jsi řekl, že…“

„Vypadá jak koláč.“

„Pak se na římse objevila kočka,“ pokračovala Linda. „Strašně huňatá. Šla pomalu a očuchávala tu římsu. Potom se zastavila a podívala se na nás. Vzpomínáš si, cos na to řekl?“

„Že ta kočka vlastně není kočka, ale obyvatel nějaké planety, který poprvé uviděl pozemšťany.“

„Tak, a na celý tenhle obraz máš čtyři řádky.“

„Přeje si madam rýmy?“

„Byly by žádoucí.“

Arben si propletl prsty, zamyslel se a zarecitoval zpěvavě jako pastor metodistické církve:

„Měsíční koláč pod mráčkem mizí, znuděně mžourá, pak chvilku zdřím si.

Jak asi kočce z planety cizí na našich domech chutnají římsy?“

„Bravo, Arby,“ Linda se neudržela a krátce zatleskala. „Ty se dneska překonáváš.“

Linda má pravdu, pomyslel si Arben a ucítil, jak se ho po soustředění zmocňuje hluboká apatie. Dnes mě čeká bezesná noc, plná nočních můr. No, co se dá dělat. Možná, že jsem právě improvizoval naposled. Třeba tenhle „boží dar“ zmizí, jakmile Newmore začne uskutečňovat svůj projekt…

Kolem besídky prošel starší otrhaný muž s nepříjemnýma očima a podezřelou papírovou krabicí v rukou.

„Je podobný tomu starci, viď?“ zeptala se Linda a přerušila tak dlouhé mlčení, během něhož sledovali kolemjdoucího.

„Kterému?“

„No, tomu… z galérie,“ zmateně vysvětlovala Linda.

„Už si vzpomínám,“ ožil Arben a ušklíbl se. „Snílek…“

Minulý rok na jaře se s Lindou rozhodli uskutečnit dávné přání a podívat se do národní obrazové galérie. Dlouho procházeli tichými sály a nudili se. Návštěvníků bylo málo a ti, co přišli, byli nějak divně ospalí, zvadlí. Bez chuti a bez zápachu, prohlásila Linda. Potom narazili na místnost, kde byla vystavena díla vynikajícího starého mistra, která se sem dostala teprve nedávno jako dar z jisté soukromé sbírky. Zaujal je obraz visící v nejtemnějším rohu. Zaprášený masivní rám, matné barvy, stařík, který někam pospíchá…

Seděli v besídce až do setmění. Arben stále oddaloval loučení, jako by už neměl nikdy Lindu spatřit.

Alejí se rozzářily pouliční lampy a vypadaly jako kvetoucí pampelišky. Kolemjdoucích ubývalo, protože každý ve městě věděl, že procházet se v pokročilou dobu parkem není právě bezpečné.

„Půjdeme,“ řekla Linda.

„Počkej ještě chvilku,“ podržel ji Arben za ruku.

‚A co chuligáni?“

„Za několik dní budu možná nejsilnější z celého města,“ odpověděl Arben napůl vážně, napůl žertem. „Pak zametu s každým chuligánem, až z něj budou chlupy lítat. Co ty na to, maličká?“

„Jen blouznění a mystika… Jednou chceš zmizet, potom se změnit, být nejsilnější… Těžko to můžu brát jinak.“

„Opravdu ti teď nemohu všechno vysvětlovat,“ zamračil se Arben.

Linda hořela zvědavostí, ale chápala, že nemá cenu se Arbena dál vyptávat. Kdyby chtěl a mohl, určitě by jí prozradil víc sám.

Na konci temné aleje se objevila malá figurka. Touhle dobou by se dalo předpokládat, že chlapec zabloudil, šel však jistým krokem a docela klidně. Zdálo se, že ho lehkomyslní rodiče nechali bez dozoru a že se prostě vrací z procházky. Pod svítilnou u besídky se chlapec zastavil, vytáhl balónek a začal ho nafukovat. Tenoučký obal se rychle plnil vzduchem a najednou se změnil v šaška s ohromnýma ušima, smějícího se na celé kolo.

Po tomto úkonu ho chlapec několikrát pinkl do výšky jako volejbalový míč, ale lehký balónek padal pomalu a neochotně.

Takhle asi vypadají míčové hry v beztížném stavu na kosmických lodích, napadlo Lindu. V kosmu ještě nikdy nebyla, protože výlety do vesmíru jsou pro obyčejnou prodavačku trochu nad poměry, i když pracuje v tak přepychovém obchodním domě, jako je DISK.

Zábava však chlapci brzy skončila. Sotva udělal několik kroků, míč se snesl na pichlavé křoví a vypustil duši. Tlumená rána a bylo po balónku. Smějící se šašek svraštil tvář a byl tentam.

„Klaunova smrt,“ zašeptala Linda.

Zklamaný chlapec několikrát obrátil zbylé cáry v ruce, marně se pokoušel zbytky balónku nafouknout, vzápětí odhodil neposlušnou hračku do křoví a pustil se svou cestou. Brzy zmizel za první zatáčkou.

Balónek, s kterým si chlapec hrál, probudil v Lindině nitru vzpomínky na dětství.

Poté, co chlapec odešel, požádal Arben Lindu o zápisník, chvíli v něm rychle listoval, až našel volnou stránku. Napsal pár slov, škrtl je a začal znovu. Lampa u besídky nedávala moc světla, a tak se Arben sklonil těsně nad zápisník.

Psal dlouho.

Linda byla už celá promrzlá, ale bála se promluvit, aby Arbena nevyrušila. Mlčky hleděla na jeho zamračené čelo a pevně stisknuté rty.

V aleji už nebylo ani živáčka, když Arben udělal poslední tečku, sklapl zápisník, podal jej Lindě a tiše řekl: „Teď jsem jako ten míč, ze kterého unikl vzduch.“

Dívka chtěla zápisník otevřít, ale Arben ji zarazil.

„Teď ne, Lindo. Přečteš si to doma.“

Vydali se k východu z parku.

Dnešní schůzka zanechala v Lindině duši nepříjemný znepokojivý dojem, který nedokázalo přehlušit ani Arbenovo umění improvizovat ve verších, což ji dosud vždycky ohromovalo.

Od vchodu do parku se klikatil nekonečný běžící pás. Jeho povrch, vyleštěný tisíci páry bot, se blýskal v mihotavém světle reklamních panelů.

„Půjdeme na metro?“ navrhla Linda.

„Nesnáším lezení pod zem,“ zavrčel Arben. „Copak, je ti zima?“

„Vůbec ne,“ zadrkotala Linda.

Sotva vstoupili na pohyblivý pás, opřel se do nich podzimní vítr dvojnásob. Arben si sundal bundu a přehodil ji Lindě přes ramena

Ulice, kterými projížděli, byly liduprázdné. Město, plné pracujících, v místech vzdálenějších od centra chodilo spát poměrně brzy.

„Město vymřelo,“ přerušil Arben dlouhé mlčení.

„Svítí se v oknech,“ odporovala Linda.

„No a co? Nestačili zhasnout,“ tvrdošíjně trval na svém Arben.

„Ty máš ale pohřební náladu… Ani jsi mi nevyprávěl, co bylo dnes nového.“

„Taky nebylo co.“

„Třeba jak ses poranil na ruce.“

„Povím ti to jindy,“ zamumlal.

Linda se v Arbenově bundě trochu zahřála a zlepšilo jí to náladu.

„Kdy se zas uvidíme, Arby?“ zeptala se, „zítra je pondělí, mohla bych se uvolnit dřív.“

„Nevím, jak to teď se mnou bude vypadat, holčičko. Všechno závisí na tom, jak se bude dařit ta nová práce, o které jsem ti povídal,“ odpověděl Arben.

Když se loučili, Linda se ještě zeptala: „Teď tedy nebudeš mít vůbec žádné volno?“

„To zatím opravdu nevím. Domluvíme se videofonem,“ odpověděl Arben zastřeným hlasem.

Když přišla Linda domů, sedla si do houpacího křesla, rozsvítila stojací lampu a vytáhla z kabelky zápisník.

Zpočátku se jí zmocnilo takové vzrušení, že nebyla schopna rozluštit ani slovo z toho, co Arben napsal. Vzápětí jí zničehonic blesklo hlavou, že je to jeho poslední zápis, něco jako závěť, a že už se spolu víckrát neuvidí. Konečně se začala soustředěně prodírat změtí přeškrtaných vět a řádků a pomalu, slovo za slovem četla:

Hvězdy prchly z okovů galaxie jak řeřavé uhlíky, žhavým dechem rozdmychané.

Na úsvitě světa nový život vzplane a na všechny strany poslové se rozletí.

Vesmírné dálky zlákají je, a tak poletí, se zprávou v čerstvé paměti, že tento svět už nezná hranic.

Linda se zamyslela. Zápisník sklouzl na zem, ale nesehnula se pro něj.

Co si to zas Arben usmyslel? Vždycky přece nerad cestoval. A proč se tak rozlítil, když jsem se náhodou zmínila o Newmorovi? Snad nežárlí? Úplná hloupost! Dobře ví, že jsme s Newmorem kamarádi už od dětství, nic mezi námi nebylo, a ani nemohlo být, protože jsme každý úplně jiný –

Linda dostala hlad, ale cítila se tak unavená a rozlámaná, že neměla sílu vstát, zajít do kuchyně a něco si uvařit.

„Cítím se nějaký rozlámaný, pravil hrneček, když spadl z poličky.“ Linda si připomněla tento Newmorův výrok, který pronesl nad rozbitým hrnkem z míšeňského porcelánu.

Teď se cítila přesně jako ten hrnek.

Trochu si odpočinu, pak vstanu a něco sním, přemítala už v polospánku. Usnula tak, jak seděla v křesle.

V noci se jí zdálo o klaunovi, který se usmíval z nafukovacího balónku.

Vlny se valily z dálky. Vypadalo to, jako by vznikaly někde za horizontem, prosvíceným sluncem, které se právě ponořilo do oceánu. Drobný, skalnatý atol se otřásl pod jejich údery. Arben stál opřen o jedinou palmu, která trochu oživovala jednotvárnou načervenalou hlínu. Vítr rozevlál Arbenovu šedou bundu, pohrál si s věčně zelenými listy vysoko nad jeho hlavou a spěchal dál do nekonečného Atlantiku.

V jednotvárném přelévání vln bylo něco uklidňujícího. Cítil se, jako by opravdu stál na kamenitém kousíčku země a sledoval nespoutaný živel. Ještě existují sférické filmy, které umožňují aspoň na chvilku oživit minulost, třeba jen její zlomek, molekulu. Co může být krásnějšího než nadobro zapomenout na přítomnost, nadobro se od ní odpoutat a chviličku nemyslet na nic, vůbec na nic nemyslet…

Měsíc blaženého nicnedělání skončil. Měsíc, který předem naplánoval Newmore. Možná že se spletl a určil příliš krátkou dobu – ale to sotva. Newmore se vůbec plete málokdy. Copak už opravdu uběhl celý měsíc od toho památného rozhovoru a Lindou v parkové besídce? Tehdy se ještě ničeho nebál.

Mimochodem ani teď se nic strašného neděje, jenom je třeba mít odvahu. Jak to řekl Newmore? „Alva je hlupák, na něj snadno vyzraješ. Jenom si musíš pořád uvědomovat, že existuje. To je celý ten zázrak.“

Arben nesouhlasil s Newmorovým nezvyklým návrhem okamžitě. Dlouho váhal, ale nakonec řekl ano. Pokusy v oddělení, které Arben vedl, se delší dobu nedařily. Byl z toho nervózní a všechno mu padalo z rukou. Ze všech stran se na něj valily nepříjemnosti, malicherné i závažné. Vyřadil z provozu drahý integrátor a definitivně se rozhádal se šéfem. Vyšlo najevo, že starý Walnerton mu zdaleka není nakloněn. Arbenovi kolegové tvrdili, že většina jeho nepříjemností je důsledkem špatného charakteru. Arben se dočetl ve zdravotnické příručce, že špatnou povahou bývají často nazývány zničené nervy, ale když se o tom zmínil před Newmorem, ten ho jako obvykle nebral vážně a zeptal se:

„Takže ty dáváš přednost zdravotnickým příručkám před lékaři?“

‚A co je na tom špatného?“

„Léčíš se taky podle příruček?“

Arben přikývl.

„V tom případě riskuješ, že umřeš na tiskovou chybu,“ rozesmál se Newmore.

„A není to úplně jedno, na co člověk zemře?“ Arben pokrčil rameny. Bylo znát, že se přetvařuje…

Možná měli pravdu kamarádi, možná ta příručka, ale celkem to na věci nic neměnilo.

V tropech přichází noc rychle. Ještě před minutou bylo možné rozeznat každou drobnou konturu a vzápětí se zpoza skal vyplížily stíny, zahalily zátoku tmou, protáhly se a začaly se vzájemně pohlcovat, až se úplně spojily. Za mysem se na chvíli objevil obrys domorodé pirogy a potom už na vlnách tančily jen myriády fosforeskujících bodů.

Za několik okamžiků se tajemně rozsvítil automaticky zapnutý panel. Z temné prázdnoty pomalu vystupovaly stěny. Arben měl dojem, že se semkly víc, než je třeba, ale současně chápal, že místnost je jednoduše příliš malá, obyčejný pokoj v obyčejném domě. Přece nebude Western zbytečně rozhazovat za pohodlí svých zaměstnanců…

Kmen palmy se změnil v opěradlo křesla.

Arben se zhluboka nadechl, jako by se právě probudil. Pohlédl na hodiny, ačkoli věděl, že je půl jedenácté.

Je to dobře, že se ráno rozhodl omluvit se na vedení a cely den raději prosedět doma. Opatrnosti nikdy nezbývá, ale na druhé straně – pokaždé se takhle omlouvat, to taky nejde. Tak tedy první den svého nového života bude mít co nevidět za sebou.

Pokoj svým spartánsky jednoduchým zařízením připomínal kabinu čtvrté třídy na kosmické lodi. Nebylo tam nic zbytečného. Inženýru Arbenovi však úplně vyhovoval. Visuté lůžko, psací stůl, automatický rýsovač a křeslo, co víc si mohl přát? Zato velkým a jediným oknem místnosti byl vidět celý velkolepý komplex Westernu. Ten pohled mu připomněl obrázek, který viděl v dětství. Snad to byla ilustrace k nějakému vědeckofantastickému románu, napsanému v době, kdy člověk ještě nevstoupil ani na Měsíc. Autor se pokusil představit si měsíční město budoucnosti. Nemusel však kvůli tomu létat na Měsíc. Ukázalo se, že i na Zemi je dost místa pro opravdovou fantastiku. Vzdušné konstrukce věží kosmických vysílačů sahaly do oblak, místy byly vystřídány různobarevnými kupolemi, na všechny strany se rozbíhaly pruhy chodníků, lemované světelnými bezpečnostními pásy. Nad úzkými proužky chodníků visely konstrukce kybernetů, vedle nichž by předpotopní obludy vypadaly jako hračky pro děti. A co teprve polygon pro výzkum bílkovinných systémů, které společnost produkovala! Kdysi se Arben rád bavil tím, že dalekohledem pozoroval nejrůznější zrůdičky, jak skotačí a dělají přemety, ačkoli věděl, že podobné zábavy vedení společnosti zakázalo.

Jednou přišel k Arbenovi na návštěvu Newmore.

„Podívej na ten výhled… Nádhera!“ řekl Arben, když Newmore přistoupil k oknu. „Jak se ti to líbí? Poslední výkřik urbanizace.“

„Architektonický experiment,“ pokrčil Newmore rameny.

Přesto se Arben ve volném čase rád díval z okna, ovšem bez dalekohledu. Zůstal chvíli stát a sledoval průsvitnou žlutou plochu, která blýskavě odrážela světlo z panelu. Film na něj pořád ještě působil. Natočil ho sám na dovolené, kterou předloni v létě trávil v Atlantiku. Nyní vzpomínal na ty krásné časy.

Když se otočil od zataženého okna, prázdná obrazovka videofonu mu připomněla, že se dnes ještě neviděl s Lindou. Co kdyby jí zavolal? Není příliš pozdě? Arben zaváhal, vzápětí však přistoupil k aparátu a vytočil číslo.

Vypadalo to, že na to Linda čekala.

„Je chvályhodné, že ses přece jen odhodlal.“ Linda si přihladila vlasy.

„Víš, měl jsem dneska moc práce,“ začal Arben neurčitě.

„Neříkej, a jaké?“ Linda přimhouřila oči.

„No… pro oddělení. Potřebovali nějaké výpočty…“ Arben zmlkl.

„Chápu, zase tajnosti…“

„Ale Lindo…“

„No dobrá, rozumím. Ruce pryč od úředních tajemství Westernu. Ty ses chtěl asi omluvit, ne?“

‚A komu?“

„Přece mně.“

„Vždyť ti říkám, že jsem celý den…“

„To už jsem slyšela. Měl jsi práci a celý den jsi neodešel z Westernu. Tos chtěl říct?“

Arben přikývl.

„Tak to ses úplně přepracoval, chudinko,“ pokračovala Linda, „a proto jsi mě ani nepoznal, ačkoliv jsi kolem mě prošel sotva na krok daleko.“

„Vždyť jsem nevytáhl paty z místnosti.“

„Prošel jsi těsně vedle mě a ani jsi nepozdravil.“

„To ses nějak spletla, holčičko. Dneska jsem nevystrčil ven ani nos.“

„Tebe si tak s někým spletu! A vůbec, už mám dost těch tvých nálad. Chvilku jsi fajn, najednou se nafoukneš, týden nepromluvíš ani slovo, nezavoláš. Jestli je to kvůli tomu, že jsem byla předevčírem s Newmorem v kině, tak je to úplná pitomost“

„Co máš na mysli tou pitomostí?“ zeptal se Arben jedovatě.

„Nechytej za slovíčka,“ odsekla Linda. „Samozřejmě tvoje chování. Za prvé jsi věděl, že mě pozval. Za druhé…“

„Na to jsem vážně vůbec nemyslel,“ přerušil ji Arben.

„Ano, poslední měsíc se mi vůbec nevěnuješ. Copak si myslíš, že jsem si ničeho nevšimla? A k tomu ještě všechny ty tajemné narážky, když jsme spolu tehdy mluvili… Pohádky pro děti… Nemám pravdu?“

„Ten pokus, o kterém jsem ti říkal, ještě neskončil…“

Chvíli mlčeli. Arben vedl vnitřní boj. Připadal si jako kosmonaut, který má učinit první krok na neznámé planetě, jež může skrývat celou řadu různých nebezpečí. Ať chceš nebo nechceš, musíš jednat.

„Uvidíme se zítra?“ navrhl Arben.

„Končím v pět.“

„Výborně. Takže v šest na našem místě,“ upřesnil Arben.

„Ne abys přišel pozdě,“ pohrozila mu Linda prstem, „mimochodem v zahradách, v Zeleném divadle, hraje elektronický orchestr.“

Obrazovka zhasla.

Arben si složil ruce za zády a chvíli přecházel po pokoji. Takhle si ráj, který mu líčil Newmore, nepředstavoval. Vždyť musel věčně sedět mezi čtyřmi stěnami a bát se setkání se svým stínem, Alvou. Zatoužil ihned se o tom přesvědčit

Za poslední měsíc se Arben hodně změnil, sám to na sobě pozoroval. V tom měl Newmore pravdu. Žilo se mu nějak snadněji. Celá léta měl dojem, že vláčí nějaké těžké břemeno, které se mu teď zdálo den ze dne lehčí. Vzpomínky na minulost nějak vybledly, vzdálily se, i ty nejčerstvější, nejžhavější dojmy jako by vychládaly a upadaly v zapomnění. Zůstala mu jen jakási vzpomínka na svou paměť, ale o čem kdy šla řeč, to si Arben vzpomenout nedokázal.

Ztratil i schopnost improvizovat, za celý měsíc ho nenapadl ani verš.

Z Westernu do takzvané zelené zóny se Arben dostal bez problémů metrem. Velice si oblíbil tenhle chřadnoucí park otrávený jedovatým dechem města. Prožil v něm spoustu příjemných chvil, někdy si v neděli zahrál šachy s náhodným soupeřem, ale nejčastěji partie jen sledoval. Kolem parkové lavičky, na které zuřila šachová bitva, se shromáždili fanoušci. Obvykle se rozdělili na dva tábory, uzavíraly se sázky. Zkrátka, vypadalo to tam jako na dostizích před závodem. Tady u malé šachovnice, nebo spíš šachového ringu, se scházeli zvědavci nejrůznějšího druhu. Valnou část tvořili vysloužilí navigátoři, neznající nic jiného než svou profesi, nemající jakoukoliv konkrétní povinnost, a tedy spokojeně pustnoucí, bezcílně se potulující mládenci, nezištně zamilovaní do šachové hry. Bylo stále víc těch, jež automatizace beze studu hodila přes palubu a ponechala jim jediné – spoustu volného času. „Úlomky a třísky ze stavby velkého města,“ zhodnotil je Newmore, když se Arbenovi podařilo jednou ho sem zatáhnout. Linda se s Arbenem setkala u vchodu, spěšně dojedla zmrzlinu a zavěsila se do něj.

Objevit se s dámou u šachů bylo jaksi společensky neúnosné, a tak Arben jen závistivě zašilhal směrem k hloučku semknutému kolem soupeřů.

Linda, zavěšená do Arbena, neustále štěbetala.

‚A stejně jsi to byl ty,“ vrátila se najednou ke včerejšímu rozhovoru. „Měl jsi tuhle šedivou bundu, takovou nenosí ve městě nikdo jiný. Byl jsi hrozně bledý. Nebylo ti něco?“

„Lindo, já jsem opravdu včera nikde nebyl… A kdes mě to vlastně viděla?“ zeptal se po krátké odmlce Arben a hlavou mu začaly vířit znepokojivé myšlenky.

„Právě jste se chytil, pane,“ zasmála se Linda.

Přicházeli k přírodní scéně, na které se měl konat koncert elektronické hudby. Jejím autorem byl elektronický navigátor, který před časem úspěšně řídil přistání automatické kosmické lodi, vracející se po sedmdesáti letech z oblasti souhvězdí Kentaura. Podobné koncerty už se staly tradicí. Newmore, a tedy i Arben, uznávali výhradně jen takovouhle hudbu, ačkoli si zatím nestačila získat mnoho příznivců.

„Zašla jsem si do automatu na snídani. Do toho nového na desáté ulici, jak je panoráma, víš, kde to je?“

Arben přikývl.

„Ještě abys to nevěděl,“ poznamenala Linda. „Šel jsi přímo proti mně. Ještě k tomu ses podíval tak drze! Chtěla jsem na tebe zavolat, ale to už jsi mi zmizel v davu.“

„Co měl na sobě ten…, jak jsi ho potkala?“

„Cos měl na sobě ty?“ trvala na svém Linda. „Jako obvykle, vždyť ti to povídám.“

„Vzpomeň si na všechny podrobnosti, je to důležité.“

Linda se zamyslela.

„Nic ti nepadlo do oka?“ nedal se odbýt Arben.

„Snad boty…“

„Co boty?“ vyzvídal Arben.

„Měl jsi boty s magnetickou podrážkou, takové, jako se používají při kosmických letech v beztížném stavu, abys neplaval po kabině.“

„A nepleteš se?“

„No dovol,“ urazila se Linda, „ještě jsem se tě chtěla zeptat, co je to za šaškárnu. Ten automat je totiž na zemi, a ne někde v kosmu. Ale tys byl takový…, Linda hledala správné slovo, „takový bledý, že mě to polekalo… Řekneš mi už konečně, co se stalo?“

„Nic se nestalo,“ zabručel Arben.

„Když se ti nechce, nemusíš…“ Linda sevřela rty.

Došli k pokladně. Otvor na vhazování žetonů byl uzavřen a nad automatem se vyjímal nápis „Vyprodáno“. To bylo nečekané, protože hudba elektronických kybernetů se netěšila zvláštní popularitě.

„Tak to vypadá, že se tam nedostaneme,“ zklamaně protáhla Linda. Najednou dostala nesmírnou chuť ten koncert slyšet. Koncert hudby budoucnosti, jak říkal Newmore.

„Počkej chvilku.“ Arbenovi šibalsky zasvítily oči. Přistoupil k mladému páru, který si prohlížel divadelní plakáty.

„Promiňte, vy jdete na koncert?“ zeptal se.

„Ano, proč?“ opáčil mladík překvapeně.

„Myslel jsem si, že se třeba rozhodnete jinak a přenecháte nám lístky…“

„Co to je za blbost?“ vypálila dívka ostře.

V tu chvíli se mladíkův pohled setkal s Arbenovým. Mladík upadl do rozpaků. Kde jen mohl vidět tuhle pohublou nervózní tvář? Oči toho známého neznámého vyzařovaly jen a jen dobrotu. Někde se s ním už setkal. Ale kde? Na takový sympatický obličej se nedá zapomenout, jakmile ho člověk jednou spatří… Paměť mu však nemohla napovědět nic určitého.

Partnerka toho mladíka se dívala na Arbena a najednou se přestala mračit. Kam se podělo její předchozí podráždění?

„Původně jsme chtěli jít,“ řekla potichu, „ale chápeme, že máte nesmírně rád elektronickou hudbu… a vaše dívka taky…“ Přátelsky pohlédla na Lindu, která zmateně sledovala tu podivnou scénu.

„My tedy asi nepůjdeme,“ zamumlal mladík. „Tady máte lístky. Ne, nemusíte nám děkovat.“ Nedbale si nasypal žetony od Arbena do kapsy a měl se k odchodu.

Arben s Lindou vešli do hlediště právě včas, těsně poté, co doznělo třetí zvonění.

„Co je to najednou napadlo, že nám nechali lístky?“ vyzvídala Linda.

„Je krásné počasí, tak dali přednost procházce,“ ledabyle odpověděl Arben.

„Procházce? Vždyť se hnali před námi, div se nepřerazili, jen aby nepřišli pozdě. Zastavili se jen na chvilku před těmi plakáty, aby se vydýchali.“

Vzadu někdo sykl a Linda zmlkla.

Jeviště vypadalo nezvykle. Žádní hudebníci, žádné nástroje blýskající se v umělém osvětlení. Uprostřed scény stál stolek s magnetofonem. To bylo všechno, když nepočítáme zesilovací aparaturu.

První akord připomínal vzdech. Tiché postesknutí. Povzdech chladného kovu vymrštěného silou ohně do vesmíru? Arben věděl, že v raketě, která se z Proximy Centauri vrátila, nebyla lidská posádka, ale nemohl se zbavit myšlenky, že takhle vzdychat může jen živá bytost. Ostrá a nezvyklá melodie v něm nejprve vyvolala pocit nesouhlasu, ale s každou další minutou se stále hlouběji nořil do novéno, neznámého světa.

Nekonečné mezihvězdné prostory, tak jak je viděl elektronický navigátor, jenž řídil automatickou kosmickou loď na Proximu Centauri. Arben měl pocit, že právě postihl a pochopil prostor vesmíru. Kdysi v dětství snil o tom, že se stane kapitánem kosmických letů. Komise zjistila, že uchazeč má nervovou soustavu nadměrně citlivou na vnější podněty a Arben se ze žalu zapsal na technologickou fakultu. Tuctový inženýr všemocné obludné společnosti, to je všechno, čeho dosáhl. Neuskutečněný sen, jak už to bývá, zanechal stopy v celém jeho dalším životě. Arben četl všechna hlášení (dával přednost hlášením automatických řídících center) o kosmických expedicích, která vycházela ve velice levné edici, takže nashromáždil několik tisíc malých hranatých knížeček v tmavomodrých deskách.

A najednou nyní, když poslouchal tu zvláštní hudbu, se ten vytoužený zázrak uskutečnil. Seděl, přesněji visel v beztížném stavu před hlavní obrazovkou. Zdálo se mu jako jedinému člověku na lodi, že raketa je naprosto nehybná. Arben věděl z různých studií, že to je nejnebezpečnější faktor působící na psychiku kosmonauta, a ne každý je schopen se s ním vyrovnat. Ubíhají léta a raketa pořád visí na jednom místě, jako by se přilepila k jednomu bodu ve vesmíru, a neustále stejný pohled na stejné hvězdy kolem.

Arben se naučil sebeovládání. O žádné nehybnosti nemůže být řeč, když údaje na řídícím panelu jasně ukazují, že raketa letí stále tou obrovskou rychlostí, kterou získala při startu.

Arben zkontroloval pilotní kabinu, obul si magnetické boty a vydal se na obchůzku lodi. Elektronická hudba ho vedla osvětlenými chodbami, podobnými tunelům, a kabinami obloženými neutrinovými pancíři. U přístrojů měly nepřetržitou službu bílkovinné organismy, které tvořily jeho tým, posádku lodi. Jakmile se Arben objevil, všichni podávali zprávu o činnosti za posledních čtyřiadvacet hodin (podle staré tradice se za letu měřil čas v pozemských jednotkách). Arben hlášení vyslechl, čas od času vydal příkazy a dělal si poznámky do palubního deníku.

Slunce, které se už před rokem změnilo v sotva viditelnou hvězdičku, krčící se někde v rohu obrazovky, najednou pod vlivem znějící hudby zazářilo jasněji a zastínilo sousední hvězdy. Asi proto, že byla inspirována snad všemi pozemskými písněmi o Slunci…

Náhle však melodie nečekaně utichla, jako by se přetrhla. Arben se pomalu vzpamatovával. Vedle něj lhostejně seděla Linda a nudila se.

„Možná by bylo lepší, kdybys ty lístky nesehnal,“ prohlásila a potlačila zívnutí. „Upřímně řečeno, čekala jsem od téhle hudby budoucnosti víc. No, co se na mě tak díváš? Nesmyslná změť zvuků, nic víc.“

Kličkovali davem směrem k východu. Arben se snažil na nikoho se nedívat, ale ti, co zachytili jeho pohled, mu co nejrychleji ustupovali z cesty. Naštěstí Linda, ponořená do sebe, si ničeho nevšimla.

„Přiznej se, že té hudbě taky nerozumíš,“ zašeptala.

Arben se ušklíbl.

„Newmore povídal, že člověk hudbu skutečně pochopí, jen když ji aktivně spoluprožívá,“ prohlásila Linda.

„A to jak?“

„Znamená to, že si člověk hudbu, kterou poslouchá, naplňuje vlastními představami, vlastními myšlenkami a tak dále… A vesmír je tvým koníčkem… Proto na tom není nic divného, že hudba, zkomponovaná elektronickým navigátorem během letu, je ti tak blízká…“

„Vidím, že styk s Newmorem ti prospívá,“ poznamenal Arben.

Už se tak často neohlížel. To, čeho se v duchu nejvíc obával, ho nepotkalo a strach ho pomalu opouštěl. Na místo strachu se vloudila sebevědomá důvěra ve vlastní síly. Dokonce si začal pohvizdovat nějaký motivek. Ostatně, cítil se jako svobodný a nezávislý člověk.

Minuli zelenou zónu a ponořili se do labyrintu uliček stejně úzkých a prašných jako před sto lety. Zdálo se, jako by se vrátilo léto a na jeden den vystrnadilo pozdní podzim.

„Mně se nechce metrem, je tam dusno,“ špitla Linda rozmarně a přejela prstem po zrcadlové vitríně. Za pohyblivými plastickými vlnami se tyčilo cosi jako skafandr, reklama všudypřítomného Westernu. „Krásný večer, co kdybychom se prošli pěšky?“

„Nějak se mi nechce,“ řekl Arben bez zájmu. Vzpomněl si na slova svého dobrodince Newmora, že největší nebezpečí mu hrozí na otevřeném prostranství, a znovu ho přepadl starý strach.

„Tak zavolej taxík,“ rozhodla Linda, protože věděla, že v tu chvíli by Arbenem nepohnul ani pár koní.

„Zkusím to,“ odpověděl Arben vesele.

Došli k přeplněnému stanovišti. Každou chvilku sem na vzdušném polštáři neslyšně přijížděly blikající taxíky. Jeden u nich plynule zastavil.

„Kdo je na řadě, prosím?“ položil naučenou otázku automatický řidič.

Nastoupili, Arben vhodil do otvoru taxametru zálohu dva žetony a vozidlo se dalo do pohybu tak rychle, že oba zamáčklo do sedadel.

„To jsem nevěděla, že jsi hypnotizér,“ podotkla Linda.

„Zdá se, že to není nic těžkého,“ odbyl ji žertem Arben.

„Tak teď bys mohl zařídit, aby nás, řekněme, svezl zadarmo bez žetonů?“

„Tak daleko má moc nesahá,“ rozesmál se Arben, „elektronika je něco jiného než člověk.“

„Ale uvědom si, že i stroj chybuje.“

„To ano, ale nedá se zhypnotizovat.“

Přesně na stanoveném místě vůz zastavil. Arben odpočítal pět žetonů a vsunul je do otevřeného otvoru počítače. Teprve potom se otevřely dveře.

„Vaše Milost je plna záhad,“ pravila Linda. Svatosvatě věřila na hypnózu, a tak ji Arbenova kouzla nepřekvapovala. „Naše včerejší setkání, které popíráš, hodnotím jako roztomilý žertík…“

Ve dveřích tmavého průchodu se Linda otočila, usmála se na Arbena a zamávala mu na rozloučenou.

Arben zkontroloval skrovný obsah peněženky ve tvaru revolveru, který vystřeloval žetony, a rychle zamířil k nejbližší stanici metra. Teď měl konečně čas v klidu si popřemýšlet Koho to mohla Linda včera u automatu potkat? Snad ne Alvu?

V průchodu byla téměř tma. Chodbu stařičkého domu osvětlovala jediná žárovka, pokrytá tlustou vrstvou prachu. Když Linda vycházela do schodů, nějaký nedefinovatelný pocit ji přiměl, aby se otočila. Zdola ji následovala postava, jejíž obrysy se ztrácely ve tmě. Linda poznala Arbena, s nímž se právě rozloučila. Viděla ho dojít až na roh, kde zmizel ve vchodu do metra, na to by mohla přísahat. Arben vypadal divně, stejně jako včera, když se potkali u automatu. Linda chtěla něco říct, ale nevypravila ze sebe ani slovo, hlas ji neposlouchal. Arben s netečným výrazem vystupoval do schodů. Byl bledý. Měl široce rozevřené oči a prázdný pohled Linda zkameněla. Postava mířila přímo na ni.

‚Arby, co se ti stalo?“ zašeptala konečně, když mezi nimi zbývalo sotva deset schodů.

Arben pokračoval bez odpovědi stejným směrem. Nohy kladl toporně jako mechanická hračka.

Linda mu uhnula z cesty. Arben ji těsně minul, udělal prudký obrat a zmizel. Linda měla dojem, jako by prošel stěnou. Nebo vešel do dveří? Žádné dveře tu nejsou. Jenom zeď podél schodiště, ušpiněná a rozežraná vlhkem. Linda mimoděk osahala prstem šedivou skvrnu, tvarem připomínající kraba. Přitiskla pěst ke rtům a stěží zadržela výkřik, který se jí užuž dral z prsou.

Žárovka svítila jako symbol všední skutečnosti, která Lindě ještě před chvílí připadala tak neotřesitelná…

Za celých dvacet pět let svého života se Linda s ničím podobným nesetkala, ještě dlouho stála vyděšeně na schodech a hlavou jí vířily zmatené dohady.

„Až zítra uvidím Arbyho, musí mi slíbit, že už přestane s těmi svými pitomými kousky,“ rozhodla se, když vytahovala z kabelky klíč.

Arben se zpočátku Newmorovým návrhům jen smál.

„Ty si ze mě utahuješ,“ prohlásil.

Bez ohledu na své mládí byl Newmore mezi fyziky proslulý fantastickými nápady. Byl ctižádostivý a talentovaný, rychle v kolektivu vynikl. Arben věděl, že jeho nový přítel je uznávaný odborník, ale to, co mu navrhl ten večer…

„Tak se rozhodni,“ řekl Newmore nad popelníkem po okraj zaplněným nedopalky. „Přinejmenším zažiješ nějakou nevšední radost, získáš sebejistotu nejodvážnějšího průzkumníka kosmu.“

„Ale za jakou cenu?“

„Za takové štěstí je každá cena nízká.“

„Předpokládejme, že souhlasím. Kolik času potřebuješ, abys Alvu připravil tak, jak říkáš?“

„Myslím, že za měsíc to zvládnu. Můžeme začít dneska.“

„Hned?“

„Proč to odkládat?“

„Řekněme, že všechno půjde tak, jak říkáš,“ váhal ještě Arben. Uměl ovládat své city a vášně, dokonce se uměl zbavit nepříjemných vzpomínek, a to není k zahození. „Ale co když mě Alva najde?“

„Zapamatuj si, že Alva je hlupák. Schéma jeho logického myšlení je úplně primitivní. Vlastně to ani není schéma, spíš naladění na určitou rezonanci. Nebude pro tebe problém se mu vyhýbat. Snaž se být pořád vnitřně vyrovnaný, to otupuje Alvovo vnímání. Vždyť přece nebudeš mít žádné starosti a problémy.“

„A co v případě, že se setkáme?“

„Něčím musíš platit, když na druhé straně získáváš. Jestli se potkáte, stěžuj si sám na sebe.“

Arben se zamyslel. V představách se mu rýsovala budoucnost v duhových barvách. Newmorův návrh sliboval riskantní výlet do neznáma a slávu. Pocuchané nervy se změní v ocelové nitky, jak to Newmore předpovídal, a Arben mu věřil.

Takovou blaženost si člověk ani neumí představit, pro ni nesmí litovat ničeho.

„A jak to všechno vypadá po stránce fyzikální?“ zeptal se Arben. „Hlavně se nepokoušej nějak mě balamutit. Jako inženýr neuznávám žádnou mystiku.“

„Ucelenou teorii ještě nemám. Ostatně to ani není důležité. Podstata spočívá v tom, že ve tvých nervových buňkách, neuronech, se jako u každého neurastenika vytvořily trvalé vířivé biotoky. Zatím se nepodařilo tyhle toky odhalit, protože jsou úplně nepatrné. Já jsem to dokázal. Musím tě prostě odbrzdit, odčerpat ty toky, které paralyzují energii.“

„A to jde?“

„Můj Alva, jak už jsem ti říkal, je vytvořen z antihmoty. Podařilo se mi zkonstruovat celý systém z antičástic, které jsem získával v Brookvanově cyklotronu. Hustota Alvova těla je zanedbatelná. Zhruba odpovídá vakuu.“

„Něco jako zředěná mlha?“

Newmore netrpělivě přikývl.

„Ukážeš mi Alvu?“

„Jen v případě, že se rozhodneš přenést na něj všechny své záporné vlastnosti.“

„Diskutujeme tu celý večer a já z toho všeho mám asi takovou mlhu, ze které se skládá ten tvůj Alva. Proč se například nemůže srazit a splynout s kýmkoliv, koho potká na ulici?“

„To je jednoduché. Alva je obklopen ochranným polem,“ vysvětlil Newmore a vyfoukl kolečko kouře.

„Tak proč se mu musím vyhýbat zrovna já?“ vyzvídal Arben.

„Ty jsi něco jiného. Alva bude tvůj dvojník, lépe řečeno antidvojník. Na základě toho… Vždyť víš, jak magnet přitahuje železo. Zrovna tak bude Alva přitahován k tobě.“

„A co ochranné pole?“

„Když se k sobě přiblížíte, zmizí, rozplyne se. S tím už se nedá nic dělat.“ Newmore rozhodil rukama.

Arben sklonil hlavu.

„Není čeho se bát, inženýre,“ zvolal Newmore. „Alva přece pro tebe není člověk, objevitel nových světů, ale naopak tvůj zhmotnělý strach, všechny tvé vady a nedostatky… Neznamená víc než mráček. Alva nasákne všechnu tvou nevyrovnanost. Bude to tvůj Sancho Panza, věrný zbrojnoš, na jehož bedra naložíš všechnu tíhu, která ti svazovala ruce. Alva je houba, která nasaje…“

„A nemůžeš ho někam zamknout?“ přerušil ho Arben s rozzářenou tváří. „To bych se nemusel bát náhodného setkání…“

„To je stejné, jako bych zavřel někam tebe,“ vysvětloval Newmore, „prostor, ve kterém se můžeš svobodně pohybovat, se přesně rovná prostoru, ve kterém se může pohybovat Alva. Jestli bude Alva uzavřen v nějaké místnosti, budeš moci chodit jen po prostoru, odpovídajícímu ploše té místnosti. Všechno ostatní pro tebe znamená zakázanou zónu. jedině když bude mít Alva k dispozici celé město, můžeš po celém městě chodit i ty. Mimochodem, jak si to prakticky představuješ – zavřít Alvu do místnosti?“ zeptal se nakonec.

„Normálně, přesně jako se zavírají zločinci do vězení.“

„Tak to tě musím zklamat. Alva se svou zanedbatelnou hustotou může procházet i zdmi. Ne všemi zdmi,“ dodal, když viděl, že sebou Arben trhl. „Dám ti několik pásů ionizované plastické hmoty a polepíš si jimi pokoj. Ale venku…“

„To už jsem vymyslel,“ Arbenův obličej se rozjasnil. „Udělám si z té hmoty oblek,“ pohlédl na Newmora a zarazil se, když viděl, jak pomalu vrtí hlavou.

„Já vím, že ta hmota je průsvitná,“ pokračoval nejistě, „to nevadí, přinejhorším se z ní dá udělat podšívka…“

„To nepůjde, Arby,“ řekl Newmore s lítostí v hlase. „Hmota se nedá ohýbat. Stačí ji trochu prohnout a ztrácí ochranné vlastnosti.“

„Dala by se udělat podšívka z malých destiček, spojených mezi sebou.“

„Ta hmota se nedá dělit.“

„A proč, prosím tě?“

„Protože každá ta deska je v podstatě jedna uzavřená molekula.“

„No a co, molekula se přece dá štěpit.“

„Tak už konečně pochop,“ vybuchl Newmore, „že člověk za všechno musí platit. Kolikrát ti to mám opakovat? Nic na světě není zadarmo. Takový je, jestli chceš, základní zákon přírody, který zapomněl objevit sir Isaac Newton. Mně nezbývá než opravit tuhle jeho chybičku.“ Newmore se prošel po pokoji. „Co si myslíš,“ pokračoval, „chceš se stát statečným výzkumníkem jen tak, zadarmo? To se ti, chlapče, nemůže podařit.“

Newmore by nepochybně byl realizoval pokus na sobě, kdyby biorytmy jeho mozku jen trochu odpovídaly požadovaným veličinám. Nejednou prokázal neotřesitelnou odvahu nejen před svými kolegy, ale i sám sobě, což je mnohem podstatnější. Když se jeho výzkum blížil k závěrečnému experimentu, byl jako posedlý a nic by ho nedokázalo zastavit A vůbec, copak během své navenek oslnivé kariéry, která ovšem ve své podstatě nebyla snadná, dobrovolně neriskoval vlastní život? Koneckonců osobní prospěch je vedlejší. Teď je hlavní vytvořit takový prototyp, který by byl schopen absorbovat všechny lidské nedostatky, vady a slabosti.

Úkol je to neobyčejně složitý. Bylo by třeba jej principiálně vyřešit už na začátku a hned uvažovat o tom, jak zajistit onoho vyvoleného, který se zbaví všech svých neduhů, před jeho zhoubným protějškem.

Newmore pohlédl na schlíplého Arbena. Průzkumník umírá, ale připraví cestu armádě. Bez rizika není vítězství. Musí být vůbec někdo první?

Newmore přistoupil k Arbenovi a položil mu ruku na rameno.

„Máš neuvěřitelnou životní šanci,“ řekl se zápalem. „Jestli ji pustíš, budeš poslední idiot, který to udělá.“

„Možná najdeš někoho jiného…,“ nepřesvědčivě odporoval Arben.

„Nikdo se nehodí tak jako ty,“ zavrtěl hlavou Newmore. „Víš, co to je biorezonance?“

Arben přikývl.

„Tak vidíš, v tom se s Alvou k sobě ideálně hodíte. Je to tak vzácná shoda… Jsi jeden z několika miliónů, možná miliard. Dokonce i to, že máš nervy nadranc, je pro nás plus. Půjde lépe biozáznam. A vůbec, jestli nechceš, nemusíš, táhni k čertu!“ vykřikl náhle Newmore. „Je jen škoda, že jsme ztratili tolik času…“

„No tak dobře, souhlasím,“ pronesl Arben odevzdaně. „Chci se stát neohroženým průzkumníkem kosmu.“

„To jsem chtěl slyšet už dávno. Jdeme.“

Prošli laboratoří a zastavili se před pancéřovanou deskou, téměř splývající se stěnou. Vypadá jak dveře od sejfu, pomyslel si Arben.

„Pro Alvu je to maličkost.“ Newmore poplácal vypouklý pancíř. „Prochází ocelí jako nůž máslem. Zkrátka jsem neměl po ruce jinou místnost, tak jsem musel uvolnit sklad pro radiologické zařízení. A vůbec, čím méně lidí ho teď uvidí, tím lépe.“

„A co když uteče?“ Arben se dotkl dveří a ucítil chladný kov.

„Neuteče. Už jsem ti řekl, že jsem na něj něco vymyslel, tu ionizovanou plastickou hmotu. Stačí tenký film, a je to pro něj nepřekonatelná překážka. Pro všechny případy jsem oblepil celou místnost zevnitř. To uvidíš sám. Jdi dál, neboj se. Bojíš se snad, že vybuchneš? Dokud jste si cizí, jsi Alvovi lhostejný.“

Newmore, těsně následován Arbenem, vstoupil do těsné místnůstky bez oken. Stěny stejnoměrně zářily, protože hmota nepohlcovala světlo. Arben si všiml, že ani jeden předmět v místnosti nevrhá stín. Rychle se rozhlédl kolem. Uviděl nepochopitelné zařízení, obrostlé snímači jako starý člun chaluhami, zastaralý katodový oscilograf na třínožce a na zdi umyvadlo. Z poniklovaného kohoutku kapaly stříbrné pleskající kapky. Kostkovaný ručník na hřebíku… Ať se díval sebepozorněji, Alvu nespatřil.

„Musíš se dívat pořádně,“ řekl Newmore. „Ale ne tam, semhle…“ Pokynul hlavou do opačného kouta.

Teprve nyní, když Arben přimhouřil oči, zahlédl zvláštní, téměř průzračný předmět, něco jako visící obláček s rozměry dospělého člověka

„Obyčejný kybernetický systém,“ ledabyle prohodil Newmore, „ale vytvořený z antihmoty.“

Newmore lehce strčil do Arbena.

„Neboj se, Alva má kolem sebe to ochranné pole. Musíš se přece seznámit se svým budoucím dvojníkem.“

Obláček vzdáleně připomínal lidskou postavu. Sotva viditelné ruce bezmocně visely podél těla, hlavu měl předkloněnou. Celým tělem zřetelně prosvítala stěna místnosti.

„Jednoduchá kopie tvaru člověka,“ vysvětloval Newmore, „nic víc, mohl bych mu dát jakýkoliv tvar. Tohle už je daň naší tradici.“

Arben měl dojem, že se obláček zachvěje pokaždé, když Newmore vysloví jméno Alva, ale možná se mu to jen zdálo, protože nedokázal potlačit vzrušení.

„Myslel jsem si, že bude vypadat jinak,“ řekl tiše.

„Aha,“ dovtípil se Newmore. „Dvojník se musí podobat originálu.“ Utáhl kohoutek a pustil se do vysvětlování. „Alva se ti začne podobat, až vstoupíte do biologického rádiového spojení. Za měsíc, až vstoupí, abych tak řekl, do života, budete k nerozeznání.“

„Vždyť je průsvitný.“

„To je maličkost. Opatřím ho neprůsvitnou emulzí. Nechám mu ušít oblečení u nejlepšího krejčího. To bude jenom vnější efekt. Nebo víš co? Oblékneme ho přesně jako tebe, bundou počínaje a obnošenými kalhotami konče. Když dvojčata, tak dvojčata.“

„A jak se může Alva pohybovat?“

„Libovolně rychle. Samozřejmě nemůže překročit Einsteinovu světelnou konstantu. Například by mohl snadno dohnat auto nebo letadlo.“

„Když na ulici dožene auto, tak asi moc nenápadný nebude,“ ustaraně poznamenal Arben.

„Chlapík,“ poplácal ho Newmore po rameni. „Na to jsem nedávno taky pomyslel. Uděláme tvému bratříčkovi rychlostní omezovač, aby se příliš neodlišoval. Řekněme tři míle za hodinu, stačí to?“

„To je až dost,“ odpověděl Arben suše, kterého popudilo slovo bratříček. Smrtonosný bratříček, dost pochybné terno. Co se dá dělat, když bez něj je ten Newmorův lákavý plán neuskutečnitelný.

„Nemůžeme mu rychlost víc omezit, protože totéž omezení se bude vztahovat i na tebe. Uvažoval jsem i o dalších věcech,“ pokračoval Newmore. „Když bude Alva chodit po ulicích, bude nohama provádět pohyby, imitující lidské kroky, aby se neodlišoval od ostatních chodců. To bude teprve tréninkové období…“

‚A najednou se vznese a bude chůzi imitovat nad chodníkem, případně nad střechami…“

„Ty jsi přímo studnice moudrosti,“ řekl Newmore dojatě. „Na Alvova chodidla umístím magnetické přísavky, aby se neodpoutával od naší hříšné planety. Zrovna jsem dostal od kapitána Larse úplně nový pár. Mimochodem zkušební vzorek z našeho skvělého Westernu. A celkem se osvědčuje. Unese tunovou zátěž a váží sotva čtvrt unce.“

„Jedna?“

„Obě. Oblízneš všech deset.“

V pokoji zavládlo mlčení.

„Dívej se na něj, pořádně si ho prohlédni,“ přerušil ticho Newmore. „Víckrát už ho neuvidíš, a jestli ano, vyčítej si to sám.“

Arben i bez toho nespouštěl z Alvy oči. Teď pohlédl na Newmora, ale ten už nic nedodal.

Když odcházeli, průzračný obláček podobný člověku ani v nejmenším nezměnil svůj výraz.

„Proč tvrdíš, že už ho víckrát neuvidím?“ zeptal se Arben, když se znovu octli v laboratoři. „Jak ses sám vyjádřil, musím ho ještě celý měsíc učit. Pravda, nevysvětlil jsi mi jaksepatří, co to znamená…“

„Snad by bylo přesnější, že jsi jaksepatří nepochopil, co jsem ti vysvětloval.“

„No dobrá,“ souhlasil Arben, „ale jak se mohou učitel se žákem vzájemně nevidět?“

„Pro Alvu stačí, aby ses pohyboval v okruhu dvaceti mil, což prakticky znamená, že v tu dobu bys neměl vyjíždět mimo město. Jakmile zapnu Alvův přijímač na tvůj kmitočet, inženýr Arben se pro něj stane obrovskou radiostanicí, lépe řečeno, celou soustavou rádiových buněk, z nichž každá bude řvát z plných plic na své vlně.“

Arben pohlédl na zrcadlovou plochu biostatu, kolem kterého procházeli. Z hloubky se na něj díval obličej s širokými lícními kostmi, ostře seříznutou bradou a nechápavě mrkajícíma očima. Na systém rádiových stanic to ještě ujde, pomyslel si Arben a odvrátil se od své podoby v zrcadle.

„Tvůj bratříček bude v klidu přijímat na dálku informace, zakódované v jádrech buněk,“ dodal Newmore a zapálil si další cigaretu.

„Ty si budeš v klidu dělat svou práci. Zdůrazňuji v klidu. Musíš být klidnější než kdykoli předtím. Už proto, že ve chvíli, kdy zapojím Alvu, budeš se cítit, jako bys ze sebe shodil nějaké těžké břemeno. Alva z tebe postupně sejme nervové napětí, tak jak jsem ti to slíbil. Všiml sis v zrcadle, komu jsi podobný?“

„K čemu jsi potřeboval můj souhlas? Mohl ses přece klidně obejít bez něj.“

„Jsi na omylu,“ namítl Newmore, „pro mne je nesmírně důležité, aby ses vnitřně nebránil. To by totiž mohlo narušit proces předávání informací.“

Došli ke dveřím.

„V podstatě rozdvojuji tvou osobnost,“ řekl Newmore na rozloučenou u dveří. „Rozděluji tě na dvě části. Tu lepší polovinu nechávám tobě, tu horší promítnu do Alvy. Alva se stane nositelem tvé duševní nevyrovnanosti, tvé věčné nervozity, nesmyslných výbuchů zlosti a zbabělosti. Ostatně sám se znáš lip, takže si snadno můžeš tenhle můj výčet doplnit. Všechno, čeho se toužíš zbavit, převezme Alva, zatímco ty budeš žít plným životem. Jen si lehneš do postele, budeš klidně usínat, spánek budeš mít hluboký jak Mariánský příkop. Tvůj zevnějšek bude ztělesněním odhodlání a pevné vůle, tím získáš hypnotizující vliv. Lidé se ti budou podřizovat a budou plnit to, co jim přikážeš. Tohle štěstí však nezískáš zadarmo. Ty si budeš sice užívat, ale současně tvůj odlitek Alva, hluchý, slepý, bez čichu a smyslů vůbec, bude pobíhat po městě a hledat svůj anti-pól, tedy tebe. Naštěstí poté, co se Alva definitivně zformuje a bude vypadat úplně stejně jako ty, zesílí jeho ochranné pole. Je v mých silách to zařídit. Rádiové signály, které budeš vysílat, budou potom jen stěží schopny pronikat pod tohle magnetické brnění. Když budeš žít v klidu, nemusíš se ničeho obávat. Jakmile však změníš životní rytmus, vzrušíš se nebo se pro něco příliš nadchneš, intenzita signálů z buněk prudce vzroste a Alva bude schopen je registrovat. Tím tě, jak sám jistě chápeš, celkem snadno může vyhledat.“

„Už je pozdě,“ řekl Arben a sáhl po klice.

„Ještě jednu věc,“ řekl Newmore a podržel Arbenovu ruku pevně ve své dlani. „Není vyloučeno, že Alva, až bude na svobodě a bude se toulat po městě, potká někdy některé tvé známé, a zřejmě je bude potkávat častěji, protože do jisté míry budou pro něj lákadlem. Každý tvůj přítel totiž přijímá a dráždí tvé biovlny, jako Měsíc odráží cizí světlo.“

„To, znamená, že i jim se…“

„Ne,“ přerušil ho Newmore, „pro ně setkání s Alvou není nebezpečné. Alva bude naladěn výhradně na tebe.“

Arben odešel pozdě večer. Chodník opláchnutý deštěm se blýskal jako černé zrcadlo. Čas od času kolem projel v osamocený chodec na posuvném pruhu chodníku. Postavy, zachumlané do kabátů, se přidržovaly mokrého pohyblivého zábradlí a ve skoupém pouličním osvětlení vypadaly jedna jako druhá. Arben na pás nevstoupil a rozhodl se k nejbližší stanici metra dojít pěšky. Našlapoval opatrně, jako by nesl nějakou plnou nádobu a bál se, aby z ní nevyšplíchla ani kapička. Věděl, že Newmore zapnul dešifrátor ihned po jeho odchodu z laboratoře, a v tuto chvíli se již. dědičné a všechny další informace jako tenký pramínek vlévají do Alvovy biopaměti. Arben šel vzpřímeně dlouhými kroky a měl dojem, že se cítí podstatně lépe než kdykoli během posledních dnů.

„Vypadá to, že se začínání úplně rozdvojovat na dva póly, jeden se znaménkem plus a druhý minus,“ zabručel si, pod nos. Dokonce i dávné vzpomínky, kterých se nikdy nedokázal zbavit, jako by se ztrácely někde v dálce.

Od jisté doby spolupracovníci Arbena nepoznávali. Ne že by se inženýr změnil co do zevnějšku, jen chůzi měl najednou rozhodnější a nechodil tak shrbený jako dřív. Když hovořil, snažil se dívat člověku přímo do očí, což se mu předtím nestávalo. Získal pevný a pronikavý pohled, jak se vyjádřila slečna Sheila. Historka, kterou dávala k lepšímu, však neměla valný úspěch.

„Včera vešel do šéfovy kanceláře,“ vyprávěla bez ustání každému, kdo byl ochoten ji poslouchat, „byla už skoro jedna a šéf mi nařídil překlepat do polední přestávky zprávu ze čtvrtého oddělení. Vtom vešel. Dobrý den, povídá. Odpovídám, aniž sundám prsty z klávesnice, ať jako vidí, že mám práci, a nezdržuje mě nějakým zbytečným povídáním. Však to víte, jak nesnáším komplimenty. Nemohla byste mi udělat malou laskavost? pokračoval. To bych teda nemohla, povídám. Pochopte, je třeba zajít do laboratoře nízkých teplot, mlel si svou, jako by mě neslyšel. Potřeboval bych u Alana Jeantilly vyzvednout nové číslo časopisu, dostal dnes balíček z kontinentu. Tak si tam zajděte, říkám mu. Že prý to nejde, odpověděl. Asi před měsícem se s ním dost ostře pohádal, a teď už tam z principu nepůjde. Zdvihla jsem hlavu, jak ten se na mě podíval…, jako by mě opařil. Najednou cítím, jak se zvedám ze židle, ale proti své vůli. A co když mi ten časopis nedá, ptám se jako husa. Ale dá, usmíval se sebevědomě. Tak se otočím a jdu do laboratoře, jako by mě tam někdo táhl, umíte si to představit? A on za mnou ještě volá, že ten časopis se jmenuje Vesmír a atomy, abych nezapomněla. Čekám vás za deset minut, řekl nakonec. A co myslíte? Všechno proběhlo přesně tak, jak předpověděl Arben.“ Touto větou Sheila uzavřela své vyprávění.

Většina posluchačů se však ke zmatenému vyprávění slečny Sheily stavěla skepticky. Všichni fyzikové, a nejen oni, věděli, že v laboratoři nízkých teplot odnedávna pracuje mladý programátor Charlie McGrown, jemuž slečna Sheila věnuje podstatně větší přízeň než ostatním. Tím mohla být záhada tajemné magické síly, která ji přiměla odložit naléhavý úkol, vysvětlena celkem snadno. Co s tím má společného Arben?

Práce se Arbenovi dařila. Dokázal bez jakékoli pomoci provést přesné výpočty, které byly nad síly iontového Univerzálu, a sestrojil ve svém oddělení analogový počítač, který jeho objednavatel, vojenská správa, úporně vymáhala víc než rok. O úspěších Arbenova oddělení procítěně hovořil v sobotu i sám šéf. Stařičký Walnerton se tak rozjařil, že prosadil pro Arbena prémii, rovnající se tříměsíčnímu platu.

Nikdo nevěděl, že Arbena stále ještě přepadají záchvaty strachu, že se neustále zavírá doma (mimochodem ani dřív o společnost příliš nestál) a z nepochopitelných důvodů si pokoj zevnitř oblepil levnou umělou hmotou.

Ten večer, když se rozloučil s Lindou po koncertě elektronické hudby, přišel domů dost bezradný. S veškerou pravděpodobností se Linda nemýlila. Určitě potkala Alvu. To znamená, že Newmore dokončil svou práci a pustil Alvu na svobodu. Co dál? Jak se teď vyhýbat setkání se svým záporným protějškem? Sedět pořád doma v pokoji? Oblepit ionizovanou hmotou laboratoře v celém oddělení? Jak to vysvětlit kolegům? Stačilo, jaký ohlas vzbudilo jeho odmítnutí přestěhovat se do nového bytu, odpovídajícímu funkci vedoucího oddělení. Neměl bych se ukvapovat, usoudil Arben. Pro jistotu po návratu z koncertu vypnul videofon a od té chvíle se mu vyhýbal. Tak budu klidnější, řekl si. Především žít v klidu, tak mi to radil Newmore.

Poslední dobou spal Arben výborně, ne jako dřív. Ven se snažil vycházet co nejméně, jen v krajně nutných případech. Zatím ho Alva nijak neznepokojoval, kromě onoho setkání s Lindou.

Ne, tak si Arben život „bez nervů“ a bezstarostnou budoucnost nepředstavoval. Pohroužený do vlastních myšlenek mechanicky zmáčkl tlačítko videofonu. Obrazovka, podobná velikému oknu, se vzápětí rozsvítila. Kdo mu to hned volá? Za několik okamžiků vyplula z hloubky Lindina rozčilená tvář.

„Arby, volám ti každý den. Nikdo to nebere. Co se děje?“

„Nemám čas,“ odpověděl Arben klidně. Ze všeho nejméně chtěl rozvířit hladinu svého klidu. Každé vzrušení by znamenalo kámen hozený na zrcadlovou, nehybnou hladinu rybníka.

„Druhý den jsi nepřišel.“

„Nemohl jsem.“

„Byl jsi nemocný?“

Arben pokýval hlavou.

„Už jsme se neviděli celý týden…“

Arben prodělával vnitřní boj. Soupeřila v něm dvě přání – odvážně jednat, pracovat, kritizovat firmu…, na druhé straně na všechno zapomenout a žít znovu jako dřív. V podobných chvílích se mu zdálo; že od momentu, kdy se Alva začal pohybovat po městě, uplynulo ne sedm dní, ale bůhvíkolik času. I kdyby měl žít ještě dlouho, jaký má takový život smysl?

„Promiň, Lindo, nějak to nevyšlo…“

„O to teď přece nejde. Řekni mi, Arby, kam jsi šel, když jsme se rozloučili po koncertě?“

„Domů.“

„Jsi si tím jist? Je to důležité.“

„Sel jsem k metru, vlezl do vagónu a jel k sobě.“

„Jsi nemocný, Arby.“

„Co tě to napadlo?“ užasl Arben.

„Jsi vážně nemocný a nevíš o tom.“

„A co mi schází, paní doktorko?“

„Jsi náměsíčník,“ vypálila Linda.

„Vymysli si něco lepšího. Od té doby, co na Měsíci zrušili karanténu, náměsíčníci se ze Země odstěhovali,“ řekl ostře.

„Žerty stranou.“ Její tvář se přiblížila, zvětšila se, až zabírala téměř celou obrazovku. Arbena na první pohled upoutaly její chvějící se řasy, pečlivě obtažené řasenkou.

„Ten večer sis jen myslel, že odjíždíš metrem… Ve skutečnosti jsi vešel do průchodu hned za mnou, šel jsi po schodech…“

„A potom?“

„Vůbec sis to neuvědomoval. Jako kdybys spal.“

Arben se ušklíbl. „Co jsem udělal dál?“ zeptal se úsečně.

„Zastavila jsem se na plošince a tys mě dohnal.“

„Dotkl jsem se tě?“

„Neviděl jsi nic kolem sebe, i když jsi měl otevřené oči. Šel jsi přímo na mne.“

„No a co dál?“

„Uhnula jsem, prošel jsi kolem…“

„Šel jsem k tobě nahoru?“

„Ne,“ zašeptala Linda.

„Tak kam? Kam jsem se poděl?“

„To nevím.“

„Nevšimla sis toho?“

„V tu chvíli jsem asi ztratila vědomí… Jen na pár okamžiků. Když jsem se probrala, byls pryč. Jako bys prošel zdí. Zřejmě jsi stihl rychle seběhnout ze schodů a vyjít ven.“

„Zajímavý sen,“ poznamenal Arben ironicky.

„Jakýpak sen? Nejdřív jsem si myslela, že si ze mě utahuješ. Pak jsem pochopila, že je to choroba. Skoro celou noc jsem nespala. Teprve k ránu jsem usnula. Volala jsem ti, videofon nic… Druhý den jsi nepřišel. Chtít za tebou přijít do práce, to sám víš, je nesmysl, když nemáš předem vystavenou propustku. Snazší je dostat se do ráje než na území Westernu,“ parodovala staré přísloví. „Tolik dní už jsme se neviděli… Málem jsem přepálila spojovací kanál, když… Ještě něco. Taková zvláštní věc. Úplně ztrácíš sebekontrolu. Ani nevíš, co si bereš na sebe. Na koncert ses vymódil do magnetických bot, jako by ses vypravil na meziplanetární let, a ne na procházku. Nejlegračnější je, že jsem si toho sama nevšimla hned, ale až potom, co ses vrátil a dohnals mě na schodech. Koukám, a ty jsi obutý jak v beztížném stavu. Vůbec jsi byl divný… Tak jdeme,“ uzavřela Linda.

„Kam?“

„Jedeme k lékaři. Mám známého, bydlí blízko Přístavu…“

„To není třeba, Lindo.“

„Neodmlouvej, je to nutné.“

„Doktor nutný není…“

‚A co když se to bude opakovat?“

„Doktor mi stejně nepomůže.“

„Nebuď baba,“ dala si záležet Linda.

Tak tohle říká zrovna mně, člověku se železnými nervy! Arben se pousmál.

„Tak se sejdeme a všechno si probereme,“ navrhla Linda.

„Ano, ještě y tomto týdnu…,“ začal Arben posměšně.

„Nejpozději ihned! Musíme si promluvit.“

„Vždyť mluvíme.“

„Videofon není ten nejvhodnější prostředek. Sám to chápeš. Tak co?“

„Jedu,“ odpověděl Arben nečekaně a pevně.

Proběhl dlouhou chodbou, minul vrátnici a vyšel na ulici, kde jen občas projelo opozdilé noční auto.

„Tak přece…“ vypravila ze sebe Linda tiše, přerývaným hlasem.

Arben ucítil teplo, které se mu rozlévalo u srdce. Pomalu se vydali k besídce, která se černala opodál.

„Jsi tu dlouho?“

„Asi dvacet minut, už jsem docela promrzlá.“

Arben ji objal kolem ramen.

„Arby, když jsem tě viděla na těch schodech, bylo mi tak hrozně, jak nikdy v životě…“

Arben přemýšlel, jak by Lindě vysvětlil, že to nebyl on. Udělat to stejně musí, a čím dříve tím lépe. Kvůli tomu sem vlastně přijel.

„Lindo…“

„Copak, miláčku?“

„Už se nemůžeme dál scházet.“

Zastavila se, jako by narazila na neviditelnou překážku. Odtáhla se od Arbena.

„Chápu. To znamená, že sis…“

„Nic nechápeš, Lindo,“ pokračoval tvrdě a znovu se ohlédl.

Zastrčený roh parku lidé ani ve dne příliš nevyhledávali, a v noci tu nebylo ani živáčka. Arben měl dojem, že vpředu se něco zabělalo. Má se dát na útěk? Na to je pozdě, Alva by ho stejně dohnal, strachy má úplně ztuhlé svaly. To jen kmen břízy probleskl tmou. Arben znovu nabral dech. Vzal Lindu za ruku a dívka ho bezmocně následovala.

Úzký srpek měsíce vydával jen slabé světlo. Arben vstoupil do okrouhlého stínu, který vrhala vyřezávaná stěna besídky. Lavička z umělé hmoty byla chladná a zvlhlá noční rosou.

„Přestaň už s těmi hádankami,“ řekla Linda unaveně. „Jsem dost silná.“ Zdvihla k němu oči. „Tak povídej. Máš jinou?“

„Mám jen tebe,“ odpověděl Arben.

„Je to pravda?“ vyrazila ze sebe.

Arben v tu chvíli nevypadal, že by byl schopen lži.

„Je to pravda?“ opakovala zaníceně. „Tak proč jsi potom říkal, že se musíme rozejít? Kvůli té tvé nemoci, viď?“

Arben neodpověděl. Linda považovala jeho mlčení za potvrzení své domněnky a pokračovala: „Hlupáčku, já jsem si toho všimla už před měsícem. Jen jsem nemohla hned pochopit, o co jde. Nejdřív jsem to přičítala tvému podivínství, potom jsem si myslela, že sis chtěl ze mě vystřelit. Jen ten večer po koncertě… Potom už mi bylo jasné, že jsi vážně nemocný, ale nevíš o tom.“ Linda nastavila dlaň měsíčnímu paprsku, jako by ho chtěla chytit. „To nic, Arby, něco vymyslíme. Vypadáš teď docela dobře, jako bys trochu pookřál. Ne, Arby, nech toho!“ vykřikla najednou.

„O co jde?“ nepochopil Arben.

„Přestaň se pořád ohlížet!“

Arben se chystal něco říct, ale Linda ho předběhla.

„Vyléčíš se, věřím tomu, všechno bude zase v pořádku. Dnes už se bez problémů léčí jakékoliv nervové choroby. Říkal mi jeden fyzik, který se zabývá biologií…“

„Jsem naprosto zdráv. Kdo že ti co říkal? Newmore?“

„Newmore,“ váhavě odpověděla Linda. „Říkal mi úžasné věci. Bohužel jsem všemu nerozuměla. V podstatě vykládal o tom, že vyvinul, nebo téměř vyvinul, něco, co dokáže do sebe vsakovat nervové choroby jako houba.“

„Podívejme,“ zneklidněl Arben, „co ještě Newmore povídal?“

„Nesmíš se ale prořeknout,“ zarazila se Linda. „Zapřísahal mě, abych nikomu… Asi měl dost upito a plácal, co ho zrovna napadlo, samé nesmysly. O tobě má ale nejlepší mínění… Tak neřekneš před ním ani slovo?“

„Neřeknu,“ ujistil ji Arben.

„Newmore má záviděníhodnou fantazii. Přesvědčoval mě například, že tím, jak ta houba do sebe nasává nemoci nějakého člověka, začíná mu být stále víc podobná, takže nakonec ty dva od sebe vůbec nerozeznáš. Podle mě je to blbost. Co ty na to?“

„Dost možná,“ zachmuřil se Arben. „A co se děje dál s tou houbou?“

„Ta začíná žít svůj vlastní život jako odraz života svého pána, toho, jemuž se začala podobat. Takže vegetuje i tenhle přízrak a neustále se snaží najít svou druhou polovičku, aby se s ní spojil. Člověk se však musí tomu setkání vyhýbat.“

„Vyhýbat?“

„No jistě. Když se potkají, špatně to dopadne. Tomu už jsem moc nerozuměla, protože tou dobou už Newmore sotva vládl jazykem. Nikdy dřív jsem ho tak opilého neviděla. Jak jen nazýval to, co se stane, když se setkají…?“

„Anihilace?“ napověděl Arben.

„Přesně tak,“ zaradovala se Linda.

„Zajímavé… A už prováděl nějaké takové pokusy?“

„Ne.“

„A proč?“

„Prý nejsou lidi. Současně ale říkal, že nevěří, že by se v naší době nikdo nenašel. I mně to navrhoval, ačkoliv nebyl přesvědčen, že bych se pro ten pokus hodila.“

‚A co ty na to?“

„Samozřejmě že jsem odmítla. Kvůli nějakým hloupým výmyslům riskovat život. To by se mi tak chtělo!“

„Kvůli nějakým hloupým výmyslům…,“ pomalu opakoval Arben. „A co když se člověk připravuje ke kosmickému letu? Potřebuje odvahu, pevné nervy, duševní vyrovnanost… Proč ho tedy nezbavit toho tlaku, vzpomínek…“

„I když tím riskuje život?“

„I když tím riskuje život.“

„Mluvíš dost podivně,“ poznamenala Linda, kterou překvapil Arbenův chladný, odhodlaný hlas. „Možná že se Newmorovi podaří něčeho dosáhnout. Myslím, že se chystal pro začátek provést ten svůj pokus na psu.“

Na chvíli se odmlčeli.

„Vypadá to, žes ty Newmorovy výmysly vzal úplně vážně,“ přerušila ticho Linda.

„A proč ne?“

„Před vzpomínkami a starostmi neutečeš, to znám,“ pronesla zamyšleně. „A naše starosti, to jsou vlastně nemoci. Copak je možné utéct sám před sebou?“

Když vyšli z besídky, úzký srpek měsíce už byl za zenitem a zamířil k horizontu.

„Slib mi, že se budeš léčit,“ požádala znovu Linda.

Arben se mlčky pousmál. Silou vůle potlačoval touhu se ohlédnout. Asi sem neměl jezdit. Bez ohledu na silné nervy ztratil vnitřní rovnováhu a je docela možné, že ztělesnění jeho dřívějších starostí, radostí i zklamání se potuluje někde nablízku. Zpátky se to vzít nedá.

Upřímně řečeno, Arben nečekal, že rozchod s Lindou bude tak těžký. Zjistil, že zvyk je mnohem silnější, než si myslel. Nicméně je nutné zpřetrhat i tuto poslední závislost, aby splňoval všechny podmínky, které mu stanovil Newmore. Mimochodem, Newmorovi to zbytečně moc povídá. To by do něj neřekl. No co, vlastně se tolik nestalo. To, že o svém plánu řekl Lindě, na věci v podstatě nic nemění. Dříve nebo později se existence nehmotného Alvy stane veřejným tajemstvím. Newmore si nechá svůj vynález patentovat a bude z něj boháč. Bohatých klientů bude mít spousty. Pro obyčejné lidi bude taková věc nad poměry. Slávě se vyhýbat nebude, spíš ji šikovně využije. Svým způsobem je to docela hodný člověk, vždyť od Arbena nic nevzal. Proč měl ale takový těkavý pohled, když ho přemlouval, aby se zúčastnil jeho pokusu? Nehraje tu Arben roli pokusného králíka? Ne, to je nesmysl. Newmore ho přece připravuje na několikaletou expedici.

Opozdilá dvojice měla štěstí. Když vyšli z parku, kolem vchodu právě projížděl volný taxík.

Město spalo neklidným, nervózním spánkem. V některých oknech se svítilo. Za nimi patrně nespali lidé, přetížení starostmi. Arben se blažené zabořil do měkkého opěradla. Je přece úplně jiný než všichni ostatní. Musí se sice střežit setkání s Alvou, ale to je vlastně jeho jediná starost. Copak to není přesně to, o čem všichni sní?

„Proboha, to už je hodin,“ vzdychla Linda ustaraně, když auto zastavilo před jejím domem. Arben zaplatil, dívka vystoupila, špitla ahoj a vklouzla do průchodu. V tu chvíli si Arben všiml mužské postavy, která se objevila na rohu. Noční chodec šel cílevědomě s předkloněnou hlavou. Když neslyšně vkročil do žlutého kužele pouličního osvětlení, Arben poznal sebe. Poznal Alvu.

Ještě štěstí, že už Linda vešla do domu, napadlo ho nejdřív. Vzápětí si však uvědomil, že kamenné stěny ani dubové dveře neznamenají pro Alvu žádnou překážku.

V podivné strnulosti, která ho celého zachvátila, očekával nejhorší. Alva se však nedíval směrem k vozidlu. Namířil si to k domu, do něhož vešla Linda.

Stůj! vykřikl Arben v duchu. Alva zpomalil krok, těsně před průjezdem se zastavil, jako by reagoval na povel. Poté se pomalu, jako ve spánku, otočil směrem k vozu. Obličej mu na okamžik zasvítil pod pruhem dopadajícího světla. Od Arbena ho dělilo několik desítek kroků. „Jedeme,“ vzpamatoval se Arben. Vůz se ani nepohnul. Alva se zatím blížil, a každým krokem zvyšoval rychlost.

„Rychleji,“ vykřikl Arben a bouchl pěstí do řídicího pultu. Plochá bedýnka automatu, okrášlená signálními světýlky, však zůstávala netečná. Ještě dva tři delší skoky…

Vyskočit ven! Arben prudce vrazil ramenem do dveří. Silná bolest mu vrátila střízlivé vědomí. Pochopitelně! Jak na to mohl zapomenout! Zálohu! V mžiku vytáhl z kapsy hrst žetonů, a aniž je počítal, nacpal všechny do hladového otvoru panelu. Cvakalo relé a na pultu se rozsvítilo oko, signalizující provoz.

„Jeď, co to dá!“ vyhrkl Arben. Prudké zrychlení jej vmáčklo do sedadla. Vůz proletěl stařičkou ulicí jako střela, zázračně se vyhnul nárožím podivných předpotopních domů a vyřítil se na prospekt. Světelné body podél hlavní třídy rychle ubíhaly do dálky a ztrácely se v noci.

Arben si ještě stačil všimnout, jak se Alva pokusil běžet za vozem, ale jen pomalu plul vzduchem, zatímco nohama kmital mnohem rychleji těsně nad chodníkem jako kreslená figurka. Omezovač rychlosti, uvědomil si Arben, nedovoluje přesáhnout tři míle za hodinu. Zmítající se postava zmizela za zatáčkou.

„Proč pronásleduje Lindu? Ublížit jí nijak nemůže… Přece hledá mě a nikoho jiného, krucinál! Tak o co mu jde?“

Divoká jízda Arbena uklidnila. Ještě štěstí, že Newmore namontoval ten omezovač. A pak to, že jsem byl v pravý čas v autě, pomyslel si již sebejistě.

Od jisté doby Arben téměř přestal chodit pěšky, ačkoli byl svého času vášnivým zastáncem tohoto nyní již nezvyklého způsobu dopravy. Dokonce i na stoyardovou vzdálenost dával přednost vozidlu. Měl teď k dispozici nejnovější lincoln s tupým předkem, vyvinutý teprve nedávno.

Kolegové se utápěli v dohadech, když přetřásali důvody jeho rychlého povýšení. Snažili se uhýbat pohledu vedoucího inženýra. Arben si uvědomoval, že kdokoli se mu podívá do očí, splní každý jeho příkaz. Nicméně nepospíchal s přílišným využíváním této své mimořádné schopnosti.

Ačkoliv zatím nijak závratně nezbohatl, shromáždil dostatek peněz, aby si pořídil vůz. Model, který byl vyroben podle jeho vlastního nákresu, vypadal dost neobvykle. Skládal se celý jen ze zrcadlově rovných ploch, které svíraly pravé úhly, bez sebemenšího náznaku zaoblení nebo aerodynamického tvaru, typického pro nejnovější automobilovou módu. Karosérie tvořila geometricky přesný rovnoběžnostěn.

Pracovníky automobilky neobvyklá objednávka překvapila, ale nedávali svou zvědavost najevo s ohledem na prastarý fakt, že přání zákazníka je zákonem. Tím spíše zákazníka, jenž na své rozmary (a co to může být jiného než rozmar?) nelituje peněz.

Objednávka byla vyřízena rychle, zbývalo už jen upřesnit některé maličkosti. Arben si prohlížel čtvercovou kabinu a kontroloval, zda žádná rovina není pokřivená, a spokojeně si pobrukoval.

„Jaký si přejete potah na sedadla?“ zeptal se ho technik vnitřních úprav.

„Je mi to úplně jedno.“

„Teď je moderní vínová.“

„Výborně.“

„Co se týče vnitřních stěn kabiny…,“ pokračoval technik.

„Kabinu si udělám sám,“ přerušil ho Arben ostře.

Ačkoli je to zvláštní, rozmluvy kolegů o Arbenově kariéře postrádaly sebemenší špetku závisti.

„Vždyť je to v podstatě hodný chlapec,“ říkali ti, kteří před nějakým tím měsícem Arbena nemohli ani vystát.

Jestliže byl Arben dříve krajně vznětlivý a hádavý, nyní se stal příjemný a shovívavý. Konstatovali to všichni do jednoho, což bylo cosi výjimečného. Aniž věděli proč, začali se spolupracovníci na Arbena, dříve div ne vyvrženého z kolektivu, obracet s všemožnými prosbami, které se často netýkaly ani oddělení, ani Westernu.

Navenek to byl pořád stejný Arben, jen trochu svěžejší a zdravější, ale uvnitř jako by mu někdo věnoval novou duši, štědrou a laskavou. A tak inženýra Arbena viděli všichni, s nimiž se stýkal, v novém světle. Sám však na své okolí nahlížel také jinak než dřív. Například miss Sheila, již neměl příliš v oblibě (nutno podotknout, že Sheila jeho city opětovala), se mu nyní zdála docela jiná. Co měla společného někdejší arogantní slečna s touhle již mírně stárnoucí ženou? Tragický záhyb, který se jí začínal rýsovat kolem koutků úst, říkal Arbenovi mnohem víc než její nápadná a svým způsobem smutná krása.

Všichni se svými drobnými starostmi i radostmi se stali Arbenovi blízcí, a tak pomáhal každému, kdo to právě potřeboval.

Ještě jedna pozoruhodná změna! Šéf, který nejednou prohlašoval, že nesnáší slabochy, zničehonic pociťoval nevysvětlitelné sympatie k vyměněnému Arbenovi. Sám šéf – ztělesnění železné vůle a štěstí, jež mu umožnily vypracovat se z poslíčka na milionáře.

Dnes však Arben viděl šéfa jinýma očima. Jakýpak šťastlivec vyvolený osudem? Vždyť je to nešťastný stařec, choulící se pod tíhou odpovědnosti. Každou vteřinu aby se o sebe strachoval. Co je v tom za štěstí? Za panovačnými příkazy a zákazy se skrývá panický strach; jeden krůček vedle, a dividenda společnosti proletí komínem. V tu chvíli skuteční majitelé koncernu, do té doby běžnému smrtelníkovi docela neznámí, a pochopitelně i konkurenti staříka Walnertona sežerou jako vlci raněného soukmenovce.

Hrozivého vládce podnikového Olympu teď Arben chápal stejně jako přestárlého Dona Flashe, vysloužilého kosmonauta, který jako jediný z bezpečnostního sboru bůhví za jaké zásluhy nebyl nahrazen standardním robotem s fotobuňkou.

Jednou Arben potkal laboranta Grinaua.

„Právě vás potřebuji,“ zaradoval se Arben. „Budete mít noční službu u toho nového přístroje.“

Mladík se bezděčně ohradil.

„Nebojte se,“ usmál se Arben, jenž si špatně vysvětlil jeho gesto. „Ve vašem věku jsem se také v ledačem nevyznal. K tomuhle však není třeba zvláštní kvalifikace. Hned vám všechno vysvětlím. Co je to s vámi?“

„Já… dnes opravdu nemohu zůstat,“ vyrazil ze sebe zoufale mladík. Vzápětí se mu vybavil odstavec vnitřního řádu Westernu, s nímž jej seznámili během zdlouhavé a ponižující počáteční přípravy zaměstnanců k výkonu povolání: „Neuposlechnutí přímého nadřízeného bude mít za následek…“

„A co se stalo?“

„Rodinné důvody… Říkal jsem vám, že…“

Arben svraštil čelo ve snaze upamatovat se na ten rozhovor, ale nic se mu nevybavovalo.

„Tak dobře, Grinane. Běžte domů,“ rozhodl nakonec.

„A kdy mám přijít?“

„Až budete moci.“

„Pro výpověď?“

Arben zavrtěl hlavou. „Nehodlám vás propouštět.“

‚A kdo vezme tu noční službu?“

„Já,“ odpověděl Arben.

Proč by nemohl mít službu přes noc jako za starých časů? Tomuhle chlapci, jak se zdá, něco neklape… To, co Arbenovi dříve připadalo úplně nemožné, teď považoval za samozřejmost.

Arben bezchybně dodržoval matematicky přesný plán činností. Jeho chladnokrevnost a důvtip se staly pověstnými. Zřejmě byly i příčinou neomezené důvěry, kterou do něj vkládal šéf. Zlí jazykové se nechávali slyšet, že se to neobešlo bez hypnózy, ale pár nepřejících se najde vždycky.

Někteří ovšem docela vážně věřili v tajemné schopnosti, kterými Arben vládl. Například slečna Sheila si zakrývala dlaněmi oči a odvracela se, kdykoli Arbena zahlédla. Nicméně je fakt, že to pokaždé dělala s laškovným úsměvem.

Arben si připadal jako nadčlověk, byl si vědom své pevné vůle a věřil si. Ať se pustil do čehokoliv, všechno se mu dařilo. Když měl řešit sebesložitější problém, od prvního okamžiku mu byla jasná podstata, chopil se toho nejzávažnějšího a podřízeným svěřoval druhořadé operace.

Hravě se stal přeborníkem Westernu v plavání, ačkoli mu do té doby byla voda lhostejná a ke sportu pociťoval téměř odpor. Mimochodem tohoto sportovního titulu dosáhl bez jakéhokoli tréninku. Jednou se prostě vydal do haly, v níž se nalézal sportovní areál. V bazénu se právě chystaly závody a Arben se rozhodl, že si také zasoutěží.

Šéf svému novému oblíbenci toleroval různé výstřelky, například to, že oblepil všechny stěny v oddělení bezbarvou umělou hmotou.

Videofon ve svém pokoji znovu odpojil, takže už ho Lindino zoufalé volání nezneklidňovalo.

„To je ale setkání,“ zvolal překvapeně Newmore. Překvapen byl upřímně, protože si tohle setkání nepřál a všemožně se mu vyhýbal.

„Máš pravdu,“ suše se usmál Arben a stiskl mu chladnou ruku. Čekal čtyři hodiny za rohem domu, kterému se říkalo mozkové centrum. Nebylo nic příjemného sedět v autě s rozbitým topením.

Celý zdřevěněl, ale netroufl si vystoupit, protože Alva se v poslední době stal ďábelsky citlivý. Kabina byla zevnitř vylepena ochrannou hmotou, tady byl v bezpečí. Škoda, že se z té hmoty nedá udělat i oblečení.

Arben se náhodou dozvěděl, že Newmore teď bývá v této budově. Den předtím se šéf mezi řečí zmínil, že fyzik Newmore se prosazuje ve vyšších kruzích, poněvadž se tam zajímají o jistý jeho vynález.

Arben se s ním už dávno chtěl sejít, ale Newmore byl nezastižitelný. Jako by ho obklopovala nějaká stěna. Nikdo z těch, na něž se Arben obracel, neznal adresu jeho nového působiště.

Co by si pomysleli kolegové, kdyby viděli svého sebevědomého nadřízeného, jak odevzdaně schovává nos před mrazem do límce? Arben seděl ve voze a čas od času se ohlížel. Alva zatím nikde.

Pohroužil se do vlastních myšlenek a málem Newmora propásl. Jeho molec na vzdušném polštáři plavně přijel až ke vchodu. Teprve když tohle černé torpédo ve tvaru kapky zasyčelo a plynule se spustilo na asfalt, Arben se probral. Vyskočil ze svého auta, třemi skoky překonal vzdálenost, jež je dělila, a vyšel zpoza sloupu zrovna ve chvíli, kdy Newmore otvíral pancéřované dveře.

Podle výrazu obličeje svého „klienta“ Newmore pochopil, že se rozhovoru nevyhne. Přesto se pokusil o výmluvu.

„Mám teď neodkladnou záležitost. Domluvíme se na nějakou vhodnější dobu.“

„Není mi známě, kdy by taková doba mohla nastat. Nechce se mi dál čekat a tebe není možné nijak sehnat.“

„Tak dobře,“ rozhodl se Newmore. „Měl bych pár minut.“ Ustaraně pohlédl na hodinky. „Ale tady je to trochu nepohodlné.“

Arben stál vedle něho a vypadalo to, že je připraven ho chytit, kdyby měl zaječí úmysly.

„Tady o dva domy dál je docela slušná restaurace,“ řekl fyzik a vzal Arbena za ruku. Arben pospíchal, aby co nejrychleji přešel to odkryté prostranství.

„Jak jsi mě našel?“ zeptal se Newmore, když usedli u stolku.

„Jel jsem kolem,“ nedbale utrousil Arben, „a najednou vidím známou tvář.“ Newmore zašilhal na jeho obličej zmodralý mrazem a neřekl nic.

„Jak se daří Alvovi?“ zeptal se po chvíli. „Doufám, že ti nedělá problémy.“

„Kvůli tomu jsem tě hledal,“ odpověděl Arben.

„Vzpomínáš si, jak jsme se domluvili? Pokus bude probíhat rok nebo o něco déle. To je možné, ale kratší doba nepřipadá v úvahu. Uběhly zatím jen dva měsíce.“

„Dnes jsou to šedesát čtyři dny.“

„To na věci nic nemění. Pochop, že jsem do té věci vložil veškerý svůj majetek. Kdybychom pokus přerušili, všechno by šlo do háje. Co ti teď chybí? Stal se z tebe nadčlověk a nevrazils do toho ani žeton.“

„Alva se chová divně. Ostatně ty bys mi mohl vysvětlit, proč ze začátku věnoval větší pozornost Lindě než mně, svému biologickému protipólu.“

„Cože?“ zeptal se Newmore se zájmem a postavil nedopitou sklenici na stůl.

Arben mu všechno vyprávěl. Newmore se živě vyptával na podrobnosti a pak se zamyslel.

„Snad se Alva nevyvíjí jinak, než jsem předpokládal?“ řekl si jakoby pro sebe. „Ne, tady jde o něco jiného!“ Bouchl do stolu, až láhev nadskočila. „Pochop to, ona na tebe příliš myslí, dokonce mnohem víc než ty sám na sebe.“

Rozrušený Arben sledoval jeho zamračenou tvář a nic nechápal.

„Linda ti nic neříkala?“ zeptal se Newmore nečekaně a zabořil se do křesla.

„O čem?“

„O mně a o Alvovi.“

„Nestýkáme se.“

„A co dřív?“

„Copak Linda o tom něco ví?“

„Teď se ptám já, nebo ty?“ vyjel Newmore zostra.

„Nikdy jsme o ničem takovém nemluvili,“ stejným tónem opáčil Arben.

„Tak dobře,“ uklidnil se Newmore a zdálo se, že došel k nějakému závěru. „Co vlastně ode mne chceš?“

„Vrať všechno zpátky, tak jak to bylo. Raději nikam nepoletím.“ Newmore mlčel. „Souhlasím s tím a přijmu s otevřenou náručí všechny své bývalé vady a závady,“ pokoušel se Arben žertovat.

„A jak si to představuješ?“ zeptal se Newmore ledově.

„Znič ho!“

„Uvažuješ jak malé dítě,“ Newmore pokrčil rameny. „Vždyť už jsem ti vysvětloval, když jsme ‚podepisovali smlouvu‘, že zničit Alvu poté, co se stane tvým dvojníkem, znamená zničit polovinu tebe, spálit polovinu každé buňky tvého těla. Jsi teď stále odvážnější, brzy na strach úplně zapomeneš.“

„Na ten už jsem zapomněl,“ podotkl Arben.

„Při minimální míře opatrnosti bude všechno v pořádku,“ pokračoval Newmore.

„Alva mě pronásleduje.“

„Nemusels to přijímat.“

„Takhle jsem si to nepředstavoval. Kromě toho, říkal jsi něco úplně jiného…“ Newmore pohlédl na hodinky. „Poslyš, přenes zase veškeré informace zpátky z něho na mne,“ Arben se rozpálil. „Zaplatím ti odškodné, jakoukoli částku… Ber to jako rozkaz!“

„Alva tedy zemře,“ kývl hlavou fyzik.

„Uděláš si jiného.“

„Dalšího Alvu už neudělám.“

„Ty už nechceš?“

„Nemůžu,“ odpověděl Newmore a chystal se vstát.

„Aha,“ Arben zrudl. „Teď poslouchej pravdu, ty darebáku. Nemáš na to, aby sis zaplatil dalšího pokusného králíka. Ten přijde na víc než pes.“

„Uklidni se,“ Newmore zvedl ruku. „Už jsi příliš sebevědomý.“

Kolem sedící hosté se po nich začali otáčet.

„Tak dost. Úplně jsi mě uklidnil. Copak já se mohu rozčilovat? Vyrobils mi přece železné nervy.“

„Nechovej se jako idiot. Přivoláš tím Alvu – a na mě si pak nestěžuj.“

„Ještě něco… Ve jménu našeho bývalého přátelství… Proč ses rozhodl postavit si základy kariéry právě z mých kostí?“

„Tobě to snad vůbec nemyslí! Popovídáme si, až zas přijdeš k sobě,“ řekl Newmore a zvedl se.

Arben bleskově převrhl stolek a chytil Newmora pod krkem. Řinčení rozbitého skla se smísilo s výkřiky hostů. Číšník se zkamenělým úsměvem se k nim hnal přes celý sál. Newmorovi se stěží podařilo stáhnout Arbenovy prsty z krku, ale cítil, že dlouho nedokáže vzdorovat jeho obratnosti a síle, ačkoli se považoval za docela slušného zápasníka. Během vteřiny jej Arben dostal pod sebe a přišpendlil ho kolenem k podlaze.

„Tak souhlasíš?“ zeptal se klidně, aniž bral na vědomí křik lidí, kteří se kolem nich shlukli.

„Pusť,“ zachroptěl Newmore.

„Zaškrtím tě jak kotě. Rozumíš? Zaplaťbůh mám síly dost.“

„Kde je policie?“ vyjekl hysterický ženský hlas. „On ho zabije. Pomozte mu přece!“

Nikdo se však neodhodlal zastat se potupeného Newmora. Všichni si s obavami prohlíželi Arbenovu atletickou postavu. Zdálo se, že vyzařuje sílu, vzbuzující strach. Možná že také zapůsobil pohled, kterým Arben pomalu přejel všechny přihlížející. Ti, co stáli nejblíž, začali couvat. Najednou jako na povel začal dav řídnout, hosté spěšně zamířili ke svým stolkům a vzájemně se vyhýbali pohledům.

„Vidíš to, aspoň za něco ti mohu být vděčný. Tak co?“ Arben znovu natáhl ruku k jeho hrdlu. „Dal jsem ti dost času na rozmyšlenou.“

„Dobře,“ vypravil ze sebe Newmore. „Táhni k čertu. Dám tě do původního stavu. Alvu teda pohřbíme.“

„Jaké mám záruky?“ zeptal se Arben stručně. Podíval se přitom na muže, který právě vešel do sálu a přicházel k nim zjevně zaujat skandálem. Setkali se pohledem. Dotyčný se zarazil, začal ustupovat a porážet židle.

„Mé čestné slovo.“

„Tak to by nešlo.“

„Tak mě pusť a popovídáme si jako lidi,“ škemral Newmore. „Stejně mě máš v hrsti.“

Arben zaplatil vyděšenému číšníkovi a vyšli ven. Newmore trochu pokulhával.

„Semhle,“ Arben ukázal, na koutek za zaprášenou palmou.

„Zítra bychom mohli začít,“ řekl Newmore a díval se někam stranou.

„To už je jiná řeč.“

„Máš auto polepené tou hmotou?“

„Samozřejmě. Udělal bych si z ní i oblek, kdyby to šlo. V tom případě bych si ani nedovolil vyrušovat Vaši Milost.“

„Tak tomuhle se říká vyrušovat,“ zamyšleně prohodil Newmore a prstem si ohmatal pořádnou podlitinu na krku.

„Pusť z hlavy malichernosti. Můžeš si sám za to, žes mě donutil provést důraznější opatření.“

„Nejlepší bude, když zítra přijedeš přímo ke mně.“

„Víš přece, kamaráde, že k tobě se člověk nedostane.“

„Vyplním ti propustku.“

Newmore sáhl do kapsy, vytáhl tenký zápisník, napsal několik slov, vytrhl stránku a podal ji Arbenovi. Ten si pozorně přečetl text a spokojeně kývl. V rohu lístku se vyjímal monogram, který, jak Arben dobře věděl, otevíral v podstatě kterékoli dveře.

„Dnes nic nepij,“ řekl Newmore a sledoval, jak Arben překládá lístek, „zítra ráno taky ne.“

„Ani vodu?“

„Mám na mysli whisky,“ vysvětlil Newmore.

„Tu už jsem neochutnal dva měsíce. Zapomněl jsem už, i jak voní.“

„Pokud vím, tak dřív, než vznikl Alva, tě docela zajímala.“

„Už nemám potřebu. Žádná tajná přání, všechno lze vyplnit silou rozumu.“ Poklepal si na čelo.

„A stal ses silný jako buvol.“

„K čemu to je? Chtěl bych žít jako všichni ostatní, společně s nimi se radovat i být smutný. Cítím se jako samolibá, ješitná exotická ryba v akváriu. Místy mám dojem, že ví krev mám teď studenou jako ryba. Mám jediný plán. Pochop,“ usmál se Arben důvěrně, „nahromadilo se mi tolik záležitostí, jedna neodkladnější než druhá… Lindu jsem neviděl celou věčnost.“

„To nic, však ji teď uvidíš,“ ujistil ho Newmore.

„Zapomeneme na to, co se stalo, Newmore,“ navrhl Arben. „Chápu, že ses nechal zlákat. Chápu to a odpouštím ti. Sám, když provádím nějaký pokus, zapomínám na všechno na světě. Neberu ohled ani na sebe, ani na ostatní. A co se týká ztrát, věř mi, že všechno, co mám, je tvoje…“

„Ničím jsem se nenechal zlákat.“ Newmore se upřeně zahleděl do jednoho místa. „Je to jen tvoje vina, že se ten pokus nedotáhne.“

„Pokus…,“ opakoval Arben. „Co je to za pokus? Připravuješ mě ke kosmickému letu…“

„Nic jsem před tebou netajil. Vyložil jsem karty hned na začátku. Mohls tehdy odmítnout.“

„Nevyložil jsi všechny karty,“ zavrtěl hlavou Arben. „Lindě jsi prozradil trochu víc.“

Newmorovi ztvrdly rysy a Arben poznal, že řekl něco, co neměl.

„Doufám, že teď už jsem volný,“ poznamenal Newmore a odhrnul široký list palmy.

„Na shledanou zítra.“ Arben mu ustoupil z cesty. „Počkej, nevypaříš se někam na kontinent, kam ti zafouká příznivý vítr?“

„Neodjedu. Nemusíš se bát,“ odpověděl Newmore a Arben poznal, že nelže. Vydal se k autu a došel k němu bez jediného ohlédnutí.

Vůz se prudce rozjel. Arben vypnul automatické řízení a sedl si za volant sám. Cítil potřebu něco dělat. Od zítřejšího rána se začne vytrácet neviditelná přehrada, která ho dělí od ostatních lidí. Arbenovi se honily hlavou nejrůznější myšlenky, a tak řídil mechanicky a nevěnoval cestě pozornost. Mimochodem, nebezpečí dopravní nehody nehrozilo. Jeho role řidiče spočívala jen v otáčení volantem, který byl napůl rekvizitou. Je to jen domněnka, že člověk může samostatně řídit vozidlo, ještě k tomu v městských ulicích. Tak tomu bylo kdysi. Nyní vůz v každém případě řídily přístroje. Lokátor sondoval trasu, informoval o překážkách v cestě i o pravděpodobnosti jejich vyskytnutí, ať už šlo o auto vyjíždějící z vedlejší ulice nebo kočku, která přeběhla přes cestu.

Arben sice vypnul automatické řízení, ale to mnoho neznamenalo. Automatickému řízení se udával cíl cesty, kam se potřeboval majitel dostat. Když Arben usedl za volant, mohl si podle vlastního výběru volit ulici, kterou pojede, ale to bylo všechno. Rychlost vozu, udržení směru jízdy, to všechno stanovovalo elektronické zařízení. Tím bylo docíleno naprosté bezpečnosti silničního provozu. Arben by přes největší snahu nemohl přejet ani toulavého psa. Jakékoli pohybující se těleso vůz objížděl, a pokud byla překážka nehybná a zahrazovala cestu, začal fungovat brzdový systém a vozidlo se zastavilo. Majitel mohl tisíckrát spěchat, to byla jeho věc. Mohl jet na důležitou schůzku, taky jeho věc. Ovšem předvídat sebemenší nebezpečí nehody, to byla záležitost infrabuňky.

Ulice střídala ulici, nové budovy jakoby se vznášející v beztížném stavu se střídaly se starými kamennými škatulkami. Arben nic z toho nevnímal. Pořád ještě žil nedávným rozhovorem s Newmorem. Dosáhl perného vítězství. Pochopitelně ani Newmorovi není nijak příjemné rozloučit se s Alvou, do kterého tolik investoval. Když Arben absorbuje zpět své biologické informace, Alvu tím zničí, to je nevyhnutelné. Bylo mu Newmora líto. Ale na druhé straně, proč by Arben měl ztrácet svou samostatnost? Newmore ho v řadě věcí podvedl. To by se mezi přáteli nemělo stávat. Ať si tedy srovnají účty. Je nejvyšší čas jednat.

Několik metrů před Domem ideálních služeb kupujícím Arben přibrzdil a zajel k chodníku. Pracovní doba končila, a tak kolem chodila spousta lidí. Neodvážil se vystoupit z auta, protože v davu se Alva mohl snadno skrýt a do posledního momentu by si ho Arben nevšiml. Kdyby kolem bylo liduprázdno, to by byla jiná věc, v takovém případě není riziko tak velké.

Arben si prohlížel obličeje chodců, kteří procházeli po chodníku. Právě kolem spěchal muž středního věku, ověšený balíčky, o neuvěřitelně vyboulené aktovce nemluvě. Z očí mu vyzařoval odevzdaný zármutek, způsobený pravděpodobně pracovními starostmi. Kdyby se ho člověk zeptal, určitě by o sobě prohlásil, že je nejnešťastnější na celém světě. Přitom ani netuší, že v tomhle překrásném autě sedí někdo, kdo touží po tom, aby se cítil zrovna tak… Ano, tenhle tolik úspěšný šťastlivec s růžolícím obličejem.

Deset kroků znamenalo můstek nad propastí. Arben si najednou všiml známé tváře. Paměť měl už dva měsíce absolutní. Bez námahy si mohl vybavit nejmenší detaily, staré třeba dvacet let. Tvář, kterou kdysi spatřil jen na okamžik, mu z paměti vystupovala jako podobizna na staré minci, kterou zručný numizmatik očistil kyselinou od nánosu staletí. Faktem je, že se tato schopnost vztahovala jen na příjemné vzpomínky. K čemu by byly ty nepříjemné? Ty jako by se rozpustily.

Dívka přejela auto lhostejným pohledem a pokračovala dál. Arben zabušil do silného předního skla. Otočila se. To patřilo jí? Proč by zrovna na ni někdo bouchal? Pokrčila rameny a chtěla jít svou cestou, když si na poslední chvíli všimla upřeného pohledu člověka sedícího za volantem. Přistoupila k autu. Uniforma jí padla přesně, na rukávu se vyjímal firemní znak DISK, což znamenalo Dům ideálních služeb kupujícím. Arben dívku poznal okamžitě. Minulý rok mu ji Linda ukázala v parku.

„Ta pracuje v našem oddělení.“

Dívka po něm tehdy sklouzla pohledem jako po nějaké neživé věci. Teď se nechápavě dívala na neznámého člověka, který gestikuluje, aby přišla blíž.

„Pracujete v parfumérii?“ zakřičel Arben skrz tlusté sklo.

Dívka kývla.

„Dělá s vámi Linda Loneová?“

Ukázala si nejdříve na ucho, potom na dveře, aby je Arben otevřel.

„Linda!“ zakřičel opět Arben a předstíral, že si nevšiml jejího posunku.

Když dívka uslyšela jméno své spolupracovnice, znovu kývla. Arbenovi se podařilo vysvětlit jí, co vlastně chce. „Máme přísného vedoucího. Sotva ji pustí…,“ podařilo se mu odezřít z jejích pohybujících se rtů. „Jen jí to vyřiďte,“ poprosil.

„Co jí mám říct? Kdo s ní chce mluvit?“ zeptala se dívka se špatně skrývanou zvědavostí v očích. „Řekněte, že přítel…“

„Cože?“ Měla dojem, že se přeslechla. Arben jí to zopakoval. Dívka rychle vykročila k obchodnímu domu. Než vstoupila na potůček pohyblivého koberce, který se vinul už od dveří, znovu se po tom divném člověku ohlédla.

Arbenovi vzrušeně tlouklo srdce. Tomuto pocitu se mu již podařilo odvyknout. Ze dveří obchodního domu vyšla Linda. Firemní čepeček se jí svezl na stranu a odhalil pramen kaštanových vlasů. Udělala několik kroků a zmateně se rozhlížela. Vtom si všimla Arbena a rychle došla k autu. Luxusní vůz ji překvapil. Arben otevřel dveře a podal Lindě ruku. Vzápětí dveře přibouchl.

Vyměnili si několik bezvýznamných frází, jako by se rozloučili včera, ačkoli uběhly víc než dva měsíce.

„Moje kolegyně tvrdí, že jsi divný.“ Linda si poklepala prstem na čelo a usmála se.

„Možná že má docela pravdu,“ řekl Arben vážně.

„Promiň,“ zarazila se Linda. „Plácla jsem to jen tak. Jak se teď cítíš?“

„Líp, mnohem líp.“

Linda po jeho odpovědi celá pookřála. „Takže jsi byl u doktora? Chlapík,“ pokračovala, aniž počkala na odpověď. „Co ti říkal?“

„Tak. Všelijaké hlouposti.“

„Ale ty je dodržuješ, viď?“

„Samosebou. Mimochodem, zítra se podrobím rozhodující fázi léčby.“

Arben byl Lindě vděčný, že ho nevyslýchá. Připravil si několik vět na ospravedlnění toho, že se tak dlouho neobjevoval, a byl rád, že jich nemusel použít.

„Budeme spolu mluvit dlouho?“ zeptala se ustaraně.

„Proč? Máte přísného vedoucího?“

„Jak to víš?“ podivila se Linda. „Pokud vím, nikdy jsem si před tebou nestěžovala.“

„Musíme si promluvit o vážných věcech. Obejdou se tam i bez tebe,“ uzavřel Arben.

„Tak dobře,“ řekla Linda po chvilce váhání.

Arben nastartoval. „Kam pojedeme?“

„Za město,“ navrhla Linda, „nadýchat se čerstvého vzduchu.“

„To je daleko,“ zavrtěl Arben hlavou.

„No tak kam chceš ty,“ souhlasila Linda.

Arben měl vůči Lindě pořád nečisté svědomí. Čas od času pohlédl na její jemné rysy, ozářené večerním osvětlením. O něčem soustředěně přemýšlela a položila si ruku na volant. Arben najednou dostal chuť přitisknout tvář na její snědé zápěstí.

„Ty moje maličká,“ řekl potichu.

„Je mi s tebou dobře,“ probrala se Linda z myšlenek a trochu se usmála.

„Máme před sebou celý večer. Podle chuti se projedeme, pak se někde zastavíme na večeři. Co bys řekla například italské restauraci? Prý tam mají fantastické špagety se sýrem.“ Arben si významně poklepal na kapsu.

„Arby, kdes vzal tolik peněz? A čí je tohle auto?“

„Moje, přesněji naše.“

„Vždyť dřív…“

„Nedělej si starosti,“ přerušil ji, „vydělal jsem si je poctivou prací. Za poslední měsíc jsem dostal hromadu žetonů.“ Podíval se na různobarevné ubíhající kupole na hlavní třídě a dodal: „Do jisté míry to souviselo s mou nemocí.“

„Tys měl tak vysokou pojistku?“ zeptala se Linda překvapeně.

„To ne, ale ta nemoc způsobila aktivizaci, nebo co, myšlenkových schopností. Prostě mi to začalo víc zapalovat. No a Western, když má z tebe nějaký prospěch, na peníze nekouká. Tak si dokonce myslím, že ani nemá cenu se léčit.“

„Neplácej nesmysly,“ okřikla ho Linda ostře. „Jak můžeš něco takového říct?“

„Dělal jsem si legraci, kočičko.“

„Takové legrace tě mohou přijít draho.“

Arben volil cestu nazdařbůh. Vůz sám věděl, co má dělat. Spolehlivě a hbitě polykal kilometry.

„To je dobře, že už zítra začíná to léčení. Žetony vem čert. Na tyhle hračičky,“ Linda pohladila vínový potah sedadla, „já nejsem. A ne abys zase někam zmizel, je ti to jasné? Kdybychom se znovu rozešli…“

„Nemusíme se rozcházet,“ řekl pomalu Arben, „stačí, abys jen malinko chtěla. Jak vidíš, existuje na světě jeden hlupák, který je ochoten vzdát se slávy, aby mohl klečet u tvých nohou…“ Arben se zakoktal a nevěděl, jak zakončit tu vzletnou větu. Linda zachránila situaci tím, že se hlasitě rozesmála.

Během večera hovořili o celé řadě věcí, ale nejvíc o budoucnosti.

„Víš co? Odjedeme,“ navrhl Arben. „Někam hodně daleko.“

„Někam k moři,“ zasněně pronesla Linda se zavřenýma očima.

„Třeba k moři,“ souhlasil Arben. „Budu pracovat na nějaké automatické stanici jako mechanik nebo údržbář, to už je jedno.“ Linda otevřela oči.

„Pochop, že nemám tušení, co se mnou bude po té léčbě, která mě čeká,“ vysvětloval Arben, když zachytil její tázavý pohled. Linda přikývla.

Město za okny auta vypadalo neskutečně jako přízrak, jako vidění ve snu. Stačí trochu se vzpamatovat a rozplyne se.

„Za týden můžeme odjet,“ řekl Arben a odbočil do uličky tak úzké, že vypadala jako soutěska. „Klidně už zítra. Mám toho tu po krk…“ Linda se odmlčela. Kolem rtů se jí začínaly rýsovat dvě smutné vrásky. Nemá tak jednoduchý a snadný život, jak by se mohlo zdát, pomyslel si Arben. Linda však byla statečná a nikomu si nestěžovala. „Zítra to nepůjde. Musím si ještě vyřídit pár věcí.“

„Souvisí to s tím tvým léčením?“ dovtípila se Linda.

Arben přikývl.

Newmore se už nepřipomínal, jako by se definitivně dohodli, a Arbenovi to docela vyhovovalo.

Linda by nedokázala slovy vyjádřit, co měla na srdci. Divná léčba, když se na jejím základě ztrácejí mimořádné rozumové schopnosti člověka, a ten se pak znovu zařadí do obyčejného šedivého průměru. Možná že genialita není nic víc než psychická úchylka. Jak zjistit, co vlastně staví génia nad ostatní lidi? Lindě se honily hlavou neucelené myšlenky, spíš jen jejich náznaky, které by sotva uměla zformulovat.

„Několik dní teď budu mít moc práce,“ řekl Arben a nahmatal v kapse čtyřikrát přeložený lístek ze zápisníku.

„Chápu, to nic, odjedeme později. To už bude skoro jaro.“

Vůz prudce zabrzdil. Před jeho tupým předkem vyběhl hlouček dětí. Žádné nebezpečí nehrozilo, protože všechny impulsy a rychlost byly propočteny od okamžiku, kdy auto odbočilo do této ulice.

„Poslyš, myslíš ty na mne?“ zeptal se Arben neočekávaně.

„Někdy,“ usmála se Linda.

„Často?“

„Dost často, ani si to nezasloužíš…“

„Tak tě prosím, abys na mne nemyslela,“ řekl Arben vážně.

„Skromnost je vlastnost velkých lidí.“

„Já si nedělám legraci. Nepřemýšlej o mně, ani na mne nevzpomínej… Alespoň v několika příštích dnech.“

„Ale proč?“ divila se Linda té neobvyklé prosbě. „Tobě není příjemné vědět, že na tebe myslím?“

„Nemůžu ti vysvětlovat, o co jde, ale později určitě… Až budeme spolu. Čemu se směješ?“

„Nesmíš se urazit.“ Linda se přivinula k zamračenému Arbenovi. „Jen jsem si vzpomněla na to podobenství s opicí. Kouzelník řekl jednou jednomu člověku: Jestli chceš, vrátím ti mládí a krásu. – To chci, odpověděl ten shrbený stařec. – Musíš však splnit jednu podmínku, řekl kouzelník. – Souhlasím se vším. – Je to jednoduchá podmínka, během pěti minut nesmíš ani jednou pomyslet na opici. To je všechno. Pět minut je přesně doba, která je nutná k tvému omládnutí.“

„No a co?“

„Kouzelník zmizel. Bohužel zjistil, že jeho podmínka je nevyplnitelná.“

„A co ten člověk?“

„Ten zůstal stejný – starý a nemocný.“

„Hm, paměť se nepodřizuje lidské vůli,“ řekl Arben prázdným hlasem. „Člověka je snazší zabít než ho zbavit paměti.“ Zarazil se a pohlédl na hodinky.

„Závěj času roztála jak březnový sníh,“ zarecitovala Linda.

„Pojedeme někam na večeři?“

„Moc se mi nechce.“

„Mně taky ne,“ přiznal se Arben. „Kam tě mám zavézt? Zpátky do DISKU?“

„Chtěla bych domů. Už je dost pozdě.“

Arben naprogramoval na pultu automatické řízení a odsedí od volantu.

Směrem ke kraji města ubývalo pouličního osvětlení a-nakupené domy byly ve tmě sotva k rozeznání. Staré budovy bez oken představovaly dědictví z doby, kdy se lidé panicky obávali, a je třeba přiznat, že celkem oprávněně, radioaktivního zamoření, jehož hladina stále vzrůstala. Takové domy teď vypadaly jako nevkusné krabice, ale zbourat je nebylo možné. Ostatně na předměstí nebyl vnější dojem tak rozhodující jako v centru.

„Vozils mě domů taxíkem, vzpomínáš?“ podotkla Linda, když vůz zastavil. „A teď už máš vlastní auto.“

Arben se díval skrz boční sklo.

„Pěkné vozítko. Mám k tobě prosbu, Arby. Až si do něj zase někdy sedneme, vyjedeme z města a zamíříme na pobřeží a ty ho pustíš na plný plyn. Slibuješ?“

Arben kývl, ale neodtrhl se od okna. Ulice zela prázdnotou. Tahle hruška by patřila do muzea, pomyslel si při pohledu na předpotopní lucernu, která se kývala ve větru a rozhazovala pod sebou nepravidelný žlutý kruh. Dávno spadané listí se střídavě objevovalo v osvětleném prostoru a zase se propadalo do mrtvé tmy. Bylo citelné chladno, každým dnem se dal očekávat sníh, ale stále ještě nespadla ani vločka.

„Úžasné auto, ještě jsem podobné neviděla,“ pokračovala Linda.

„Líbí se ti?“ Arben se otočil od okna.

„Kromě jediné maličkosti. Proč je kabina vylepená tou umělou hmotou?“ Linda přejela rukou po jejím nerovném blýskavém povrchu. „Podívej, jak je hrbolatá. Řekla bych, že ji snad lepili ručně. Co tím asi ten konstruktér chtěl říct?“

„Je to lajdáctví,“ souhlasil Arben.

„Co kdybychom ji sundali?“ Linda udělala gesto, jako by chtěla přilepenou vrstvu strhnout.

„Počkej. Tys přece neviděla žádné jiné auto tohohle druhu. Třeba je to teď móda.“

„To je jedno. Stejně je to nevkusné.“ Linda pokrčila rameny.

Reflektory vrhaly široký kužel světla. Arben přepnul osvětlení a kužel se zúžil na paprsek, líně dopadající na stařičký asfalt.

„Já už půjdu,“ řekla Linda po chvilce mlčení, během níž si prohlížela Arbena, jako by od něj něco čekala.

Arben otevřel dveře a sebevědomě vystoupil jako první.

„Doprovodím tě.“

„Tak nakonec ses přece rozhodl, že to nebudeš tajit,“ poznamenala vesele Linda a přijala nabídnutou ruku.

„Tak ty sis myslela…“ Arben se rozesmál.

Linda hlasitě klapala podpatky a ozvěna vracela cvakot z každého zákoutí. Arben šel vedle ní a dával si pozor, aby nešel napřed. Sám nedokázal pochopit, co ho přimělo k tomu, aby vystoupil z vozu. Byla to touha strávit ještě chvilku s Lindou? Možná snaha znovu se cítit jako normální člověk, který se nemusí připravovat na žádný kosmický let a může žít docela obyčejným životem. Jen ke dveřím a hned zase zpátky, předsevzal si přísně. Dva obrovské stíny se natáhly přes cestu a vyšplhaly na stěnu domu, kde splynuly s tmavou omítkou. Jeden byl štíhlý, druhý mužně ramenatý.

„Podívej, ani naše stíny se nechtějí rozloučit,“ řekla Linda a zpomalila. Oči se jí zaleskly. „My odjedeme pryč a naše stíny tu zůstanou. Navždycky budou spolu.“

„Dobrou noc,“ řekl Arben, když došli ke vchodu.

„Kdy se uvidíme?“

„Doufám, že brzy.“

„Budu čekat“

„Zavolám ti.“

Linda mu zamávala a ztratila se za ohybem schodiště.

Arben stačil udělat sotva tři kroky, když se naproti němu odlepila od stěny postava. Vynořila se odnikud a pohybovala se opatrně a neslyšné. Jít tímhle způsobem, aniž by se dotýkal spadaného listí, dokázal jen Alva – Arbenova druhá polovina, ztělesnění jeho starostí a neúspěchů, zbabělosti a nejistot, zředěný shluk antičástic, jakoby prodchnutý částí jeho osoby.

Postava kráčela pomalu a nezadržitelně jako sám osud.

Arben však nebyl pověrčivý ani fatalista. Když konečně potkal Alvu, získal onen klid, jehož se marně snažil dosáhnout, onu jistotu, o které hovořil Newmore, když ho přemlouval, aby souhlasil s přípravou na kosmický let… Mozek mu pracoval přesně jako na závěrečné zkoušce. Alva nedosahuje větší rychlosti než tři míle za hodinu. To je dobře. Úplně stejně je ovšem omezena rychlost Arbenova. A to je chyba. Zdaleka nejhorší je to, že Alva je ve výhodnější pozici. Jde napříč chodníkem a odřezává mu tak cestu k autu. To, že je Alva schopen takového manévru, Arbena překvapilo. Jako by někdo rádiem řídil jeho pohyby, blesklo mu na okamžik hlavou.

Jediná záchrana je auto, kabina, kterou si vlastnoručně vylepil ionizovanou hmotou. Ale jak se do ní dostat?

Alva ho mohl úspěšně pronásledovat, i když se pohyboval stejnou rychlostí. Newmore před začátkem přípravy Arbena přesvědčoval, že to není možné. Podvedl ho. Určitě ho bezohledně podvedl.

Říká se, že tonoucí člověk si během posledních několika zlomků sekundy vybavuje celý svůj život, počínaje dětstvím. Je to možné, ale Arbenovi v těchto okamžicích neproběhl hlavou kaleidoskop života. V paměti se mu promítl rozhovor s Newmorem, který se odehrál v nedávné minulosti. Bylo to vpředvečer dne, kdy Arben vstupoval do rádiobiologického kontaktu s Alvou.

„Alva ti prakticky nemůže být nebezpečný,“ řekl Newmore. „Při takové rychlosti…“

„Má rychlost nebude o nic vyšší.“

„V tom to právě je!“ Newmore odhalil pravidelnou podkovu bílých zubů. „Jsi inženýr, tak přece uvažuj. Osoba A běží za osobou B. Obě utíkají stejnou rychlostí. Dohoní snad někdy pronásledovatel svou oběť?“

Zpočátku se Arbenovi Newmorův argument zdál přesvědčivý, ale vnitřní hlas mu napovídal, že tu něco nehraje.

„Řekněme, že máš pravdu, pokud k tomu dochází na otevřené rovině, ale co ve městě?“

„To na věci nic nemění,“ pokračoval hned Newmore. „Budeš uhánět ulicí a to je všechno. Samozřejmě přeháním, když říkám uhánět. Budeš zkrátka důstojně kráčet, jako by se nic nedělo. Alva půjde neslyšně za tebou a přitom se vzdálenost mezi vámi nezmenší ani o krok.“

„A kampak budu důstojně kráčet?“

„Kam budeš chtít. Budeš mít milión možností. Můžeš dojít k nejbližšímu pohyblivému chodníku a ujet na něm. Můžeš zamířit k nejbližší stanici metra a nasednout do vagónu. Ostatně můžeš volným krokem dojít až do svého bytu, který si do té doby, jak doufám, polepíš tímhle.“ A podal Arbenovi tlustou roli ionizované plastické hmoty. „Je škoda, že se z toho pro tebe nedá udělat nějaký ochranný obal. V tom případě bychom se tady takhle nebavili.“

Ten rozhovor prolétl Arbenovi hlavou, když se vyhýbal Alvovi, jenž se zatím pohyboval poměrně pomalu. Arben šel co možná nejrychleji, aby získal čas. Když se pokoušel zrychlit krok, jakási pružná vlna ho tlačila do prsou. Omezovač rychlosti byl neúprosný.

„Máš jen jedinou povinnost, být opatrný. To znamená nevrazit do Alvy přímo nosem. Potom už by to s tebou opravdu dopadlo zle. Ve všech ostatních případech, jak už jsem ti vysvětlil, žádné nebezpečí nehrozí, věř mi.“ Po chvíli ještě dodal: „Máš ohromné štěstí. Zbavíš se starostí, všech svých chyb, získáš sebejistotu a odvahu. Později mi zatuhle službu budou lidi platit, kolik si řeknu.“

„Vypadá to, že chceš zavést tovární výrobu. Staneš se pohlcovačem lidských slabostí. Ze všech naděláš hrdiny.“

„A proč ne?“

„Dojde k tomu brzy?“

„Doufám. Zbývá mi jen Alvu zlevnit. Standardizovat ho. První prototyp mě přišel neuvěřitelně draho. A potom… V podstatě, nebudeš úplně sám…“

„Takže ty už jsi začal?“ zeptal se Arben, protože dobře znal nevypočitatelnost svého přítele.

„Zatím ne, bohužel,“ zavrtěl hlavou Newmore.

„Nemáš peníze?“

„Peníze jsou maličkost,“ mávl pohrdavě rukou Newmore.

„Vždyť už jsi všechny utratil.“

„Tak uvažuj. Boháči, kteří touží po klidném životě, mi poskytnou jakýkoli úvěr. Posuď sám, místo všech těch moderních lázní, vodoléčeb, všelijakých skotských střiků a podobných věcí přicházím já s perspektivou pokroku. Dodneška se moc nedařilo léčit nervové choroby…“

„Dobře, ale když budou všichni stejně odvážní, inteligentní a talentovaní, dojde k devalvaci.“

„Dřív byly spousty negramotných, a přece se ukázalo, že všichni jsou schopni osvojovat si znalosti. Já prostě vymazávám strach, jako se maže hadrem nápis na tabuli ve škole.“

„A najednou přijde někdo, kdo bude chtít tentýž nápis na té tabuli obnovit…“

„Stěží se najde takový podivín.“

„A co když ano?“ naléhal Arben.

„Zatím jsem se tou otázkou nezabýval.“

Alva cítí Arbenovu blízkost. Vypadá to, jako by byli mezi sebou svázáni neviditelnou nití. Stačí udělat krok stranou a Alva ten manévr napodobí.

Arben šel a ohlížel se. Až bolestně známá statná postava ho horlivě následovala. Obličej, který viděl nesčetněkrát v zrcadle… Utíkám sám před sebou. Copak to vůbec jde, utéct sám před sebou? mihlo se mu hlavou.

Auto stálo nedaleko. Černá naleštěná, karosérie se blyštěla pod svítilnou rozkývanou větrem. Úzký paprsek prostředního reflektoru bezmocně dopadal na zablácenou vozovku. V temné ulici ani živáčka…

Arben se každým krokem vzdaloval od kabiny vylepené ionizovanou hmotou, která znamenala záchranu. Obrátit se směrem k vozu však znamenalo střetnout se s Alvou. Pohyblivé chodníky jsou v noci vypnuty. Zbývá poslední naděje – metro.

Nikdy předtím by Arben nebyl řekl, že ulice, v níž Linda bydlí, je tak dlouhá. Možná že mu to tak jen připadá, poněvadž si za poslední dobu odvykl chodit pěšky.

Když Arben ucítil, že začíná prochládat, pokusil se zahřát během. V tu chvíli ho neviditelná pružná vlna udeřila do tváře tak silně, že mu vyrazila dech, a Arben se na okamžik zastavil. Ta zastávka ho stála tři nebo čtyři drahocenné metry. Vzdálenost mezi nimi se zmenšila, a když Alva vyšel ze tmy do osvětleného kruhu pod lucernou, bylo ho vidět do všech podrobností. Je bledý jako smrt, pomyslel si Arben. Není divu, že se Linda při setkání s ním tak vyděsila. Zdá se, že Newmore něco nedomýšlel.

Ještě štěstí, že je ta ulice rovná. Jakákoli zatáčka je pro Alvu výhodou, protože si může zkracovat úhly. Pro tenhle beztížný obláček s lidskou podobou neznamená kamenná zeď žádnou překážku.

Nezbývá než jít a jít, ale Arben si byl vědom, že mu síly musí rychle ubývat. Je uvězněn v kamenné džungli města.

Sám si nasadil tyhle okovy, od nichž mu vychytralý Newmore schoval klíč.

Srdce mu tlouklo pomalu, ale ten tlukot se bolestivě rozléhal po celém těle. Byl to pocit, na nějž se mu už podařilo úplně zapomenout. Trvalo mu určitou dobu, než si uvědomil, o co vlastně jde. Byl vzrušen. Za poslední dva měsíce nebyl tak vzrušen ani jednou. Znamená to, že se mu začínají vracet bývalé slabosti. Arben se snažil ze všech sil se uklidnit. Každým vzrušením napomáhal svému pronásledovateli. Za posledních několik minut Alva viditelně ožil. Pohyby nohou v magnetických botách se zrychlily, nepřítomný pohled upíral přímo na Arbena, a dokonce natáhl ruku, jako by chtěl zachytit druhou polovinu svého já, jež mu unikala.

Arben měl dojem, že ta honička trvá od nepaměti, že už celou věčnost běží touto děsivou ztichlou ulicí, běží, ačkoli únavou sotva plete nohama, a pronásleduje ho klubko starostí a zklamání, před nimiž se nemá kam schovat a kam utéct.

Vpředu se zabělala kupole s neonem na vrcholku. Neon vytrvale svítil do mrazivé noční mlhy a nad ním, jen o kousek výš lhostejně pomrkávaly hvězdy. Stanice metra. Konečně! Teď projde úzkým vchodem, vhodí žeton do úzkého otvoru automatu a turniket jej nešetrně posune na eskalátor, běžící do podzemí k vlakům. Arben dokonce pocítil něco jako lítost. Jako by Alva nebyl uměle vytvořenou antihmotou, imitující jeho osobu, nýbrž myslícím živočichem. Měl pocit, jako by naivního Alvu přechytračil, jako kdyby ho podvedl. Jako kdyby pomáhal slepci přejít frekventovanou ulici a uprostřed ní mu utekl. Bylo to zvláštní. Litoval Alvu jako mladšího bratra, jako část svého já, i když ne zrovna tu nejlepší. A nebylo tomu tak doopravdy? Nitro mu zaplavil radostný pocit, že Se mu podařilo uniknout smrtelnému nebezpečí.

Připadalo mu podezřelé, že u vchodu nikoho nevidí. Obvykle i v nejpozdnějších hodinách se aspoň dva tři tuláci zahřívají u teplého proudu vzduchu, který chrlí klimatizace otevřenými dveřmi. Ucítil závan suchého teplého vzduchu mírně načichlého olejem a ještě něčím nepříjemně nasládlým. Čtyři mramorové schody. Arben strčil do dveří. Zavřeno. Ze všech sil vrazil do dveří ramenem, ale uvědomil si, že to nemá nejmenší smysl. Udeřil pěstí do plastikové výplně. Pohled na zakrvácenou ruku ho přivedl k vědomí. Opravuje se stanice? Ostatně jaký to teď má význam? Teprve nyní si všiml maličkého lístku, šikmo přilepeného na sloupu: Ve stanici se provádí testování radioaktivity vzduchu. Nejbližší stanice podzemní dráhy… Arben se odvrátil. Nejbližší stanice metra ho nezajímala. Aby se k ní dostal, musel by odbočit V takovém případě se jeho šance na záchranu rovnala nule. Jedině na přímé trati měl naději vyhrát svůj závod a utéci svému pronásledovateli.

Alva se nezadržitelně přibližoval. Arben odhadoval jeho rychlost na ony maximální tři míle za hodinu – průměrnou rychlost průměrného chodce. Dokonce nabyl dojmu, že Alvovi zčervenaly tváře. Ne, to asi budou jen náhodné rozmary nočního osvětlení.

Překvapivě mnoho maličkostí dokáže člověk vnímat v posledních zlomcích sekundy, které mu zbývají. Není tahle skutečnost podobná tomu, že zápalka těsně před tím, než zhasne, jasně zaplápolá?

Arben se přitiskl ke sloupu. Hloupý konec. Ale vždyť byla hloupá celá ta myšlenka s Alvou a s kosmickým letem! No co, přichází tedy zúčtování. Jak říká Newmore: „Za všechno v životě se musí platit. Když ne žetony, tak vlastní krví. To je ten největší zákon, který jsem objevil.“

Alva vkročil na první schod. Vkročil – to by řekl každý nestranný pozorovatel. Té iluzi se poddal i Arben. Velmi dobře věděl, že Alva, jakmile před sebou zaregistruje nerovnost, jednoduše se nad ni vznese, jako se vznáší pára nad kypícím čajníkem, a jeho nohy jen napodobí kroky. Přitom však magnetické podrážky nedávají Alvovi možnost úplně se odpoutat od země a vznést se příliš vysoko.

Jak přesně teď pracuje rozum! Kolik by toho ještě mohl vykonat pro Western! Vždyť mu opravdu šlo o to, něco vykonat! Během tří sekund se však tohle těleso, jdoucí vycházkovým tempem, k němu přiblíží na dosah a bude všemu konec.

Opravdu, před vlastní slabostí se nedá utéct a před nečistým svědomím není, kam se schovat. Vždyť to přece bylo tak dávno… Existuje, k čertu, vůbec nějaká definice „dávna“? Před Arbenem vyvstala tvář Charlieho, znetvořená smrtelným strachem.

Stalo se to dávno, ve druhém ročníku studií. Krasavec Charlie studoval v paralelní skupině a neustále všechny zastiňoval svou obratností, úpravným zevnějškem, vždycky byl pečlivě oholen, a to i během studijních expedicí, kdy všichni zarůstali strništěm. Charlie měl pochopitelně největší úspěch u představitelek krásného pohlaví. Jinak tomu ani být nemohlo. To byla jen jedna stránka věci, a je třeba uznat, že ta nejméně důležitá. Mnohem nepochopitelnější bylo, že si Charlie přes všechny své nespočetné záliby našel čas na to, aby byl pořád prvním z prvních. Je to talent, říkali jedni. Je to vychytralost, krčili rameny druzí. Ať tomu bylo jakkoli, nikdo nedokázal vyřešit komplexní technický problém lépe, než Charlie Canzone, a když do institutu přijela inspekce z Centra, vedení vždycky postavilo Charlieho do první linie, aby čelil její palbě. Arben dlouho vytrvával, ale sžírala ho závist. Byl si dobře vědom toho, že se svým průměrným nadáním sotva může soutěžit s oslnivým talentem Charlieho. Arben byl pečlivý, nesmírné pečlivý, ale výsledky, jichž dosahoval mnohadenní dřinou, byly pro miláčka štěstěny Charlieho hračkou. Kromě toho technická řešení, která Charlie předkládal, svou logikou a nápaditostí daleko překonávala jakékoli Arbenovy projekty. Dřevorubecký styl – tak se jednou vyjádřil examinátor, když posuzoval návrh uličního podchodu, který mu Arben předložil.

Tehdy bylo horké červencové poledne. Všichni byli zemdlení vedrem, neobvyklým v této zeměpisné šířce. Arben, jenž se narodil na severu, se cítil obzvláště mizerně. Nejdřív se dlouho toulal po cvičném letišti a pak vstoupil do hangáru. Chvilku stál u vrat, než si oči zvykly na pološero. Byl tam chládek, a tak rozhodným krokem vešel do haly. Vzápětí se zarazil. Přímo před ním, uprostřed zlatého slunečního kuželu, který dopadal ze stropu, stál Charlie. Arben se zadíval pozorněji. Charlie s vážnou antickou tváří něco prováděl u katapultu. Asi má zítra letět, napadlo Arbena.

Princip činnosti katapultu byl jednoduchý. Hrozilo-li nebezpečí, zmáčklo se tlačítko, poklop kabiny se otevřel a pilot byl obrovskou silou vymrštěn vzhůru. Mechanismus byl naprogramován, takže v nutných případech mohl zasáhnout i automaticky, jako v tom legendárním případě, o němž se vyprávělo.

Charlie se zřejmě zabýval automatickým spuštěním katapultu. Arben věděl, že při požáru dochází k chemické reakci, která způsobí sepnutí mechanismu katapultu. Charlie si to zřejmě nedokázal přesně představit a chtěl ten proces prakticky pochopit do všech detailů. Arben se podíval zblízka. Charlie se skutečně zabýval nějakými chemikáliemi. Asi chce tu reakci sám vyzkoušet.

„Chci mít jasno, zda může tahle věc pracovat samostatně,“ kývl směrem k vysokému křeslu, které se podobalo trůnu.

Charlie nedbalým pohybem zapnul hlavní vypínač, přiskočil ke cvičnému katapultu a hbitě se ponořil do křesla. Komise později zjistila, že se rozhodl vyzkoušet funkci nové sloučeniny, kterou sám vyrobil.

Shora dopadaly sluneční paprsky a tenký měděný drátek ve zkumavce se blýskal. Než si Charlie sedl do křesla, postavil na stojan přesýpací hodiny.

Nazlátlý pramínek písku se sypal do spodní baňky a odměřoval určených pět minut. Charlie si chtěl ověřit, do jaké míry je jeho nový systém spolehlivý. Byl přesvědčen, že tato sloučenina nebude schopna za pět minut rozleptat spoj, a tím spustit katapult. K takovému ověření stačilo zatížit křeslo libovolným závažím, ale Charlie bez rozmyšlení usedl do křesla sám. Ledacos se mu dalo vytknout, ale odvahu mu nikdo upírat nemohl.

Charlie stlačil opěradlo a shora se spustil průsvitný pří-klop z tvrzeného plexiskla. Charlie vypadal jako kosmonaut v kabině rakety – klasický obrázek z dětské knížky, kde se skoro na každé straně objevovali takoví nasládlí krasavci.

Tak tohle už bylo zbytečné, řekl si Arben v duchu, když se podíval na masivní příklop. Vejtaha jeden!

Zlatavá hromádka písku na dně baňky pomalu rostla. Měděný drátek se natolik ztenčil, že byl pouhým okem sotva viditelný.

Tak už slez, to stačí, chtělo se Arbenovi vykřiknout, ale nevykřikl. Možná i proto, že příklop, pod nímž Charlie seděl, byl zvukotěsný.

Arben jako začarovaný sledoval tenoučký pramínek písku. Konečně se přestal sypat. Pět minut uběhlo. Charlie se na Arbena usmál a zamával mu, jako by ho zdravil. Potom uchopil rukou opěradlo…, ale příklop se nezvedl.

Zaseklo se to, pochopil Arben. Přes lesklé plexisklo uviděl, jak Charlieho krásná tvář zbledla. Narovnal se v křesle a vší silou nalehl na překážku, ale hermetický kryt se nepoddával. Sloužil k pokusům v jedovatém prostředí a odtrhnout ho rukama bylo prostě nemožné.

Charlie na Arbena gestikuloval směrem k ovládacímu pultu. Něco křičel, ale nebylo slyšet ani slovo. Nicméně Arben pochopil, co po něm chce. Zajít k panelu a stisknout havarijní tlačítko „Stop“. Tím bude katapult blokován. Chvíli Arben dělal, že mu vůbec nerozumí. Rozhazoval rukama a tvářil se soustrastně. Charlie, jenž se uměl vždycky báječně ovládat, však gestikuloval natolik jasně a srozumitelně, že Arben nemohl déle váhat.

Anděl v pasti, napadlo Arbena. Současně si uvědomil, že mu Charlie, až se dostane ze zajetí příklopu, neodpustí ani sekundu toho váhání.

Měděný drátek už nebylo vůbec vidět, když Arben pomalu natáhl ruku k tlačítku „Stop“. V tom okamžiku se ozvala ohlušující rána, jako by mu přímo u ucha praskla obrovská struna. Pod sedadlem zavířil smrtonosný oranžový plamen a výbuch se dral vzhůru. Průsvitný kryt odletěl na tři metry daleko. Pozdě. Do vzduchu se zařízl děsivý výkřik. Ten hlas patřil Charliemu nebo Arbenovi?

Vysoký vlnitý strop haly temně zaduněl pod několikatunovým úderem. Křížová konstrukce, která nepočítala s takovým zatížením, se zachvěla. Úlomky plexiskla se sypaly dolů a jeden z nich bolestivě udeřil Arbena do ramene. Arben zaklonil hlavu a jako zkamenělý, neschopný jediného pohybu se díval vzhůru. Nahoře se rozlévala hrůzná skvrna, skrz niž se prodíraly sluneční paprsky. Arbenovi dopadla na košili těžká kapka. Jako smyslů zbavený ji rozmázl prstem, potom si rychle otřel ruku do hadru, který před deseti minutami používal Charlie, a zděšeně se vyřítil z haly.

Arben se přitiskl zády ke stěně s roztaženýma rukama. Alva vystoupil po schodech a beze spěchu se přibližoval ke svému dvojníkovi. Arben vypadal, jako by byl vklíněn do stěny. Najednou se od ní neočekávaně odtrhl a zrovna tak pomalu se vydal kolem kruhové kopule. Pohled na obě postavy připomínal zpomalený záběr pronásledování. Kdyby se zrychlil běh filmu, divák by viděl zoufalý závod, při němž byl v sázce život. Nešlo však o film, ani žádný divák nesledoval tu tichou podívanou.

Alva, jako by to čekal, se odhodlaně pustil stejným tempem za svou druhou polovičkou, která mizela za ohybem. Sunul se kolem plastikové stěny a neměl možnost skrz ni proniknout, zkrátit si cestu po přímce a skoncovat s tou zdlouhavou honičkou.

Arben si uvědomoval, že mu osud daroval ještě několik minut. Ne víc než několik minut. Na kruhové dráze byl Alva ve výhodě. Zdálo by se, že při shodné rychlosti obou pronásledovanému nehrozí žádné nebezpečí, snad kromě toho, že by po určité době mohl padnout vyčerpáním. Arben dobře věděl, že je tomu jinak. K rozuzlení musí dojít daleko dříve. Tohle není závod na přímé trati, kde mohl uhánět dopředu a nemyslet při tom na nic. Při kruhovém pohybu měl Alva značnou výhodu v tom, že se mohl okamžitě obracet do protisměru a současně se přibližovat ke své oběti. Arben pochopitelně nedokázal reagovat stejným způsobem ihned, a tak se vzdálenost mezi nimi zmenšovala. Byl by Arben vůbec schopen konkurovat v dokonalosti strategie kybernetickému systému, jakým byl Alva? Kromě toho Alva registroval sebemenší pohyb svého dvojníka, vypočítával, kterým směrem povede jeho následující krok, a na tomto základě budoval další plán pronásledování.

Arben se bál ohlédnout. Měl dojem, že cítí na zátylku těžký dech, přestože Alva samozřejmě nedýchal. Nervy. Nebyl by si pomyslel, že ocelové nervy, dárek od Newmora, selžou zrovna v poslední chvíli, v tom nejdůležitějším okamžiku. Vybavuje se mu kdejaký nesmysl, dokonce vyplul na povrch i Charlie, krasavec Charlie. Celý život se snažil utéct před tímto zjevením, které ho trápilo, pálilo každou noc a nedávalo mu pokoj. O Charliem však nemohl vyprávět nikomu, nemohl se svěřit ani nejbližšímu člověku, Lindě. Kdyby se s někým o své tajemství rozdělil, určitě by se mu ulevilo. A vtom přijde Newmore s takovou lákavou nabídkou – přenést na nemluvícího Alvu všechny ty palčivé vzpomínky, trápení, všechno, co ho jitří a co mu brání v tom, aby se stal spolehlivým kosmickým pilotem.

Několikrát obešli kupoli stanice metra. Noční klid narušovaly jen Arbenovy kroky, Alva se pohyboval neslyšně. Po každém okruhu se vzdálenost mezi nimi zkracovala.

Jen zázrakem Arben uhnul před nataženou nehmotnou Alvovou rukou, která slabě jiskřila. Ucítil kouř a bunda se na něm vzňala. Kolem se šířil odporný zápach spálené vlny. Zděšeně bundu odhodil.

Roztřeseným krokem kroužil kolem kupole a zoufalým pohledem přejel nejasný rozplizlý obrys dlouhé, rovné ulice, po níž sem před dvaceti minutami přišel. Na samém konci té ulice si spíš domyslel, než viděl, úzký paprsek prostředního reflektoru svého vozu. Vtom mu skvělá a přitom jednoduchá myšlenka oživila uhasínající vědomí. Vždyť může odbočit a vydat se tou ulicí ke svému autu. Alva se za něj pochopitelně zavěsí, ale to už nebude tak hrozné. Po rovině a ještě k tomu na tak krátké vzdálenosti ho Alva sotva dožene.

Odvážně změnil směr, odpoutal se od kopule, která ho zachránila, a vydal se po ulici. Snažil se příliš nepohybovat rukama, aby nezavadil o Alvu, který šel těsně za ním.

Každým krokem se teď Arben blížil záchraně. Auto stálo nedotčené tam, kde ho Arben nechal, když šel vyprovodit Lindu. Ta už asi spí. Možná že si čte. Volání dálek nebo Cestu ke štěstí. Odebírala takové časopisy. Nebo Večerní snění, podprůměrný časopis, tištěný bůhvíproč na žlutém plastiku.

Potřebuje čas, aby stačil otevřít dveře, nasednout a zabouchnout, aby se Alva nestihl protáhnout. K vozu mu zbývá patnáct kroků, deset, dva… Arben trhl dveřmi směrem k sobě a upadl na podlahu kabiny. Zaslechl ránu, podobnou výbuchu, a bílý záblesk ozářil všechno kolem. Silná bolest ho bodala do zátylku a v palčivých vlnách se rozlévala po celém těle. Pružina však fungovala bezchybně a dveře se zaklaply těsně za Arbenem.

Když přišel k sobě, potichu zasténal. Měl dojem, že se mu hlava rozskočí na kousky a bezvládné tělo je jen pytel naplněný vatou. Vtom si vzpomněl na pronásledování a svou zázračnou záchranu. S vypětím sil se zvedl na rukou a podíval se předním sklem ven.

Vzápětí sebou trhl zpátky. Pozoroval ho bledý přízrak, přilepený na skle. Vždyť jsem to já! Ne, to není zrcadlo. Alva si s tupou houževnatostí vybral místo, odkud měl k Arbenovi nejblíž. Nehybná tvář připomínala masku, rukama lačně objímal chladič. Alva nehybně čekal na svou oběť, až vyjde ven. Trpělivosti měl na rozdávání.

Arben si vydechl, jak si člověk dokáže vydechnout jen po zažehnání skutečného nebezpečí. Pohladil prstem odlepený růžek fólie a pečlivě jej přimáčkl ke stěně kabiny. Chviličku si odpočinul a zapnul startér. Vůz se rozjel. Alvův obličej sklouzl z předního skla a jeho tělo pomalu sjíždělo z chladiče.

Když auto nabralo rychlost, Arben se ohlédl. Alvova osvětlená postava se rychle ztrácela v dálce.

Arben si zapálil a ulevilo se mu. Nicméně v zátylku ještě pořád cítil tupou bolest.

Takže pokus zbavit se Charlieho nevyšel. Ten mrtvý mu stále nedával spát. Dokonce i Alva ho dokázal zbavit jeho opakovaných návštěv jen na dva měsíce. Znepokojivé vzpomínky se zase vracely…

Newmore vešel do laboratoře v mizerné náladě. Těžcce dosedl na židli. Tak krásně rozběhnutý pokus, a teď ho přerušit, prostě škrtnout. Alva se rozsype na elementární částice a přestane existovat

Kolik bezesných nocí, kolik nadějí a peněz do něj vložil. Všechno půjde k čertu!

Newmore si opatrně ohmatal krk. Po dnešní skandální scéně v restauraci měl zpočátku na Arbena nesmírný vztek, ale sám se divil, jak brzy ho rozčilení přešlo. Místo něj začal Arbena litovat. Navíc nejasně tušil blížící se neštěstí, o jehož nevyhnutelnosti ho přesvědčilo inženýrovo zmatené vyprávění, jak Alva začíná dělat nepříjemnosti. Jen jestli to vyprávění nebyl jen výplod jeho fantazie. Znamená to, že se do Newmorových výpočtů vloudila nějaká chyba a Alva se nechová tak, jak předpokládal. Možná je tím vinen Arben. Podivín a zbabělec. Dokonce se odmítl účastnit letů. Vždyť Alva je hloupý jako obyčejný robot a není problém na něj vyzrát. Sebejistota, kterou Arben během posledních měsíců získal, se obrátila proti Newmorovi.

Teď už bylo pozdě přemýšlet, kdo měl pravdu a kdo zavinil neúspěch. Newmore dal své slovo a dodrží ho. Alva musí zemřít a Arben se vrátí do svého původního života, nezáviděníhodného života.

Newmore vstal a prošel se po místnosti. Už byl čas dojít k panelu a zmáčknout páčku, ale nevědomky ten moment oddaloval.

Hlavou se mu honily neobvyklé myšlenky, které ho vzrušovaly a zbavovaly obvyklého vnějšího klidu, jenž byl ovšem jen zdánlivý. Také hladina jezera vypadá ocelová, jako by ji nic na světě nedokázalo zčeřit. V hloubce pomalu plynou oblaka, stromy na břehu; si lhostejně prohlížejí vlastní odraz, hladina se zdá neporušitelná. Zafouká však vítr a je po klidu.

Zrovna tak Newmorův svět, přesně vypočítaný svět. Spolehlivě opancéřovaný nevyvratitelnými zákony. Vzorce jsou sice nekonečně složité, to je pravda, ale vždyť tohle přece nevyvrací jejich správnou podstatu. Za to, že jsou správné, by Newmore dal hlavu. Tak v čem je ten problém? Proč se Alva chová tak nepochopitelně? Není důsledku bez příčiny, jako nebývá kouře bez ohně. V čem tedy udělal chybu, když fyzikální podstata konstrukce je správná?

Překvapen nenadálou myšlenkou se zarazil uprostřed laboratoře. Určitě je to tak. Určitě nejde mechanicky rozdělit člověka na dobro a zlo, na vady a ctnosti. Jedině všechny vlastnosti bez výjimky vytvářejí onu tajemnou slitinu, kterou nazýváme lidskou osobností.

Alexandr Petrin

MÁMENÍ

Přeložil Jaroslav Piskáček.

Doktor hodil Sapožnikova na operační stůl, jakýmsi blýskavým dlátkem mu začal podebírat a vydloubávat žebra a bručel:

„Takovejch žeber sem nandají! Člověk aby se s tím pak babral! A jak na fest je přidělali…“

Několik kusů ledabyle odhodil do kbelíku pod stolem. „Co bude s tamtěma?“ zašilhal po nich Sapožnikov znepokojeně. Bylo mu líto jeho vlastnictví, ale na druhé straně se bál, aby doktora neurazil.

„Ty už jsou na nic,“ zahučel doktor. „Kluci od nás se stejně už dávno smějou, proč se dává tolik žeber. Zřejmě chce někdo plnit plán… A my pak s tím máme jedině trápení. Kdyby jich dali pět nebo řekněme deset, taky by to drželo…“

Nakoukl Sapožnikovovi do hrudní dutiny a zeptal se: „Hele, nešťoural ses tam sám? Ty se snad vyznáš v medicíně, šéfe?“

„Ne-e,“ hlesl Sapožnikov odevzdaně. „Já dělám opraváře. Televizory. Rádia. A taky ledničky… Spravuju i zahraniční typy. Ale medicínu – to ne…“

„No, ono je to vidět!“ přikývl doktor, zapálil si a s cigaretou v koutku úst se znovu sklonil nad Sapožnikovovou hrudní dutinou.

„Ka-ma-rá-de, tam to vypadá!“ pokýval hlavou. „Vyplivl ti motor. Ten musí přijít vyměnit! A spousta jinejch věcí… Teda, to bude makačka! No, ukaž průkaz!“ Rozevřel Sapožnikovovu legitimaci a zamumlal: „Záruční doba prošla… Tady sice píšou bůhvíjakou životnost, ale podle našich zkušeností je to docela jinak. U nás počítáme tak třicet let – a šmytec. Organismus se totiž opotřebovává… A potom taky – některej člověk si užívá, dopřává si koňáček, a z toho jsou pak všelijaký poruchy… Tak jak, šéfe, vyměníme to?“

A začal mu vytrhávat srdce. „Opatrnějc, brácho,“ vyděsil se Sapožnikov. Ale doktor bohorovně odtušil:

„Neraď! Všecko bude v pořádku jako brambory v řádku!“ Vytáhl Sapožnikovovo zbrusu nové srdce, uložil si je do kufříku, pak se chvíli přehraboval v nějaké truhličce, pootevřel dveře do sousední místnosti a zavolal:

„Naďo! Tady někde bylo srdce, měl jsem ho přichystaný v zelený truhličce. Kdo ho vzal? Vaška? No počkej, já si tě podám! On myslí, že ho schovávám pro něho! To jsou dneska hrozný lidi! Jak něco není přibitý, hned to čmajznou. No nic!“

Vzdálil se a za chvíli se vrátil s jakýmsi vetchým, ošuntělým srdcem, v němž Sapožnikov ihned poznal srdce Peťky Kravceva, který se nedávno příšerně namazal u příležitosti slavného Dne rybářů.

„To je Peťkovo, že jo?“ zeptal se bázlivě. „A bude se… tento… hodit?“

„Neboj, svoje si zastane,“ uklidnil ho doktor. „S tímhle srdcem nachodíš ještě pěknejch pár kilometrů… Hele, kde dělá tvoje paninka?“

Když slyšel, že Sapožnikovova žena pracuje na jatkách, viditelně ožil.

„Poslechni, šéfe… Nemohla by mi tu a tam splašit drobet jater? Takový tři čtyři kila? Neboj se, já to nechci zadarmo. Víš ty vůbec, co všechno ti tady hapruje? Máš zastaralej typ organismu, takovejch už dneska moc neběhá. Všecky náhradní díly se teď vyrábějí na větší rozměry… Jo, kdyby si s tím člověk dal to shánění, šlo by to nějak sfouknout. Zatím choď s tímhle, já ti pak namontuju něco jinačího. Budeš mi do smrti vděčnej… Hele, chtěl bys srdce z dovozu? Z fotbalisty? Štyrtakt? Ležel tady u nás jeden cizí fotbalista s rýmou a kluci ho sakumpikum vykuchali… Momentálně má jeho srdce Serjožka. Když s ním rozumně promluvíš, přenechá ti ho. Ale hlavně promluv se svou paninkou o těch játrech a můžeš se na mě spolehnout. Kdybys chtěl, namontoval bych ti náhradní pár ledvin. Do zásoby… Znáš Varanova z obchodního úseku? Ten si ledviny dočista zhuntoval, tak mu jich dali rovnou šest – a jakej je dneska pašák! A přijď přímo, nemusíš se předem objednávat, řekni, že jdeš za Šaškou… Nebo víš co? Zajdi rovnou ke mně domů… Svý starý jsem přidělal dva žaludky… Tak nadechni se! Ňák to nesedí, kontakty nespínají… Marná sláva, holt je to velký.“ Doktor mávl rukou.

„Ale to nevadí, já ti ufiknu takovejch dvacet metrů střev a hned bude místa dost… Stejně je jich tu nacpáno zbytečně moc. Propojím to zkratem, říká se tomu přímý spojení… A tadyhle na to místo strčím provizorně tužku a přivážu ji provázkem – zatím můžeš chodit tak, potom ti od kluků něco seženu.“

Sapožnikov vyděšeně otevřel ústa, chtěl něco vykřiknout a… probudil se.

Poněkud nadměrné pohoštění připravené jedním zákazníkem způsobilo, že Sapožnikova přemohla dřímota v jakémsi průchodu, kousek od bytu lékaře, který už druhý den v očekávání opraváře seděl doma a nehnul se ani na krok.

Sen zapůsobil na Sapožnikova tak otřesně, že do lékařova bytu vstoupil nezvykle ostýchavě, slušně se omluvil, že na sebe nechal tak dlouho čekat, a zeptal se:

„Víte, pane doktore, chtěl bych se vás na něco zeptat… Je to pravda, že už věda dospěla tak daleko, že se dá vyměňovat srdce nebo to… prostě jiný orgány?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil lékař.

Sapožnikov ohleduplně vyšroubovával vruty na zadním krytu televizoru a vyptával se dál:

„A takhle… jaká je přes to kontrola? Taková věc se přece musí hrozně přísně hlídat! Bez pardonu! Je za to vůbec někdo zodpovědnej? Dyť by šlo vyříznout člověku třeba ňákou vzácnou žílu, šup s ní do kapsy a místo ní… co já vím, navázat třeba špagát nebo tak! Vykuchat všechno, co za něco stojí, a nacpat tam šmejd… Tihle lidi by patřili na šibenici… Nebo se třeba proděraví měchejř, takovej chlap tam jen tak halabala připíchne záplatu a pak s tím má člověk chodit! Pracující lid jim důvěřuje, dře na ně, a oni takhle…“

„Nerozčilujte se,“ usmál se lékař. „Tohle je zatím spíš teorie, k tomu máme ještě daleko. Můžete klidně spát.“

„Daleko?“ zaradoval se Sapožnikov. „Jo tak, to je něco jinýho.“

Odmontoval celý vnitřek televizoru, navyklým pohybem jej hodil na stůl, ledabyle jej přejel pohledem a zeptal se:

„Hele, nešťoural ses tam sám? Ty se snad vyznáš v televizorech, šéfe?“

„Ne-e,“ hlesl lékař odevzdaně.

„No, ono je to vidět!“ přikývl Sapožnikov. „Teda, ka-ma-rá-de, tam to vypadá! Vyplivla obrazovka… Spousta věcí musí přijít vyměnit. Kde dělá tvoje paninka…?“

1 TNT je zkratka trinitrotoluenu

??

??

??

??