ROBOT A SPOLEČNOST

SBÍRKA SF POVÍDEK

Igor Rosochovatskij

A POKAŽDÉ SE VRÁTÍM…

1

Ne, neohromila ji slova – na slova si ostatně děvčátko ani nedokázalo vzpomenout: nejspíše se jí asi zeptal, proč pláče. Ten hlas ji ohromil. Zněl docela jinak než ostatní hlasy, které znala… Tak laskavý byl ten hlas, že se rozplakala ještě víc. Jeho ustaraný úsměv pozorovala jakoby mokrým sklem. Napadlo ji, že ten úsměv už zná, že ho kdysi, už hodně dávno, viděla. Jen vzpomenout si nedokázala…

„Někdo ti ublížil?“

Zavrtěla hlavou a obr honem dodal:

„Nechci se plést do tvých záležitostí, nemusíš se bát. Ale procházet se sám a sám – to je hrozná nuda. A najednou koukám – jdeš ty a k tomu ještě pláčeš!“

Děvčátko se nedůvěřivě usmálo. Mokré okno před jejíma očima začalo pomaličku osychat.

Vzpomněla si, jak učitel ve třídě řekl: „Vito Leščukovová, provinila ses a musíš se Koljovi omluvit!“ Tehdy zkousla ret a tvrdošíjně mlčela. „No dobrá, když se neomluvíš, nepojedeš na výlet. Zůstaneš doma a budeš mít čas na přemýšlení.“ Jenže Vita přece nemohla povědět, jak to bylo doopravdy. Vita totiž nikdy nežaluje. To už bude opravdu lepší, když ji potrestají.

„Poslouchej, holčičko, já přece dobře vím, že za to může Kolja a ne ty.“

Ví to? Ale odkud? napadlo ji.

„Pozítří poletím jen tak náskok do Prahy. Nechtěla bys tam se mnou?“

Děvčátko se zachvělo, pak znehybnělo. Štíhlounká a lehoučká, s kopou kudrnatých vlásků se teď podobala pampelišce, kterou je třeba chránit před sebemenším závanem větru.

Naše třída taky letí pozítří do Prahy, ale já s nimi nepoletím…

Vita zaklonila hlavu a pozorně se na neznámého podívala. Byl neobvykle vysoký a ramena měl příliš široká, podobná žulovým balvanům. Snad proto jí připadalo, že je trochu shrbený. V trojúhelníkové tváři s mohutným čelem je všechno robustní, ostré a hranaté. Dokonce obočí se ze všeho nejvíce podobá rychloběžeckým bruslím. Ale oči září dobrotou a je v nich cosi blízkého.

„Mohu jít kousek s tebou?“ zeptal se. A vzápětí dodal: „Když je člověk sám, je mu hrozně smutno.“

Vita mlčela, a tak se ozval znovu:

„Poslyš, třeba bys mi mohla pomoci…“

Tomuhle pokušení už Vita rozhodně odolat nemohla:

„Tak dobře, povídejte.“

Pomalu vykročila a každou chvíli se po něm ohlédla. Kráčel vedle ní a usilovně se snažil přizpůsobit své kroky jejím.

„Víš, já budu mít v Praze spoustu práce. Za ten jediný den bych to tam sám nestihl ani za nic na světě. Jestli ale budeš souhlasit a poletíš se mnou, zastavíš se v továrně na výrobu dětských hraček a já bych to ostatní už zvládl sám. Tak co, souhlasíš?“

„Musím se ještě dovolit mámy a babičky,“ řekla Vita uvážlivě.

A neznámý se nečekaně zaradoval.

„To samozřejmě musíš. A co nejdříve.“

„Bydlím už docela blízko,“ řekla.

Svému podivnému společníkovi teď už natolik důvěřovala, že mu před pohyblivými schody podala ruku – bylo tam totiž dost živo. Neznámý jí stiskl ruku tak silně, že slabě vykřikla.

„Promiň, Vito!“

Odkud může znát mé jméno? A proč neříká vůbec nic o sobě? Jak se vlastně jmenuje!? Ty myšlenky jí nedávaly pokoje.

„Je už na čase, abych se představil,“ řekl, jako by jí četl v myšlenkách. „Říkají mi Valerij Pavlovič. Jsem biofyzik a teď mám dovolenou. Jenže ta mi už pomalu končí.“

Nějakou chvíli pak mlčeli. Pokaždé, když přestupovali z eskalátoru na eskalátor, bral Valerij Pavlovič Vitu za ruku. Jeho prsty byly suché a nezvykle horké, jako by byl nemocen a měl vysokou horečku.

Když došli až k domu, v němž Vita bydlela, když se dveře automaticky rozevřely, zdržel se Valerij Pavlovič chvíli na prahu, jako by se pojednou ani neodvažoval vstoupit…

2

Uvítat je přišla Vitina matka – drobná žena se stejnými ryšavými kudrlinkami, jaké měla její dcera. Překvapeně se na neznámého obra podívala:

„Ale, my máme hosty?“

Žena si Valerije Pavlovice dlouze prohlížela a najednou se jí zmocnil pocit, že ho už kdysi vídala. A často. Ale kdy? Kde?

„Ksana Vadimovna,“ představila se.

„Valerij Pavlovic,“ řekl a v témže okamžiku uhnul očima.

Kdy jsem ho jenom viděla? pátrala ve své paměti žena. Zpočátku se jí zdálo, že by to mohl být některý ze spolupracovníků jejího muže, ale pak si uvědomila, že by si ho v takovém případě docela určitě pamatovala, stejně jako si dovedla zapamatovat všechny, kdož se kdy stýkali s jejím milovaným Antonem, Antem, jak mu tehdy říkala. Za těch několik minut prohledala všechny koutky své paměti, ale ničeho nedosáhla. Když se pak trochu uklidnila, její paměť sama lehce vytlačila na povrch podivuhodně jasnou vzpomínku. Foyer divadla. Výstava obrazů mladých umělců. Ksana bere netrpělivě muže za ruku a říká: „Pospěš si, Ante! Už musíme jít! Třetí zvonění.“ Ale on se upřeně dívá na obraz namalovaný živými barvami. Na obraze vystupuje ze tmy tvář s ostrými rysy a očima upřenýma kamsi do dálky. „Takový bych chtěl být!“ Podívala se na jeho dobráckou kulatou tvář s dětsky sešpulenými rty, pomyslela si, že je příliš romantický… A právě teď, v tomto okamžiku. viděla před sebou tentýž portrét, jenže tentokrát živý.

Možná že to byl právě on, podle koho malíř vytvořil své dílo. Ne, to není příliš pravděpodobné…

„Mami, Valerij Pavlovic mě chce vzít s sebou do Prahy,“ oznámila neprodleně holčička. „Poletí tam tentýž den co naše třída.“

„Tak to se tam určitě uvidíte,“ řekla na to Ksana Vadimovna, která se příliš nad slovy své dcery nezamýšlela. Dívala se na hosta a myslela si: Jako by z toho portrétu sestoupil. Ta tvář… Na tu přece nikdy nezapomenu. Teprve dnes jsem snad pochopila, co v něm tehdy objevil Ant. Ale tahle tvář je příliš pohyblivá – výraz se v ní mění tak rychle, že ho není možno ani zachytil…“Mami!“ připomnělo svoji přítomnost netrpělivě děvčátko. „Na výlet se třídou nesmím, dokud se neomluvím Koljovi.“

„Copak se stalo?“

„No, nařezala jsem mu.“

„A nechceš se mu omluvit?“

„Ani za nic! On totiž řekl, že všichni hrdinové jsou hlupáci a zbabělci že jsou vždycky chytřejší.“

„Mělas mu to vysvětlit,“ pokusila se dcerku uklidnit Ksana Vadimovna.

„Komu vysvětlit?“ Koljoví?“ Děvčátko proneslo ta slova s takovým výrazem, že se matka neubránila úsměvu. Ale vzápětí se už ze všech sil snažila, aby ukázala, že dcerčino jednání odsuzuje.

„Je to opravdový ubožák – ten váš Kolja. jeho život bude hrozně nudný, pokud se ovšem co nejdříve nezmění,“ řekla starší žena s jiskrnýma cikánskýma očima, která právě vstupovala do dveří. Její krátce přistřižené vlasy vypadaly jako rozcuchané. „Já jsem Vitina babička,“ oznámila hostovi a pak se znovu obrátila na Vitu. „Měla ses mu raději jenom vysmát.“

Významně se při těch slovech podívala na hosta, jako by mu chtěla naznačit, že se za tím vším skrývá ještě něco jiného – hlubšího a nevysloveného. Ale Ksana Vadimovna se mezitím už zeptala nepříliš taktně a naplno:

„To bylo kvůli otci?“

Děvčátko se napjalo jako struna.

„Maminka má pravdu. V takových případech je lepší vynechat všechno osobní,“ pospíšil si Valerij Pavlovic, buď aby cosi vysvětlil Vitě, nebo aby pomohl Ksaně Vadimovně.

Vita se od něj demonstrativně odvrátila. Tohle ještě dlouho nedokáže pochopit – pomyslel si. Než poro7.umí, čeká ji ještě spousta modřin a boulí.

„Tak to vidíš, dcerunko,“ pokusila se o nový útok Ksana Vadimovna, ale Vita se vší rozhodností zavrtěla hlavou: „Neomluvím se mu nikdy. Ani za nic!“

„To ani nemusíš,“ přispěchala jí zcela nečekaně na pomoc babička.

„To, co jsme ti tady říkali, si zapamatuj propříště.“

Ksana Vadimovna jen pokrčila rameny a odešla z pokoje.

Vita se kradmo podívala na hosta – chtěla vědět, jak na to všechno reaguje. Buď jak buď, na Prahu se strašně těšila. Její host seděl y křesle podivně shrbený, s hlavou hluboce skloněnou. Vitě se však přesto podařilo zahlédnout v jeho očích úsměv. „Všichni ke stolu!“ ozval se hlas Ksany Vadimovny.

Odebrali se tedy do jídelny, kde na pultech před každým křeslem zářila světýlka syntetizátorů.

„Program jsem tam už zavedla. Nezbývá, než abyste zhodnotil můj nový jídelníček,“ obrátila se hostitelka na Valerije Pavloviče.

„Děkuji vám, ale já jíst nebudu,“ upadl muž kdovíproč do rozpaků.

„Aspoň trošku! Jen maličko!“

Dříve, než se stačil vzpamatovat, stál před ním talířek se skvěle vonícím salátem. Víčko syntetizátorů se však nezavřelo, což znamenalo, že se vzápětí vynoří další chod. A v té chvíli stiskl mužův dlouhý ukazovák tlačítko vypínače. Indikátor pohasl a Ksana Vadimovna se na Valerije Pavlovice udiveně podívala. Muž bezmocně pokrčil rameny a zamumlal:

„Promiňte mi to! Opravdu nechci jíst. Nemohu.“

Babička, která z něj po celou dobu nespouštěla oči, se zamračila. Na její tváři bylo vidět, že nad něčím usilovně přemýšlí.

Valerij Pavlovic po ní sklouzl pohledem a pomyslel si: Měl bych jí pomoci – bylo by to nejlepší pro nás pro všechny. A tak jí v myšlenkách napověděl: No ano, nemýlíš se. Právě proto se vám zdám být zvláštní, právě proto nemusím nic jíst!

„Ach, promiňte!“ obrátila se babička na hosta a pak řekla Ksaně: „Můžeš na chvíli se mnou? Potřebuji nutně tvoji pomoc.“

Obě ženy tedy odešly do vedlejšího pokoje, a tam babička Ksanu pokárala:

„Nech ho být! Copak jsi docela nic nepochopila?“

„Co jsem měla pochopit?“

„Nevšimla sis na něm ničeho zvláštního?“

„Nu ano, je to podivín…“

„Podivín?“ zavrtěla hlavou starší žena. „Nám ovšem připadá podivný! Ale co my jemu?“

Ksana Vadimovna nechápavě pokrčila rameny, jako by tchyni chtěla říct: Ty si taky musíš pokaždé něco vymyslet.

Babička se na Ksanu ještě chvíli dívala a z hlubin paměti se zničehonic vynořil syn. Stačilo ho jenom šeptem zavolat a už byl tady, připravený si s ní popovídat. Teď ho nezvala, a přece přišel. Je to zvláštní! Nikdo jiný by v tom nic podivného neviděl, ale matka už věděla, že se něco stalo. Ale co se vlastně mohlo udát, když Anton zahynul už před třemi dlouhými roky? V tom případě se něco teprve má stát…

Myšlenka na Vitu ji zneklidněla. Je možné pustit ji spolu s tímhle…? A v hlase jí zaznělo podráždění, když své snaše řekla:

„Copak jsi nepochopila, že je to syntehomo? Syhomové se jim taky říká. Nedávno jsi je přece viděla v televizi. Říkali tehdy, že je to revoluční skok do budoucnosti lidstva, grandiózní experiment a tak dále…“

Ksana Vadimovna si opravdu vzpomněla. Jak to, že ho nepoznala hned na první pohled? Mohutné čelo, hory ramen, do nichž byly nejspíše instalovány nějaké pomocné orgány. Ano, takový je člověk, který byl syntetickou cestou vyroben v některé z laboratoří. Svými možnostmi opravdový nadčlověk. A přece – tehdy i teď pokládala syhoma spíše za stroj než za člověka. Četla sice, že jsou to jen předsudky blízké předsudkům rasovým, pouhá lidská domýšlivost. Rozumem to sice chápala, ale srdce porozumět odmítalo. Rozzlobila se, když se dověděla, že z mnoha syhomů první generace se mají stát lékaři. Pomyslela si tehdy: Kterýpak člověk by souhlasil s tím, aby ho vyšetřoval syhom? Co když třeba rozhodne, že bytost tak zranitelná není hodná života? Ubozí syhomové! Jak těžko budou získávat své pacienty!…

A teď byl syhom přímo v jejím domě! Ovšem, potravu nepotřeboval – energii přece získával prostřednictvím solárních baterií a shromažďoval ji v orgánech sloužících jako akumulátory. Ale proč sem vůbec přišel?

Pocítila nevolnost, když si vzpomněla, že by s ním Vita měla letět do Prahy. Co když ji chce zkoumat jako pokusného králíka?

„Vitu s ním samozřejmě nikam nepustím!“ řekla tchyni kategoricky.

„Ale jaké máš důvody k takové nedůvěře? A pak, docela určitě se to dotkne i Vity,“ řekla starší žena zamyšleně.

Ale sama si pomyslela: Třeba je to tak lepší? Ta moje předtucha tu není jen tak zbůhdarma…

„Nikdy se mnou nechceš v ničem souhlasit, mami!“ Hlas Ksany Vadimovny zazněl patřičně ukřivděně.

Tchyně neodpověděla. Jistě, tak to bude nejlepší! Ale jak to říct malé Vitě?

Vrátily se do jídelny a obě se usilovně tvářily, jako by se docela nic nestalo.

Host po nich přelétl bleskurychlým pohledem.

Copak si mohl něčeho všimnout? pomyslela si starší z žen a najednou si vzpomněla: Syhomové přece mají v mozku zabudovaný telepatický zesilovač. Zcela volně mohou rozlišovat a odečítat psychický stav cizího mozku. Mohou se mezi sebou domlouvat přes obrovské vzdálenosti pomocí telepatie. Což ovšem znamená, že Valerij Pavlovič ví zcela přesně, o čem před chvílí mluvily a na co teď myslí. Ale proč jim v takovém případě nevsugeroval myšlenky, které byly pro jeho záměry nutné?

Její jistota, že řešení, k němuž dospěly, je správné, byla pojednou otřesena. Zmocnil se jí strach: co když jí tyhle pochybnosti vsugeroval právě on? Podívala se vyzývavě na hosta, neboť čekala, že se setká s nedobrým, těžkým pohledem. Byla připravena bojovat až do posledního dechu. Ale Valerij Pavlovic se díval na Vitu. Ostré rysy jeho tváře teď zjemněly a zvláčněly. Kolem usměvavých očí se sice nerozestřela pavučinka vrásek, ale tvář už v té chvíli nebyla tak zvláštní.

Díval se na děvčátko podobné pampelišce a usmíval se a děvčátko podobné pampelišce se zase usmívalo na něj.

3

„Už jsi velká a měla bys to sama pochopit,“ řekla Ksana Vadimovna poté, co host odešel.

A Vita rázem pochopila.

Obrátila své prosící oči na babičku, ale ta se odvrátila k oknu, jako by ji v té chvíli nezajímalo nic kromě vzoru na zácloně.

„Mami!“ zvolala Vita. „Proč mi to nechceš dovolit? Co se ti na něm nelíbí?“

Ksana Vadimovna upadla do rozpaků:“On to není člověk, dceruško. Je to syhom. Vzpomínáš si, jak je ukazovali v televizi?“

„No a co z toho?“ opáčilo děvčátko, jako by to všechno už dávno vědělo a nepřisuzovalo tomu žádnou váhu.

„Nevíme přece, proč tě zve s sebou,“ pokusila se obhájit svůj zákaz Ksana Vadimovna, ale její dcerka rozhořčením spráskla ruce:

„Vzpomínáš si, mami? Vyprávěla jsem ti, jak některé holky z naší třídy říkají, že prý jsou syhomové nebezpeční. Tehdy jsi mi vysvětlila, že jen opakují slova hloupých a zaostalých dospělých. A teď mi sama říkáš něco docela jiného.“

Je celá červená, jako by se za mne styděla – pomyslela si Ksana Vadimovna a pohledem poprosila tchyni o pomoc. A ta jí opravdu podala pomocnou ruku.

‚A přece, Vito, není to člověk! Nemůžeme proniknout do jeho myšlenek.“

„Je hodný!“ prohlásila Vita s neotřesitelnou jistotou. „Proč jste si na něho obě tak zasedly? To kdyby byl naživu tatínek…“

Rty a bradička se jí podezřele zachvívaly. Ale v očích planula výzva.

A Ksana Vadimovna si opět zcela bezděčně vzpomněla na portrét, který se tolik líbil jejímu muži. Teď se zase živá bytost, jež z toho portrétu jakoby sestoupila, zalíbila její malé dcerce… Copak to všechno mohla být jenom náhoda?

4

„Poletíme graviletem?“ zeptala se Vita a honem dodala: „Já jsem už totiž létala ve všem, jenom graviletem ne.“

„Nosili tě v náručí?“ zeptal se Valerij Pavlovič.

Rasy děvčátka se vylekaně zvedly jako křídla bezbranného ptáčete.

„Ještě když byl naživu tatínek…“

Ale ještě dřív, než dozněla její odpověď, věděl syhom, že se zmýlil, že způsobil děvčátku bolest.

„Ponesu tě v náručí až do Prahy,“ zašeptal.

„No tak dobře,“ odpověděla. Zpočátku si myslela, že je to všechno jenom hra, ale pak si vzpomněla, co jim ve škole říkal o syhomech učitel. Nikdy by nevěřila, že někdo kromě jejího tatínka by mohl mít takovou sílu a ruce tak laskavé!

Valerij Pavlovič ji zvedl opatrně jako pampeliška Odněkud z ramen mu vytryskly dva průzračné proudy pružné látky a uzavřely syhoma i Vitu do útulného kokonu.

Děvčátko sledovalo rozevřenýma očima park, který se před nimi propadal, a oblaka tolik podobná jeřábím křídlům, k nimž se teď závratnou rychlostí blížili. Představila si, jak tu syhom létá zcela sám, jak se zařízne do jejich bílé a vlhké tmy. A najednou jí ho bylo líto. Tak velký a silný, a tak osamělý! A proto honem řekla:

„Moc vám děkuju! Bez vás bych nikdy nemohla takhle letět.“

Na hlavě pocítila teplo, jako kdyby ji pohladil po vlasech.

„Pohleď dolů, Vito!“

Proplouvaly pod nimi řetězy hor. Dosud je skrývala mlha, z níž si troufaly vystoupit jen křídové vrcholy.

„Jako v pohádce!“ zatleskalo děvčátko rukama a na hlase bylo znát, že je stále ještě připravena k setkání se zázračném.

‚A do vesmíru byste mohl taky doletět?“

„Mohl,“ odpověděl syhom.

„A na mořské dno byste taky mohl sestoupit?“

„I to bych dokázal,“ usmál se na ni.

Myslel v té chvíli paralelně na děvčátko, na její matku a babičku, na sebe, i na to, co ho čeká:

Nesu ji v náručí, ale potřebuji ji více než ona mne. Moji tvůrci netušili, jak moc ji budu potřebovat.

Nejtěžší to bylo pro ně. A teď? Bojí se o malou. Ale budou se muset dovědět pravdu. Pochopí ji?

Akcelerace je zcela zbytečná! Rychlost vzniká okamžitě, jako světelný záblesk. Jen tak je možno překročit bariéru.

Lidé přece odjakživa překračovali bariéry. Už to, že žijí, je překročením bariéry. Zvláště pak to, že dokázali stvořit nás. To byla nejspíš ta nejtěžší bariéra, kterou lidstvo zdolalo. Ale bariéry jsou i před námi, jenže pro nás bude lehčí je zdolávat. Dali nám do vínku to, co jim vždycky chybělo – všemohoucnost a nesmrtelnost. A co jsme dali my jim? Zatím jen naději. I teď mi tahle maličká dává svoji dobrotu a naději. Co jí dám já? Bude to vůbec potřebovat?

Na tyhle otázky nemohl najít odpověď. Tu měla nalézt holčička sama, když už to nesvedly ani její matka ani babička…

„Můžete pronikat do času? Učitel nám povídal, že jo… Víte, já bych to asi taky svedla, kdybych měla takový ten orgán… Nejdřív ze všeho bych ale letěla do minulosti, tak před čtyřmi roky.“

Pochopil rázem, že před ním děvčátko odhaluje své nejskrytější tajemství. Říká jen tak neurčitě „čtyři roky“, ale ve skutečnosti myslí nachlup přesně čtyři roky. Tehdy byl totiž ještě naživu její otec.

Syhom si uvědomil, jak mu jeho vzrůstající rozechvěni brání v přemýšlení. Mohl svůj stav lehce dešifrovat, podrobně analyzovat veškeré nuance, jež se tu spojovaly v jednotný mohutný proud, normálnímu člověku zcela nedostupný a navíc smrtelně nebezpečný. Ale syhom ten bouřlivý proud neanalyzoval. Zapojil stimulátor vůle a zdálo se mu pojednou, že v jeho mozku doznívá hrozivé dunění tamtamů…

„Hádejte – copak to je?“

Ruka děvčátka mířila dolů, k zelenému tajemnu lesa.

Užuž chtěl říci les, ale včas si povšiml v jejích očích zvláštního lesku, a proto spiklenecky zašeptal:

„Strašiobr zelený.“

Podívala se na něj s nadšeným údivem, jako by chtěla říci: Jsi takový chápavý, jako bys ani dospělák nebyl! Moc hezky se mi s tebou povídá.

Pro jistotu se ale ještě zeptala:

„A je ten Strašiobr zlý?“

„Kdepak! Jenom se tak tváří. Ve skutečnosti je to ale hrozné dobrotisko.“

„Fakt!“ pokývla hlavou a poprvé se na něj podívala neshovívavé, ba ani ne nadšeně, ale tak, jako se díváme na sobě rovného, na blízkého přítele.

„Podívej se, tam na obzoru je už Praha!“

Směrem, kterým ukazoval, ležela diamantová podkova. To se ve slunci třpytily nové čtvrti laboratoří. Když přiletěli blíže, viděli, že podkova sestává ze dvou částí – pozemní a nadzemní. Řada budov se vznášela v povětří tři sta, ale i pět set metrů nad zemí. Byly tu nejrůznější geometrické tvary – kužely i koule, krychle i jehlany. Potkali ve vzduchu několik lidí, kteří přelétali od laboratoře k laboratoři. Kdosi jim zamával a pak se za nimi ještě dlouho díval.

Dole pod nimi už byla stará Praha se špicí Staroměstské radnice a s věžemi Svatovítského chrámu na Hradčanech. Syhom si zvolil pro přistání místo před radnicí.

„Teď začne odbíjet orloj a uvidíš apoštoly,“ upozornil Vitu.

„Kdo jsou to apoštolové?“

„Takoví malí dobří lidičkové,“ odpověděl. „Uvidíš je támhle v tom okénku.“

Na Vitino přání se na apoštoly podívali dvakrát. Pak překročili po Karlově mostě sladce dřímající Vltavu. U každé sochy se maličká dlouze zastavovala a nakonec řekla:

„Dříve si lidé s panenkami hráli mnohem víc než teď.“

„Máš pravdu,“ odpověděl jí na to zcela vážně. „I dospělí si v těch dobách hráli s panenkami.“

Zastavili se až před továrnou na výrobu hraček, a tam jí řekl:

„Zatím se tu trochu porozhlédneš a já se pro tebe brzy vrátím.“

5

Syhom se vrátil mnohem dříve, než předpokládal, třebaže chronotický orgán v jeho mozku ukazoval, že s časem hospodaří neracionálně. Syhom se ani nepokoušel obhájit sám před sebou své počínání; nemohl prostě jednat jinak… V továrně Vitě řeknou, aby si vybrala hračku. Usmíval se, neboť tušil, jakou si vybere.

Strážný robot ho doprovodil k hlavnímu konstruktérovi – usměvavému štíhlému muži v dobře padnoucím sportovním obleku. Seděl v té chvíli na maličké dětské židličce a Vita stála vedle jeho starožitné lenošky.

Syhom si opět povšiml Vitina profilu – narůžovělé tvářičky, obláčku rozčepýřených vlásků a zvídavých očí.“Už budu muset jít,“ řekla svému hostiteli, když syhoma spatřila. Podala mu ruku na rozloučenou, druhou si tiskla k hrudi krabici z umělé hmoty.

„Hádejte, jaký dárek jsem si vybrala?“ zavolala Vita na Valerije Pavloviče.

„Hm, to bude hrozně těžké,“ pronesl syhom a marně se pokoušel zamyšleně vraštit čelo, neboť syntetické bílkoviny se prostě svraštit nedaly. „Ale když mi pomůžeš… Je to stará hračka nebo nová? Starobylá nebo moderní?“

„Nová!“ Její oči říkaly: Vidíš, jak jsi chytrý!

„Stroj nebo bytost?“

„Bytost.“

Tak jsem se přece jen nemýlil – napadlo ho, když si vzpomněl na maličký model syhoma, který se rázem stal nejpopulárnější novinkou pražské továrny. Dětský syhom mohl samostatně chodit, skákat, říci asi padesát slov a dokonce zpívat.

Až si s tímhle modelem bude hrát, vzpomene si na mne.

Zeptal se:

„Podobá se mi ta bytost?“

„Trošililinku!“ zasmála se.

„Třeba je to ten dětský syhom?“ zeptal se zkusmo, jako by si ještě pořád nebyl jist.

„Neuhodl! Neuhodl!“ roztančila se Vita radostí a honem otevírala krabici. Na jejím dně ležely dvě oblíbené české loutky – tatík Spejbl a nezbedný Hurvínek.

„Říkala jsi přece, že jsou ty hračky nové,“ zrozpačitěl.

„Taky že jsou! Táta Spejbl fidlá na housličky a Hurvínek tančí. Dříve to neuměli.“

U východu se syhom na okamžik zdržel, aby se zeptal:

„A nechtěla bys navíc i toho panáčka, o kterém jsem ti povídal?“

Energicky zavrtěla hlavou:

„To si na mne nikdy ani nevzpomeneš?“

„A co s tím má společného ten panák?“

„Je mi přece podobný.“

„To není pravda!“ řekla rozhořčeně. „Panáček je jenom taková dětská hračka. No a vy jste prostě vy.“

Rozběhla se ke dveřím.

„Ne tak rychle, Trpaslíčku! Upadneš.“

Rázem znehybněla a pro jistotu se opřela o zeď. Pohlédnout na něj se už neodvažovala. Řekl jí přece „Trpaslíčku“ – tohle jméno jí dával jediný člověk na světě: její tatínek. Co tohle všechno může znamenat?

Syhom k ní přistoupil, položil jí opatrně ruku na rameno a jemně ji přitáhl k sobě. A tak také vykročili na ulici – obr s mohutnými rameny a děvčátko podobné pampelišce. Otázky vířily ve Vitině hlavě jako vyplašení motýli, ale pro jistotu se na nic neptala.

Prošli starobylým vltavským nábřežím a Vita se ze všech sil snažila, aby ani jedinkrát nešlápla na syhomův obrovský stín. Spadané listí jim šelestilo pod nohama jako zažloutlé stránky dopisů, které kdovíproč nenašly svého adresáta.

V kterési chvíli zvedla hlavu, podívala se mu do očí a tiše se zeptala:

„Kdy vám končí dovolená?“

„Za dva dny.“ Pochopil, proč se ptá, a proto řekl hlasem, který se marně snažil být suchý a střízlivý: „I potom k tobě ale budu přilétat.“

„Čestné slovo, že budete? Čestné slovo muže?“

Přísně i zkoumavě si ho prohlížela – ta maličká, smrtelně vážná žena, která odmítá promíjet jakýkoli klam. A pak mu svěřila to, co neřekla dosud nikomu na světě:

„Můj tatínek vždycky splnil to, co slíbil. Ale jednou… Slíbil mi, než odešel na Pokus, že se vrátí…“ Rychle se odvrátila. „Nemyslete si, že jsem nějaká ubrečená holka… Ale jiné děti přece mají tátu…“

Bál se jí pohlédnout do očí – věděl, jak jí je. A holčička se k němu zoufale tiskla a mumlala:

„Slíbil přece, že se vrátí!“

Syhom pojednou cítil, že se mu už žádnými manipulacemi se stimulátorem vůle nepodaří zvládnout chuchvalec, který se mu převaloval v krku. Jako by se v něm cosi zlomilo, cosi nenahraditelného, s čím si nedokázala poradit ani třetí a čtvrtá, ba ani pátá signální soustava, a dokonce ani všemocný systém Nejvyšší kontroly. A tak se alespoň na chvíli proměnil zase v toho, kým byl kdysi dávno, ještě před svou smrtí – ve slabého a zranitelného člověka.

A tehdy se mu z úst vydralo přiznání:

„Ale já jsem přece svoje slovo dodržel, Trpaslíčku.“

„Tatínku…“

„Všechno ti vysvětlím. Později.“

„Tatínku!!“

6

„Ante,“ zašeptala Ksana.

Obrátil k ní tvář a ona v jeho očích nespatřila ani stopu po spánku.

„Nespal jsi celou noc?“

„Nepotřebuji spánek, protože se nikdy neunavím.“

„Připadáš mi jako nadlidská bytost, jako nějaké všemocné božstvo.“

Usmál se a ona se mohla přesvědčit, že se Vita nemýlila: opravdu to byl starý Antův úsměv.

„Jestli je ti to příjemné, pak je všechno v pořádku.“

I ta slova patřívala k Antovi už tehdy.

A pochvíli dodal:

„Vždycky jsem si přál být takový.“

Co v něm zůstalo z muže, kterého jsem milovala?

Pohladila ho po rozpáleném rameni (Antovo rameno nebylo nikdy tak horké) a řekla:

„Mám pocit, jako bys to byl ty, a zároveň někdo jiný…“

Tušil, věděl, jak je jí těžko. V jeho návratu spatřovala cosi rouhačského. Ona i matka se trápí, pokoušejí se najít odpovědi na otázky, které by snad ani neměly být položeny. Jen Vita s radostí přijala všechno tak, jak to je. Pro děvčátko bylo nejdůležitější, že se přece jen vrátil.

Syhom provedl to, co si už nejednou zakazoval – zapojil zesilovač telepatických vln a vzápětí ho vypojil. Teď už mohl odpovídat na Ksaniny nevyslovené otázky.

„… Ten poslední pokus byl velmi nebezpečný, a proto byl celý můj organismus zakódován na magnetické pásky. Tak ho bylo možno později reprodukovat… Když jsem procitl, zdálo se mi, že ještě pořád spím. Pak jsem uslyšel známý hlas. Profesor Yves Kuhn mě volal jménem. Chtěl jsem otočit hlavu, ale nešlo to, chtěl jsem se na profesora podívat, ale ani to nebylo možné. A Yves se zatím zeptal: Ante, slyšíš mě? Řekl jsem, že ho slyším, ale nevidím. Chvíli mlčel, asi váhal a pak mi řekl: Hned ti to vysvětlím. Ty jsi totiž zahynul, chlapče. Oleg ostatně taky… Jen si na to vzpomeň! A opravdu: Znovu jsem viděl, jak Oleg posunul páku, pak strašlivý záblesk… Už si vzpomínáš, Ante? Vzpomínám – odpověděl jsem Yvesovi. Potom mi Kuhn vyprávěl, jak nás začali rekonstruovat. Teď máš řečové a sluchové orgány, Antone. Zrak ti zatím chybí. Ještě dřív, než přistoupíme ke druhé etapě, musím se tě zeptat… To už jsem věděl, na co se mě bude ptát. Ale já se přece vyjádřil dost jasně, už když byl vyvinut první syhom. Yves navíc věděl, jak bych chtěl vypadat. Jen si prostě chtěl ujasnit, zda se nic nezměnilo…“

Ksana se opírala o loket a pozorně „e dívala do jeho tváře, která se jí teď už nezdála tak cizí.

Čemu se vlastně pořád divím? Vždycky byl přece takový – napadlo ji. My dva jsme vždycky dost těžko chápali jeden druhého. To, co se mně zdálo být rouhačské a kacířské, bylo pro něj zcela obvyklé a zřejmé.

‚A přece, proč jsi chtěl být zrovna takový, a ne jako dříve?“ neodpustila si otázku, která ji trápila.

Nemohu jí říci všechno – pomyslel si. Dotklo by se jí to, stejně jako každého jiného člověka, jako je ona.

„Musel jsem provést Pokus a v původní tělesné schránce to nebylo uskutečnitelné. Nestačila ani kapacita paměti, ani rychlost myšlení a reakcí, ba ani orgány ochrany kontroly. Měl jsem pouhé dvě signální soustavy, zatímco teď jich mám pět. A navíc je tu ještě systém Nejvyšší kontroly.“

Vzpomněl si, jak kdysi dávno – tehdy byl ještě člověkem – umíral v družici jeho přítel, přimáčknutý k podlaze kusem poškozeného radioteleskopu. Tehdy mu nemohl přispěchat na pomoc, nemohl vlastně ani pohnout prstem. Proklínal svoji slabost a bezmocnost a do uší mu stále pronikal zoufalý a už slábnoucí hlas: Pomoz mi“ proboha, pomoz mi! A pak nastalo ticho…

Syhom přejel horkou dlaní po Ksaniných vlasech, dotkl se její tváře, pleti na šíji. Vzpomněl si, že vždycky mívala panickou hrůzu ze stáří. Bolest se mu zařízla do vědomí jako skalpel. Uchopil její ruku a něžně ji políbil.

„Pojedem dnes k moři?“ zeptala se tiše žena a celá se zachvěla v očekávání mužovy odpovědi. Její Ant měl totiž moře ze všeho nejraději.

„To jsi opravdu vymyslela báječně!“ odpověděl.

Poprvé za ty dva dny, co už znala pravdu, pocítila opravdovou lehkost, jako by všechno nepochopitelné a děsivé navždy zmizelo.

„To nás poneseš k moři všechny tři?“

„Ovšem,“ odpověděl. „Poletíme rychleji než gravilet“

„Víš ty, kolik dohromady vlastně vážíme?“

„Určitě míň než tisíc tun.“

A zase jí připadal nepochopitelný a cizí. Zmlkla a mimoděk se od něj odtáhla.

Zaznělo melodické zazvonění.

„To je Vita,“ řekl syhom a tvář se mu rozzářila úsměvem…

7

Dva dny utekly jako voda…

„Už je na čase. Budu muset…“

Co bych jim měl ještě říct? uvažoval syhom a bál se pohlédnout na matku. Jen aby neplakala!

Oblohou se proháněly střapaté mraky.

„Vrátíš se brzy?“ zeptala se napjatě Vita.

„Brzy!“ A rychle dodal: „Čestné slovo!“

Ale nikdo z nich se ani neusmál.

Co říci matce? Je jí nejhůř… Ale nic ho v té chvíli nenapadalo.

A mraky táhly oblohou jako líná karavana.

„Na shledanou, synku. Přeju ti, chlapče, hodně štěstí ve všech tvých počínáních.“

Matčin hlas byl klidný a slovo „syn“ ani nemohlo z jejích úst zaznít přirozeněji. Pochopil, že ho matka přijala takového, jaký je, že se už netrápí otázkou, co v něm zůstalo z chlapce, kterého kdysi porodila. Ale matka přece nemohla pochopit jeho závratnou a nepochopitelnou metamorfózu logikou, ba ani její erudice jí nemohla přispět ku pomoci. Co to tedy bylo?

Nejspíše by se tomu dalo říkat mateřská moudrost – napadlo ho. A uvědomil si, jak málo dosud svoji matku znal.

„Na shledanou,“ řekl syhom a objal jednu po druhé. Ale Už v té chvíli si představoval, jak se za několik okamžiků vznese vzhůru, jak prorazí oblačný příkrov a zaboří se do blankytu oblohy jako šíp.

„Buď na sebe opatrný, Ante!“ prosila ho nesměle Ksana. Jsi tvrdohlavý. A neopatrný. Aby ses zase…“

Nedomluvila. A to nevyslovené a strašné teď mezi nimi viselo jako padající balvan, připravený udeřit.

Zamyslel se…

Ksana se o mne bojí stejně jako dřív. Zapomněla dokonce, že jsem nezranitelný. To znamená, že jsem se opět stal tím starým Antem…

Smrt… Kdysi jsme si na to neštěstí zvykli a zdálo se nám, zeje od lidí neoddělitelné. Ale bouřili jsme se proti ní už tehdy. Naučili jsme se dávat nesmrtelnost hlasům na deskách a páscích, tvarům v sochách a portrétech. Zhotovili jsme nesmrtelnou paměť lidstva v knihách a filmech. Tak jsme dospěli k poznání, co je v nás lidech nejdůležitější a co je nutno uchránit před smrtí…

Ant se usmál, jako by se mu podařilo ten balvan uchopit a odhodit do dálky. Pak už jenom řekl: „I kdybych zahynul, zase se vrátím…“

Galina Panizovskaja

GALATEA, MÁ LÁSKA

„Nech toho! Moc tě prosím!“

„Proč?“

„Pusťme!“

Tvář má zledovatělou mrazem.

„Ne, prosím tě, ne!“

To nic, to ona jen tak – povídám si.

Kéž by teď bylo možno zvednout se a stisknout knoflík stojací lampy. Ostatně, copak je na tom něco tak hrozně špatného?

Potkal jsem ji před necelou půlhodinou – zrovna vycházela z budovy divadla a já do ní málem vrazil.

„Táňo!“ vydechl jsem nevěřícně.

Neviděli jsme se už dobrých deset let. Nebo to řeknu raději jinak: viděl jsem ji jen jako divák, tedy jenom z hlediště. A teď najednou se vznášela vedle mě. Navštíví-li vás zázrak, pak to nejlepší, co vlastně můžete udělat, je, že se pokusíte nevyplašit ho svým údivem.

„Slyšíš mě? Okamžitě toho nech!“

„Ale já přece…“

„Pusť mě!“

„Jenom jsem si pomyslel…“

„Počkej, nechala jsem si v kabelce kapesník.“

To ti patří, ty nekňubo! osočil jsem se v duchu, zvedaje se z pohovky rudý rozpaky.

Když jsem ji k sobě pozval, na ulici se už kvapem stmívalo. Vedl jsem ji tmavou chodbou a šeptem upozorňoval: „Pozor, tady jsou schody… nezakopni o lavici… dej pozor na skříň…“ Seč to jen šlo, snažil jsem se, aby nás neslyšeli sousedé. A do té těsné tmy vplouvala ona – s hlasem jemné dámy, oděná do rozevlátého přepychového kožíšku…

Teď se truchlivě prázdný kožíšek povaloval na židli. Seděla blízko lampy a její tvář – už skoro zapomenutá – byla tváří mé Taťány.

Hlupáku! oslovil jsem se v duchu ne zrovna vybraně. Chtěl jsi přece, aby k tobě přišla. A teď je tady. Tak ze sebe přestaň konečně dělat blázna!

A v příštím okamžiku jsem k tomu stejně mlčky dodal:

Jen se na sebe podívej! Docela jsi zvadnul. Copak v téhle ženě je ještě vůbec něco z Taťány, té rozkošné laborantky s ryšavými culíky? Teď je to už herečka, pane! Ta nejobdivovanější – zkrátka hvězda! Takže se svými city se můžeš jít vycpat.

Proč jsem ji k sobě vlastně přivedl? To nejlepší, co bych teď mohl provést – zkroušeně se jí omluvit a zavolat honem taxíka. Podal bych ji kurtoázně ten její provoněný šál a zašoupl bych ji do vozu. A spolu s ní bych tam strčil i všechny ty pozapomenuté sny…

Seděla a její prsty se dotýkaly špičkami spánku. Tánina jemná skráň s lehce pulsující žilkou. Tániny dlouhé štíhlé prsty.

Jako by to bylo teď, vidím ten bílý prst na žlutém ekoplastu. Bylo to před deseti lety v mé laboratoři. Galatea zrovna dávala na oscilograf jakési vzorce. Tehdy jsem se ještě pokoušel budit dojem, že jim rozumím taky.

Dveře se doširoka rozevřely. Do laboratoře vkráčela na jehlových podpatcích zrzavá laborantka Táňa – ta, co se mocímermo chtěla stát herečkou.

„Zdravím tě, Mašinko,“ zapěla a přejela prstem s neúpravným nehtem po Galateině mohutném trupu.

A paprsek mého stroje se pojednou rozkmital, rozprášil se do cikcakovitých zlomků, ručičky v měřicích přístrojích se zběsile roztančily.

Co tě to napadá, blázne? – pokoušel jsem se v duchu vyvrátit svou vlastní domněnku. Co by s tím mohla mít Táňa společného? To sis zas něco vymyslel!

Toho dne jsem poprvé v Galatee vyměnil krystal, který zničehonic podlehl přetížení. (Jde totiž o to, že ta moje mašinka byla bioelektronická. Elektronický blok v ní řídil syntézu mozkových buněk, zkrátka šedé hmoty. Ta hmota se na řízení podílela taky. Takže když se to vezme kolem a kolem, mohla se Galatea vesele zdokonalovat ad infinitum… Zkompletoval jsem jí celou elektronickou část, seřídil primární biocíl, namontoval zrak a sluch… Jenže pak začala sama „přemýšlet“ a já se v jejích nových schématech důkladně zapletl.) Další den jsem musel krystal vyměnit znovu. A den nato – zase.

Pak jsem potkal na chodbě vedle laboratoře Dimku a Alíka.

„Anteňáci mají novou kočku. To ti je ale kusanec, kamaráde! Už jsi ji zahlíd?“ rozplýval se nadšením Alík.

„Fantastická!“ souhlasil vřele Dimka. „Absolutně fantastická!“

„Jmenuje se Taťána… Hele, moji živitelé odjeli na chalupu. Co vy na to? Třeba by nebyla proti tanečku?“

„Jo, kamaráde, to ti teda nepovím.“

„To ty ses už jako přeptal?“

„Že váháš! Jenže ona ohrnula nos.“

„Není padlá na hlavu. Kdybys ovšem byl Velký šéf na výsluní slávy…“

„Tak by mě tu zase tak často neviděla a já ji taky ne.“

„Nebo bys taky mohl být třeba krétský král Viťka Pygmalion, takto stvořitel krasoduché Galatey… Poslyš, Viťko, čím to, že tady na tvém úseku je ta holka pečená vařená?“

„Krystal je samozřejmě zase v troubě?“ konstatoval jsem tázacím tónem, když jsem přišel ke Galatee a už docela mechanicky jsem sáhl po pájce.

„Je to odporné, když se ti někdo přehrabuje ve střevech,“ prohlásila Galatea rezolutně. „Umyl sis aspoň ruce?“

Na to jsem jí raději neodpověděl.

„Přestaň tak škubat tím kabelem! Nebo si myslíš, že je to prádelní šňůra?“

„To si teda určitě nemyslím!“ odsekl jsem zhurta. „Blbneš holce hlavu, jako bys ani stroj nebyla!“

Galateiny kontakty se podrážděně rozzářily. Erupce světla. Vzápětí další. A pak ticho.

„A víš ty co?“ řekla nakonec Galatea studeným hlasem. „Promluvme si raději o něčem jiném! Platí?“

O něčem jiném, vida! Jako bych i já měl do mozku zabudovaný přepínač.

„Dobrá, tak tedy o něčem jiném! Nad čím zrovna teď přemýšlíš?“

„Plus mínus nekonečno přes časový parametr…“

„Stroj času?“

„Zatím jenom princip.“

„Ach tak!“

„Ty to pokládáš za fantastiku? Koneckonců pohybujeme se přece v nějakých těch dimenzích…“

„Na něco jsi už přišla?“

„Vypadá to tak.“

„Tak vida!“ Odhodil jsem testovací přístroj. „Nové rovnice máš zafixované v paměti?“

„Myslel sis snad, že na vizitce u dveří?“

„Jenže při tom přetížení se z paměti všechno vymazalo. Všecičko!“

„Máš pravdu.“

„Jak dlouho ti bude trvat, než to odvodíš od samého počátku?“

„Tak asi tři měsíce.“

„A potom sem zase přijde ta zrzavá?“

Pygmalion, jak všichni víme, nebyl ovšem žádný krétský vladař. Historikové si ho vymysleli až mnohem později. Žil prý v chatrči uplácané z hlíny a přičinlivě sochal pro krétský vnitřní trh.

Velikáni zanechávali světu své nesmrtelné výtvory, zatímco Pygmalion vytrvale hnětl ty svoje skulptury po tuctu denně. Sebral zkrátka hlínu ze své zahrádky, a tu pak vypaloval v peci stejně jako jeho soused hrnčíř.

„Kdopak si pořídí tuhle fajnovou Pallas Aténu?… Hej, ty, pastýři, koukej! Pallas Aténa jako živá a to všechno za pouhou půlku té nejvychrtlejší z tvých koz… Tak dobrá, vem vás nešť, nevděčníci! Pallas Aténa a tři česneky k tomu! Neváhejte, lidé dobří: je to festovní Aténa a hodně vydrží!“ (Nelhal: v ohni žíhaná soška byla opravdu odolná.)

A pak, když se vrátil z tržiště, vysedával Pygmalion na prahu své chatrče a ve svých uzlovitých prstech hnětl zamyšleně tvárnou hlínu.

„Hej, sousede, copak to tvoříš? Snad ne božskou Héru v okamžiku, kdy ji mocná máti všech bohů Gea vyňala ze svého lůna?“

„Co to povídáš, sousede! Bohové jsou přece nesmrtelní. I Héra se tedy narodila stejně krásnooká a řádně prsatá, jako ji ostatně dodnes miluje otec všech bohů Zeus Hromovládný. Toť také důvod, proč upevňuji vzhled bohů v dravém ohni, až se stává trvalým. V hodině nočního odpočinku tvořím z hlíny dítě, které se skloní před všemocným časem a stane se ženou, teprve až nastane jeho čas. Neboť věz, že jsem osamělý.“

A skutečně, Pygmalion sochal z měkké hlíny dítě. Po celé dlouhé dny leželo hliněné tělo pod žhavými paprsky slunce, až k večeru se ho mistr mohl dotknout svými prsty širokými jako pekařova lopatka. Kdoví proč, zda proto, že bylo poddajné a něžné, či snad proto, že do něj po celý dlouhý den vstupovaly životodárné paprsky slunce, možná dost i proto, že samy Pygmalionovy prsty byly naplněny tvořivou silou, v každém případě však bylo tělo pořád větší – den ze dne rostlo. I stalo se, že jednou, když noc nastolila své panství nezvykle brzo a Pygmalion dorazil ke své chýši později, než bývalo jeho zvykem, přejel unavenou dlaní po trupu dítěte a pojednou s výkřikem překvapení ucouvl.

„Dost!“ řekl si. „Už dost! Dal jsem ti lidské teplo a prapůvodní tvary. Naučil jsem tě tyto tvary měnit, aby mohly dozrávat, jako dozrává vinná réva. Daroval jsem ti pružnost, kterou nikdy nepoznají tví hlinění sourozenci. Teď se tě už ani nedotknu! Vyčkáme, co si dokážeš dát do vínku sama a jakou cestu si zvolíš. Neboť každému je dáno právo volby sebe sama. A tak je to také správné.“

Vskutku, tak je to správné… A teď tedy ta idiotka s nejdokonalejším mozkem na světě – mluvím samozřejmě o tom stroji, o Galatee – může donekonečna zvětšovat gyrování svého mozku. Celkem vzato, mohl by se takový počítač jako Galatea stát třeba Einsteinem na čtyřicátou devátou. Ale místo toho se rozhodne hrát si na primitivně emotivního Romea!

„Osle! Nadutá plechovko!“ řvu na Galateu. „Dyť je ta holka zrzavá! Zrzavá a navíc má okousané nehty a o logaritmování nemá ani tuchy.“

A toho dne si také poprvé za celou tu dobu stačím důkladněji všimnout laborantky Táni. A ještě něco: dochází mi, že když myslím na svůj počítač, pak jenom jako na maskulinum.

Jak již bylo řečeno, toho dne jsem si poprvé důkladně všiml Táni. Důkladně jsem si jí všímal i dalšího dne…

„Nazdárek!“ zazpívala Táňa, když se na svých jehlových podpatcích přivlnila do našeho útočiště.

Všechny elektronky v Galatee začaly v tu ránu vykazovat režim mezního přetížení.

Sáhl jsem po cigaretě.

Sněhobílý štíhlý prst zvolna hladí Galateino ocelové čelo. Nehet na jeho konci je nezvykle krátký. Celkem vzato, je to spíš ohyzdné – říkám si.

Kdybych měl začít znovu, věnoval bych svoji pozornost jen dívkám s perfektní manikúrou. Ne příliš nevýraznou.

Na samém začátku byla Alena. To jsme byli ještě studenti a večery jsme trávívali v knihovně. Alena si vždycky k čelu přitiskla svůj tupý prst a já se díval, jak se jí to daří.

Kdybych měl začínat znovu, díval bych se pozorněji do nejnovějších prací z matematiky a pak bych dnes, možná, kdoví, chápal taky maticové seskupení vyšších řádů. Jenže místo toho jsem se díval na Aleniny ruce, tu a tam poskvrněné chemikáliemi, a na to, jak sedí s nohou ohnutou pod sebe.

„Přijdete na večírek? Budu tam vystupovat,“ sdělila laborantka Táňa věcně a pozvedla prsty ke skráni důvěrně známým Aleniným pohybem.

„Budeš mě teď potřebovat?“ ptám se pro jistotu Galatey, sotva dozní v chodbě staccato Tániných střevíčků.

Už předem jsem jí do vstupu zamontoval dvě dvojitá schémata, aby zase nedošlo k přetížení. Jenže čert aby se ¦v ní vyznal! Kozlíkové kapky se jí naordinovat nedají, cigáro jí taky nabídnout nemůžeš. Pokud jde o mne, já už teď hulím dvě krabičky denně…

Alena byla zrzavá, takže Dimka o ní jednoho dne prohlásil: „Nojo, zlatý rouno z bájný Kolchidy jako vyšitý! A co má vlastně být?…“

„Dobrý den, Mašinko,“ kývla příštího dne na pozdrav Táňa, sotva vstoupila do dveří a nepostřehnutelným pohybem si odhodila z čela svoji ryšavou hřívu.

V hrudním koši jsem pocítil bodavou bolest. Stejně jako tehdy…

Alena!… Nikdy se o mě ani v nejmenším nezajímala a taky mě vůbec nepotřebovala. Vysedával jsem na přednáškách jako tělo bez ducha a do poznámek jsem si kaligraficky psal slovo „Alena“. A čekal jsem, až nadejde večer a já budu moci projít její ulicí, vystoupit po jejích schodech, zazvonit a naslouchat jejím krokům, jak se rodí z ticha a pozvolna se přibližují…

Kdybych měl začít znovu, četl bych pilně po večerech solidní periodika… Místo toho ale jsem bloumal po Fontánce a zasněně zíral do černočerné vodní hladiny…

A tehdy mě asi taky posedl ten nápad s dokonalým mozkem, kterým bych mohl obdařit stroj. Stroj, který by nikdy nemohlo potkat nic z toho, co jsem zrovna tehdy prožíval já.

„Vzpomínáš si, Galateo, jak jsem ti vyprávěl o Aleně?“

„Alena, Alena… Už vím,“ vzpomíná Galatea. „Je to socha. Z bílého mramoru. Je horká. A živá… Je překrásná… Nikdy nebude existovat… Ale je taky docela možné, že je to tak trošku Táňa.“

„Tak poslyš! Něco takového jsem ti rozhodně povídat nemohl. Docela určitě nemohl!“

„Úplně jste na mě zapomněl!“ ozval se vyčítavý hlas mé pozdní návštěvnice.

Byla to Táňa. Seděla tu s pokrčenou nohou a marně se snažila ukrýt kolena v lákavých záhybech krátké sukně.

„Táňo!“ ozval jsem se a hlas mi nepříjemně zasípěl.

„Už si vzpomínám,“ přerušila mě. „Měl jste nějaký počítač. Takovou mašinku. Nějaké antické jméno měla, pokud si vzpomínám.“

Bylo to, jako by mě do hlavy udeřili palicí. Neboť Táňa seděla pod lampou a světlo se zaplétalo do jejích vlasů a já už jsem málem přesvědčil sám sebe, že Galatea s tímhle vším nemá docela nic společného.

„Něco se s ní tehdy stalo?“

Nechci na to vzpomínat! Nechci! – zaduněl ve mně varovný hlas. Za nic na světě už na to nechci vzpomínat!!

Jenže jakou váhu mají naše neskromná přání?

„Hm, lidský mozek,“ řekl jsem tehdy Galatee. „Víš vůbec, v čem spočívá jeho největší slabina?“

„Nízká rychlost přepojování, slabá paměť…“

„To samozřejmě taky. Ale to není všechno. Máme příliš mnoho myšlenkových stezek. Chápeš to? Existuje jedna hlavní cesta. S její pomocí řešíš úkol, uvažuješ, když píšeš. Jejím prostřednictvím všechno zřetelně vidíš a slyšíš. Je to velmi užitečná cesta – tahle zóna plného vědomí.“

„A ty další?“

„Ty další stezky jen umocňují chaos. Hlavní magistrála pracuje na integrálu, jiná cestička v téže době ladí hudbu, třetí zase vzpomínku na uplynulý večer. A všechny mají tendenci vzájemně se narušovat. Tak jakápak přesnost v takovéhle situaci!“

„A co já?“ zeptala se Galatea. „Zabudoval jsi do mně jen tu hlavní cestu?“

„To ne, dal jsem ti hlavní biořetězec. Jenže mozek si syntetizuješ už sama. Od doby, kdy jsi začala samostatně vidět a slyšet, už tvoji strukturu vůbec nekontroluju.“

„Jenže já ji nekontroluju taky!“

„To je proces ryze podvědomý. Tvůj mozek vůčihledě roste. Dnes je z hlediska elektrické aktivity skoro třicetkrát intenzivnější, než byl v době, kdy jsem tě poprvé zapojil.“

‚A mohl bys zjistit, zda i ve mně jsou ty vaše sekundární poruchy?“

„Zaposlouchej se do svého nitra! Každý to dokáže docela lehce zjistit sám.“

Galatein indikátor potemněl.

„Aha, mlčíš?!“ ptám se jí. „Mlčíš! Tak teda poslyš, co ti řeknu! Dvacet procent tvé celkové kapacity se v současné době pohybuje tou hlavní cestou. Pouhých dvacet procent!! Všechno ostatní parazituje! Ale to ty sama dobře víš.“

Počítač mlčí.

„Poslouchej, Galateo! Všechny ty boční linie a emoce a vůbec to všechno… Ty přece, sakra, nejsi člověk, pro tebe tohle všechno nemůže být fatální. Mohla bys to v sobě přece lehce potlačit.“

„Nemohu,“ odpověděla tiše Galatea. „A dost možná ani nechci. A navíc to už ani není možné.“

Tak – a bylo to! A já blázen naivně doufal, že mi stroj dokáže porozumět. Abych pravdu řekl, byla to vlastně moje téměř poslední zoufalá naděje. Skoro poslední – protože tu ještě pořád byl můj šéf…

„Čert tě vem, ty elektronkový donšajne!“ řekl jsem Galatee a vyrazil jsem za šéfem.

„Buď zdráv, ústavní génie,“ zavrkal šéf hlasem plným tureckého medu, když se mi ho podařilo zatáhnout do své laboratoře. „Cože – Ga-la-tea? Hahaha! Proč zrovinka Galatea? No to tedy poslyšte, kolego, tohle mi už začíná připomínat progresivní megalomanii. Vám snad ne?“

Špásoval s chutí a vervou, jenže já zrovna v té chvíli neměl na žertování náladu.

„To nic, kolego. Buďte na výši!“ poklepal mi na rozloučenou na rameno. „Neztrácejte odvahu! V nejbližších dnech to všechno důkladně promyslíme. Jen co skončí zasedání vědecké rady…

„To jméno jsi mi vybral špatně,“ ozvala se vyčítavě Galatea, jakmile za šéfem bouchly dveře. „Byla přece docela neschopná – ta vaše slavná socha z Kréty! Jen pověz, co po sobě zanechala – třeba ve vědě?“

Beze slova jsem se upřeně díval do jejího jediného zeleného oka smaragdově zelené barvy…

Teď už mi bylo docela jasné, že šéf pro mě nehne ani prstem. S jakou lehkostí to řekl: „Jen co skončí zasedání vědecké rady.“ Mám-li být docela přesný, pak za posledních pět let neskončilo zasedání vědecké rady ani jedinkrát. Každý přece ví, že život koryfejů naší vědy – to je sezení vědecké rady prováděné nonstop.

V Galateině oku se potulovaly nervózní stíny.

„Co z tebe vlastně zbude?“ zaryl jsem do ní. „To je mi taky utrpení mladého Werthera!“

A uraženě jsem odkráčel, prásknuv dveřmi až hanba.

Vztekle se řítím chodbou ke strojovně a vtom narazím na Dimku a Alíka. Ti dva mi zrovna teď ještě chyběli ke štěstí! Jenže zdá se, že mají něco na práci: vzrušeně si totiž špitají v koutě hned vedle generátoru.

„Viťko, šéf se dal právě slyšet, že z dnešního programu jednání náš problém zase vypadl!“ oznamuje mi Alík.

Jak jinak: každý z nás je živ ze svých vlastních průšvihů… Soucitně přikyvuji a předstírám, jako bych v zásuvce intenzívně hledal něco pro upevnění šroubu nebo nýtu. A co bych měl k tomuhle taky říkat? Je nad slunce jasnější, že kluci v téhle chvíli soptí vzteky, a já se jim ani nedivím. Celý rok už čekají, že jejich témata projdou sítem schvalovačky. Ale na našem Olympu platil odjakživa úzus, že veškeré kvaltování toliko pro hovada jest.

Už zase si šeptají. A najednou k mým uším dolétne cosi jako „… Galatea… Galatea…“

Copak asi chtějí od mého počítače? Napínám sluch jako indiánský zvěd a, jasná věc, hrabu se pro jistotu v šuplíku dál.

„… Galatea… Galatee… Galateu…“ dolétají ke mně závany šeptem artikulovaných zvuků.

Nemají snad tihle dva nedomrlí Einsteinové v plánu další díl ze svého nekonečného seriálu nezbedných happeningů?

„Tak jo, mládenci!“ rozhoduji se k palbě naslepo. „K čemupak potřebujete právě Galateu?“

Zdá se, že jsem trefil desítku. Dimka se v tu ránu skloní nad generátorem a usilovně předstírá, že šroubuje. Alík si mezitím rozpačitě přejíždí dlaní po vlasech.

„No tak, mládenci!“ trvám neústupně na svém.

Dimka docela zjevně není naladěn zúčastnit se rokování. Odhazuje energicky šroubovák a zapíná motor… Jiskřičku intelektuální aktivity vidím jen v Alíkových žlutohnědých očích.

„Čekám na odpověď, hoši! Proč tedy zrovna Galatea?“

„No co,“ vzdychá odevzdaně Alík. „Dříve či později bychom ti o tom stejně museli povědět… Galatea především proto, že je to v celém našem spolku jediné stvoření, které je schopno opravdu přemýšlet. Fakt!“

Má docela pravdu. Galatea je opravdu „sapiens“. Skutečně přemýšlí. Sama si vytváří program a sama ho také realizuje. Sama taky rozhoduje o tom, zda se stane géniem, jak jí bylo předurčeno, nebo zda se třeba zamiluje do holky, která nedělá nic jiného, než že potřásá zrzavými pačesy…

„Tak teda jo. Povídejte!“

„Počkej, ty o tom ještě nic nevíš?“

„Všechno vím,“ vhrdlo lžu srdnatě. „Ale chci to slyšet od vás. A fofrem, protože čas je můj úhlavní nepřítel.“

„Teda to vám povím…!“ rozeřval jsem se, když se konečně vymáčkli. „Abych posílal svoji draze milovanou Galateu fízlovat za dveřma?! Ta má, pánové, na rozdíl od vás docela jiné vychování!“

Jejich plán byl stejně grandiózní jako stupidní. Galatea měla zkrátka stát v zasedací síni a v intencích své neotřesitelné logiky registrovat „užitečný“ a „neužitečný“ čas našich vědeckých stálic tím, že by prováděla analýzu jejich projevů. Jak to tak vypadá – chlapce opravdu popadla touha někoho převychovat. Takže jsem k těm dvěma pocítil docela bezděčně cosi podobného úctě.

„Tak co, máš strach?“ zajímal se Dimka. „Bojíš se, že ti za tohle sníží prémie?“

Brali tu svoji záležitost zatraceně vážně. Galateu ostatně také.

A najednou mě napadlo, že moje milá Galatea už opravdu stojí příliš dlouho na jednom místě, že její nervy jsou podrážděny dlouhou nečinností a že by se koneckonců klín měl vyrážet klínem.

„Beru to jako loupežné přepadení,“ řekl jsem třeskutě. „Ustupuju jen tváří v tvář hrubému násilí.“

A po těch slovech jsem šel zařídit Galatein přesun. „Galatea!“ vzpomněla si Táňa. „No ovšem, Galatea se jmenovala.“

Jen zvolna jsem se vracel z říše vzpomínek do reality. „… se vám to jako konstruktérovi bude zdát komické, ale já se s ní kdysi docela přátelila…“

„Ano, ehm, ovšem… Zajisté.“ Sáhl jsem do kapsy pro spásonosné cigarety. „Mohu vám nabídnout?“

Bylo to najednou, jako bychom po té spoustě let jeden druhého znovu poznávali.

„Ostatně dříve jsme si tykali,“ připomněl jsem sobě i jí, když jsem škrtl zapalovačem. „Promiň,“ přikývla. „Asi jsem si už odvykla.“

„Často jsem tě vídal z hlediště.“

„Já tě taky viděla. Dvakrát. Ale tys dělal, že mě neznáš.“

„To ne. Jen jsem si vždycky myslel, že o hvězdu se může smrtelník lehce popálit.“

„A teď už si to nemyslíš?“

„Ještě pořád.“

Zvedla ty své báječné prsty ke rtům, ale pak ucukla. „Lžeš! Prostě jsi zamilovaný až po uši do těch svých strojů. Kluci přece vždycky povídali, že jsi rozený génius.“ Opravdu byl nejvyšší čas rozlít koňak do skleniček. „Napijeme se?“

„Proč ne! Tak na tvůj úspěch. Na Galateu ještě lepší!“

„Jenom ne na tohle!“ podařilo se mi ze sebe vymáčknout. „Já přece vůbec žádné úspěchy nemám.“

Nebyla to tak docela pravda. Jenže mně se kdovíproč nechtělo před ní vytahovat. Byl jsem napjatý až k prasknutí: tvář byla sice v milosrdném stínu, ale mohl mě docela dobře prozradit můj hlas. No vida – odvrátila se. Je to až k popukání, jak jsou teď všichni ohleduplní…

Když našli Galateu se schématy spálenými na uhel, tváře všech pojednou nabyly nepřítomného výrazu. Mohl bych si tehdy třeba po trsech rvát vlasy z lebky a nikdo by stejně ani jediným slůvkem nedal najevo, že si něčeho povšiml. „Chlapi!“ chtělo se mi tehdy zařvat, „ohleduplnost je báječná věc, když se podává v přiměřených dávkách.“ Jenže i já byl tehdy zatraceně ohleduplný, a tak jsem raději mlčel.

„Takže bude lepší, když se napijeme na tebe,“ řekl jsem jí.“Na Taťánu!“

Na její šíji se při každém decentním polknutí objevila jemňoučká žilka. Stejně je to zázrak, že ke mně vůbec přišla. A po příčinách zázraků se, jak známo, raději nepátrá.

„Jsi sama?“

„Chceš vědět, zda mám muže?“ Odklepla popel a zamáčkla rozhodným gestem cigaretu. „Mám svého Modrého prince. Vždycky ke mně přichází ze svého zámku. Ten zámek stojí v mém šatníku a má pět strážních věží se střílnami.“

„Já mám zase stroje,“ přiznal jsem se. „Nebo lépe řečeno ideje strojů, protože stroje samy o sobě mnou opovrhují.“

„Tak se připrav, Pygmalióne,“ houkl na mě Alík hned příštího dne po zasedání vědecké rady. „Tu písemnou zprávu jsme už podali.“

‚A to jako přímo v noci?“

Bylo zrovna osm ráno, den se sotva probouzel, na rozdíl od šatnářek, které dospávaly přímo provokativně.

„Jsme chytří kluci. Šoupli jsme to do desek k podpisu. Samotnému NEJVYŠŠÍMU.“

„NEJVYŠŠÍMU?!“

Tak a teď to teprve začne – napadlo mě. Kdybych tehdy jen mohl tušit, jak to skončí!…

A opravdu! Začalo to…

Když se to tak vezme, soud to vlastně ani nebyl. Ačkoli jistá podobnost se tu bezesporu vypozorovat dala.

Stůl na pódiu. Předsednictvo.

„Naši mladí kolegové Alexej Paterin a Dmitrij Kopov,“ rozkrajoval řečník ticho v sále, „podrobili kritice práci vědecké rady našeho ústavu. Je to nepochybně velice chvályhodná iniciativa. Byla však, želbohu, realizována nanejvýš odsouzeníhodnou metodou odposlouchávání.“ V sále se rozlehl smích.

„Copak by se to dalo provést taky nějak jinak?“ zeptal se hezky hlasitě Dimka. Opět smích v sále.

„… jmenovaní soudruzi zaznamenali jedno ze zasedání vědecké rady na magnetofonový pásek ukrytý v počítači typu G-l, laicky nazývaném Galatea, který zkonstruoval aspirant Viktor Gitin…“

„Záznam jsem pořídila já sama!“ přerušil řečníka Galatein podrážděný hlas. „A ne na magnetofonový pásek, ale do elektronické paměti.“

„Zachovejte klid, prosím. Klid v sále!“ Předseda bušil pěstí do stolu jako do kovadliny. „Gitine, okamžitě přestaňte provádět s počítačem ty vaše eskamotérské kousky!“

… po této události podrobili Paterin a Kopov průběh zasedání vyčerpávající analýze a své závěry vyložili v písemné zprávě, která se způsobem zcela nepochopitelným dostala na stůl soudruha ředitele. Zpráva obsahuje tvrzení, že šest z celkového počtu osmi prací předložených vědecké radě k posouzení nejsou prý ničím jiným než pouhou kompilací již publikovaných vědeckých statí a že pouze dvě zbývající obsahují originální nápady, třeba jen na úrovni osvětlení problematiky…“ Hluk v sále. Ostatně kupodivu nečekaně umírněný. „Tak je to tedy, soudruzi! Šest předložených prací jsou pouhé kompiláty. Jistě vyjádřím všeobecné mínění, řeknu-li, že takové tvrzení je, mírně řečeno, více než odvážné… Profesor Jemin, jehož si všichni hluboce vážíme, předložil radě svůj referát o zintenzívnění vlnovodných článků. Jsou to nepochybně velmi zajímavé závěry a vědecky zcela opodstatněné. Ehm, vážený Ernste Ivanyči, povězte nám, pokládáte se vy osobně za kompilátora?“

„Tedy, ehm, já…“ Profesor Jemin se lišácky usmívá a zpytavě přejíždí očima po tvářích přítomných. „No ovšem, já samozřejmě taky čtu periodika i tisk. Ba co více, já do nich taky přispívám. Na stránkách časopisů si totiž já a moji kolegové vyměňujeme názory. A může se pochopitelně taky stát, že si tu a tam jeden od druhého něco vypůjčíme. Tím spíše, že si dopisujeme také soukromě a já osobně se před kolegy svými vědeckými názory nikterak netajím… Proto také vy, moji mladí kolegové…“

V jediném okamžiku jsou pohledy všech přítomných upřeny na nás.

„Připadaj mi jako slunečnice na cestě za sluncem,“ šeptá mi do ucha Alík.

„Chcete k tomu snad něco říci, mladý muži?“

„Všechno potřebné jsem už vlastně sdělil,“ krčí Alík rameny. „V naší písemné zprávě jsou bezezbytku uvedeny všechny prvotní prameny.“

„Profesor Jemin vám přece už jasně naznačil, že v těch článcích jeho kolegové citují jeho vlastní názory a myšlenky.“

„Lež!“ Vytryskne z Galatey vášnivé obvinění. „Profesor se nikdy předtím vlnovody nezabýval. Neexistuje ani jediná jeho dřívější práce věnovaná tomuto tématu. Prozkoumala jsem důkladně celou svoji kartotéku.“

„Odmítám diskutovat tímhle tónem. Odmítám se přít s magnetofonovým páskem natočeným několika nezodpovědnými chuligány!!“ explodoval profesor Jemin, na jehož tváři byl dobrácký úsměv v jediném mžiku vystřídán mrtvičnou brunátností.

„Klid, brácho!“ povzbuzuji Galateu opět v maskulinní formě. A cítím bezmeznou radost nad tím, že jsem nezapomněl předem několikanásobně posílit její vstupy. Opravdu, nebýt té záležitosti s tiziánovitou Taťánou, kdoví, co by teď zůstalo z Galateiny triody v logickém řetězci!?

„Soudruhu předsedo,“ říká Dimka, „žádám vás důrazně, abyste všem přítomným vysvětlil, že nejsme žádní chuligáni a že Galatea není žádný magnetofon ani papoušek, ba dokonce ani gramofon z předválečné výroby… V naší zprávě je ostatně podrobně vysvětleno, že hodnocení činnosti vědecké rady prováděla právě Galatea – tedy doslova geniální myslící stroj, počítač bioelektronického typu vybavený obrovskou paměťovou kapacitou.“

„Nevím, opravdu nevím,“ váhá předseda. „Pochopte, soudruzi, tohle přece není zkušební polygon. Navíc jsem tomu stroji ani nedal slovo… Ehm, slovo má teď v zájmu objasnění celé té nepříjemné záležitosti soudruh doktor Viktorov… Jak víte, vážený Sergeji Petroviči, i vy jste byl obviněn z výroby plagiátu… No ano, vy také…“

„Inu, co se dá dělat, kamaráde?!“ zaduní zasedačkou

Viktorovůy bas. Kráčí k pódiu a důstojně před sebou tlačí svůj mocný teřich. „Taky se povídá, jak jedna paní slyšela zvonění a myslela, že je posvícení, a oni to zatím byli hasiči! Hahaha!“

Hlas má Viktorov takový, že na Galateiných krytech začínají drnčet šrouby. Nebo se zase přehřál transformátor?

„Hypotéza a terapie projevů stáří – tohle jsem měl tedy tu čest předložit k posouzení vědecké radě. Referoval jsem a ostatní zapisovali. Takže, sensu stricto, to vlastně psali dříve než já, že ano?! Je to tak nebo ne? Okamžitě odpovězte!“ Viktorovův masitý ukazovák míří na Dimkova prsa jako hlaveň velkorážního kulometu. „Správně!“ poddá se náporu Dimka. „No tak vida! Teď už jen zbývá ujasnit si, co si to vlastně zapisovali. A hlavně co jsem tehdy přednášel já, že ano. Tak tedy, vážení a milí, hovořil jsem tehdy o translačním působení na maticový kód, zatímco oni o kódovém řízení. Jasné? Ptám se: Je vám to jasné?“

Dimka zděšeně zírá na Alíka, Alík zase na mne, zatímco sál pobaveně zírá na nás tři.

„Všechno je tedy jasné!“ ujišťuje přítomné Galatea. „Je to naprosto totožné. Viz encyklopedie, svazek sto čtyřicet dva, strana devět, třetí odstavec.“ Sálem zašumí povzdech podobný syčení propíchnuté pneumatiky.

„Mám dojem, že tu přece jen není místo pro žertíky aspirantů,“ káravě, ale dosud dobrácky připomíná Viktorov předsedovi. „To opravdu není ani trochu hezké, páni kolegové. Ani v nejmenším! Hned jim tu mechanickou hračku seberte!“ A po těch slovech opouští amébovitými pohyby tribunu.

Předseda energicky buší tužkou na sklenici.

„Vyzývám vás k pořádku! Buď tu svou kalkulačku přivedete k rozumu, nebo vás všechny vykážu z této síně.“

Ručičky Galateiných měřidel se viditelně chvějí.

„Žádám vás, abyste neurážel nikoho z přítomných,“ daří se mi přece jen vykřiknout.

Jak jen mě mohlo napadnout zatahovat Galateu do celé té špinavé záležitosti?!

„Stroj nelze pokládat za účastníka jednání!“

„Znovu žádám předsedu tohoto shromáždění, aby nahlas přečetl všem přítomným příslušný paragraf zprávy, týkající se Galateiny charakteristiky,“ připomíná Alík. V jeho hlase se rozcinkal kov. Já i Dimka to už známe: ještě okamžik a vyřkne cosi, co rozhodně nebude určeno pro nejvyšší plénum.

„Ach ano, ovšem,“ neochotně cedí mezi zuby předseda. „Tvrdíte, že je ten váš počítač málem člověk v elektronickém vtělení. Zkrátka světoborný objev! Jenže všechno to začalo intrikou… Ostatně, vaše zpráva není ani zdaleka tak přesvědčivá, jak by měla být. Jak všichni víte, v ústavu působí vyhodnocovací komise expertů na počítače. Nejlépe bude, poslechneme-li si názor jejích členů.“

Galateino oko už nezáří. Jen přízračné mihotání se v něm ještě nesměle chvěje, jako by v řetězci nebezpečně pokleslo napětí.

„Poslyš,“ strčím do Dimky, „Galateu bychom odsud měli odvézt.“

„Dej pryč ty pazoury, neřáde!“ syčí nepříčetně Galatea. „Nebo chceš dostat do zadku tisícovku voltů?“

Dobrá duše Ivan Jefimyč se zatím ozývá už od předsednického stolu:

„Počítač G-l, laicky nazývaný Galatea, byl expertům předveden k posouzení před třemi dny,“ oznamuje ctěnému shromáždění. „Proto také dnes ještě nejsem schopen podat o něm přítomným vyčerpávající informace. Expertiza trvá zpravidla dva měsíce, leckdy i čtvrt roku. Co bych mohl říci dneska? Je to nesporně originální počítač, to nelze popřít. Pravda, je to trošku, ehm, nervózní mašinka… To ovšem, vážení, nic neznamená. Co nevidět ji vyzkoušíme důkladně.“

„K věci, soudruhu Osipove,“ přeruší ho nevrle předseda. „Slyšeli jsme tady, že prý máme co dělat s geniálním strojem. Pokládáte za možné jeho genialitu na tomto místě potvrdit?“

„Hm, myslíte potvrdit genialitu stroje? Oficiálně ji potvrdit?“ Ivan Jefimyč, chudák, se rozhlíží po sále, bloudí nešťastně očima po předsednictvu, rozpačitě mžourá a pohybuje nezvučně rty. „Víte, ona genialita… to je, hm, taková ošidná záležitost, no asi něco jako druhá odmocnina z minus jedné… Říkáte oficiálně?“

„Výborně!“ pospíší si se závěrem nadmíru potěšený předseda. „Genialitu jste tedy nepotvrdil. Zbývá tedy vlastně už jen jediné: Pokládáte snad za možné, aby se tento stroj ve všem vyrovnal lidské osobnosti?“

„Jsem už starý člověk,“ choulí ramena Ivan Jefimyč. „Stroje už testuju celých dvaatřicet let. Ale člověka – člověka jsem zatím netestoval nikdy. To bych si vyprosil!“

„Ze srdce vám děkuji, soudruhu Osipove,“ zvedá se předseda ze židle. „Řekl jste nám toho více než dost. Teď je nám už nad slunce jasnější, že deklarace výjimečných vlastností počítače G-l se nezakládá na pravdě. Galatea se v podstatě ničím neodlišuje od jiných známých počítačů této řady. A z toho vyplývá, že emitovat jejím prostřednictvím výpady proti vědeckým pracovníkům, jichž si každý v tomto ústavu váží, a vydávat tyto výpady za zjevení shůry, je prostě, ehm, neváhám použít toho slova – zločinné. Pokládám za nutné požádat správu ústavu, aby zajistila předání počítače G-l do numeračního oddělení k přepočtu tabulkových integrálů. Jednání kolegů Paterina, Kopova a spol. bude posouzeno zvlášť. Prosím přítomné, aby se rozešli na svá pracoviště.“

„Galateo, tohle všechno je přece merasmatický blábol,“ řekl jsem Galatee. „Galateo, my ti strašně věříme… Galateo, řekni něco, prosím tě!“

„Jděte všichni do… k čertu,“ odtušila Galatea zadrhávajícím hlasem.

„Je to těžké pro stroje, aby sestoupily na naši úroveň,“ zazněl Tánin hlas procítěně. „Jsou tak přesné, neochvějné… jsou to takoví praktičtí realisté. Modrého prince zkrátka spatřit nemohou.“

„Kdyby…“

„Trochu se strojů bojím. Mají přece tak dokonalou logiku.“

„Logika?! Logika říkáš?“ ozval jsem se. „Dobrá, já tedy vymyslím dokonalý mozek a tenhle mozek, nejlepší na světě, jim dám… A stroje si v něm pak bezostyšně modelují sny a přetěžují schémata třeba kvůli poraněné kočce nebo dokonce…“

„Dokonce přemýšlejí? To chceš úplně vážně tvrdit, že ty tvoje mašinky přemýšlejí?“

„Chtěl jsem jenom říct, že příliš mnoho cítí.“

„Ale to je přece totéž. A to… to přece…“ Její úsměv rozzáří stěny mé garsonky dozlatova. „Mám z toho opravdu hroznou radost. A moc ti blahopřeju.“

Takhle to tedy dopadlo. Ví bůh, že jsem se před ní nechtěl kasat, že jsem nechtěl vypadat jako nový Norbert Wiener. Takové oči měla nejspíš princezna, když jí Alladin postavil palác ze zlata. Jenže já – já byl Alladin skrz naskrz nanicovatý.

„Ničemu nerozumíš,“ zabručel jsem a můj pohřební hlas rázem zhasl rozzářené stěny. „Nestačí jenom přemýšlet, je taky třeba umět nemyslet na to, na co myslet není třeba.“

„Například na poraněnou kočku, že?“

„Jasně! To připravuje o čas. A taky to přetěžuje mozková schémata. Mimochodem, právě emoce vytvářejí největší impuls elektriky – občas tak silný, že mozek by mohl prostě shořet… Jenže když já konstruuju mozek, musí to být mozek naprosto spolehlivý. Spolehlivější než můj vlastní. K čemu by taky jinak byl?“

Otáčela v prstech skleničkou a já měl pojednou pocit, že ten spolehlivý mozek si její sympatie zrovna nezískal. Čert ví, čemu dávají tihle lidé vlastně přednost – tahle bohéma?

Když mi konečně vydali to, co zbylo z Galatey, na její bloky jsem se raději ani nedíval. A taky jsem z ní neodstraňoval ty součásti, které ohni odolaly. Můj nový stroj totiž musí být docela jiný! Nesmí mít žádné emoce! Nikdy! Ani jedinou. A to je také důvod, proč nesmí formovat svůj mozek samostatně. Musí zkrátka čekat, až mu to dovolím.

Starý Pygmalione – ty podivínský blázne s lebkou beznadějně přežhavenou jižním sluncem!… Vysochal jsi dítě a jal ses čekat, co z něj vyroste. Proměnilo se v nymfu s ušlechtilými křivkami nádherného těla. A ty, můj předobrý Pygmalione, ses tak rád díval na utěšené zadky a na rázný krok atletek, jimž návštěvníci olympiád halasně provolávali slávu. Proč jsi tedy nevtiskl hlíně vytoužené tvary hned od samého počátku?

Nový stroj byl dokonale připraven. Možnost biosyntézy v něm zůstala zachována, ovšem jen na magistrálním směru. Vložil jsem do něj pouze jedinou generální trasu pro vědomé myšlení a zcela jsem vyloučil jakoukoli možnost větvení. Zato kapacita paměti byla nesmírná – v tomto směru jsem měl mimořádný úspěch…

„Nazdar!“ řekl jsem té mašině, jakmile byla vybavena sluchovými receptory.

A pak to začalo!

„Proveď záznam!“ poručil jsem jí a zavedl do ní informaci.

Jenže počítač neměl ani páru, který registr jeho paměti je už plný a který dosud zeje prázdnotou. Pročež snaživé znehodnotil původní záznamy.

„Kde leží Madagaskar?“ zeptal jsem se.

Za nic na světě nebyl schopen přijít na to, kde má o tom záznam.

Nezbylo mi než vyrazit k bibliografům a ti pak byli nuceni déle než rok pořádat pro moji novou mašinku paměťovou kartotéku, majíce přitom samozřejmě na zřeteli veškeré základní zásady a zákony knihovnictví a informatiky.

Zavedl jsem do stroje kartotéční blok o síle 80 000 ferritů. Jenže ten se každou chvíli pochroumal. A navíc na to ani nestačil.

„Vyřeš tuhle rovnici,“ prosil jsem svůj nový stroj. „Jen klid! Pracuj docela klidně.“

Stroj se nevzrušoval ani v nejmenším. Ale aby rovnici skutečně vyřešil, bylo nutno mu nadiktovat každičký krok algoritmu. A to navíc v přesném pořadí.

„Báječný stroj!“ rozhodl šéf. „Co po něm vlastně chcete? Počítači je přece vždycky třeba zadávat program, uvádět čísla potřebných paměťových registrů. To je přece obecně známo, vážený kolego.“

To bude nejspíš jenom náhoda – řekl jsem si. Stroj musí přemýšlet!

A tak jsem vytvořil další mašinu…

A pak ještě čtvrtou, pátou… Výsledky nebyly o nic lepší. Tedy, abych byl docela přesný, ty počítače měly samozřejmě své uplatnění – řídily třeba lety kosmických lodí na předem stanovených trasách. Ale samostatně tvořit?…

Po deseti letech se mi zdálo, že tuším východisko. Ale nebylo to opravdu víc než zdání.

Dřel jsem zrovna na jakémsi biořetězci. Byla to G-5 nebo snad G-8 – to už ani nevím.

„Sbohem, Pygmalione!“ křikl za dveřmi Alík. „Poplavu si coby námořník na Havajské ostrovy – aspoň si trochu provětrám hlavu. A vás tady vem všechny čert!“

Položil jsem kabely a drátky na stůl, otřel skalpel o promaštěné džíny.

„Počkej, Aljoško! Praštím do toho taky. Jdu s tebou.“

Vrátil jsem se až po pěti měsících.

„Ahoj, ulejváku!“ uvítal mě strojový hlas. „Předpokládáme-li, že perioda rotace komety Njája se mění delta psí-krát, což jednoznačně potvrzují výsledky třistaletých pozorování, pak lze vyvodit závěr o jejím umělém původu…“

„Kecáš! K čemu by takové umělé komety byly?“ namíchl jsem se. A najednou jsem ztuhl. Protože to byl počítač, který šéf tak vychvaloval. A já – na to bych mohl přísahat – do něj žádný program o kometách nezaváděl.

„Nízká úroveň rozvoje mezihvězdných komunikací Pozemšťanů,“ soptila mašina v jízlivé agresivitě, „ještě nikomu nedává právo pokládat za nesmysl…“

Zelené oko zářilo nedobrým světlem. Kontakty nebezpečně skřípěly.

„Tak a je to tady zas!“ konstatoval jsem suše, když jsem zapojil analyzátor intenzity mozkových drah. „Na magistrální linii máš jen dvacet procent vyzářené energie.“

Zase tu byla Galatea – nervní, křehká Galatea. Nejspíše jsem neopatrně prohodil kabely, když jsem se rozhodl odjet s Alíkem za romantikou mořských dálav… Kabely a dráty se asi docela náhodně spojily s biořetězcem, takže syntéza mohla pokračovat bez omezení… Docela obyčejná náhoda! Blok kartotéky, teď už docela nepotřebný, odhodila nová Galatea do kouta.

„Ne. Jenom to ne!“ zašeptal jsem. „Nechci tě znovu milovat a znovu ztratit.“

A přerušil jsem dodávku energie.

„Možná že ti nějak ukřivdily ženy?“ dolétl ke mně z obrovské dálky lehce výsměšný hlas. „Máš námitky proti citům všeobecně, nebo se to týká jenom strojů?“

V té chvíli Táňa moji galantnost zřetelně přecenila.

„Platí to pro řadu lidí. Ale tebe se to netýká,“ odsekl jsem.

Tvář měla pojednou chladnou, rty se sevřely v uzounkou štěrbinu.

„Vzpomínáš si na mě, jaká jsem tehdy byla?“ zeptala se. „Na naší scéně?“

Viděl jsem ji na jevišti pokaždé, když se mi poštěstilo sehnat lístek. Jenže teď šlo o něco docela jiného. Šlo o to, jak před deseti lety zrzavá Táňa, ta neúspěšná elévka, recitovala v našem ústavu verše. O to, jak tehdy stála – bezradná a nešikovná – a nevěděla co s rukama.

„Taková jsem tehdy byla. A byla bych taková asi zůstala, kdyby se ti tehdy nepovedl ten tvůj ztřeštěný nápad. Tehdy, s Galateou.“

Nápad s Galateou? Nápad, který se povedl?

Napadlo mě, že s Galateou se mi nepovedlo nejspíše docela nic. A po ní to nebylo o nic lepší. Spíš horší.

„Taková jsem byla, dokud se jeden kybernetik nerozhodl naprogramovat vyznání lásky. Nějak to prostě vypočítal a zavedl program do stroje. Dopadlo to tak, že se to vyznání dostalo až ke mně, ačkoli dodneška pořádně nevím, zda mi bylo opravdu určeno.“

„Galatea ti to řekla?“ V krku a ústech jsem měl pojednou strašlivé sucho.

„Ano, řekla. Řekla mi všechno, co sis tehdy vymyslel. Už si na to nejspíš ani nepamatuješ, že? Chvíli to v ní jiskřilo a pak najednou řekla, že jsem zlaté slunce a nejzazší hranice nekonečné touhy a…“

Jen se tomu zkus smát! Jen to zkus! pomyslel jsem si.

„Ale smát jsem se tomu nemohla. Tehdy jsem totiž byla jenom Táňka – zrzavá palice a nikdo mi nic tak krásného nikdy neřekl. Dokonce ani stroje ne.“

„A ty?“

„Řadu let jsem na to pak vzpomínala. Ale tehdy jsem poslouchala ty tvoje verše a opravdu jsem věřila, že jsem slunce a nejzazší mez snu. A že mě má někdo rád – vlastně je docela úplně jedno, kdo. Ale že mě má rád doopravdy. A zdálo se mi tehdy, že mě to pozvedá nad mýma neohrabanýma rukama a nohama, které se bojí udělat krok, a hlasem, ze kterého zaznívá nezvládnutá tréma. A že se mi docela určitě splní všechna přání.“

„Odpověděla jsi jí tehdy?“

„Myslím, že jsem se tehdy rozbrečela. Jen tak jsem tam stála a slzy mi tekly po nose a po tvářích. A tím to také vlastně všechno začalo. První úspěch jsem měla ten večer ve studiu. A tak jsem odešla z ústavu. K divadlu… Ale ty – ty sám jsi mi nikdy nic neřekl… Máš pravdu, tehdy došlo k té havárii…“

Ano, právě tehdy došlo k havárii. Přesněji řečeno – tehdy začala.

Zdá se, že až teď jsem konečně pochopil, proč ten pradávný případ s Galateou vlastně ani nemohl nikdy zestárnout.

„Na tebe jsem tehdy prostě zapomněl. Umělci mají veškerý svůj rozum jenom v citech. Jenže ty jsi byla výjimka,“ namítl jsem Táně.

„Chceš snad říct, že herci mají intelekt druhého řádu?“

Ďas aby spral toho, kdo si vymyslel tuhletu ženskou emancipaci! Kdyby jim alespoň zbývalo místo pro obyčejný soucit!… Celých deset let jsem vynalézal nebesa bez blankytu a hudbu bez tónů… A teď bych se tu zničehonic měl postavit jako nějaký nezvedený školák a ze všeho se zpovídat? Nahlas? A navíc slavnostním tónem? Neboť jsou mezi námi i tací, co sebe sama nejlépe chápou podle hlasu…

Táňa pohnula rty. Slova jako by procházela zdí. Pak mě hebkost jejích vlasů pohladila po tváři.

Celý svět se bláznivě roztančil. Šéf, kluci z práce, moje mašinky – to všechno bylo pojednou malicherné a nicotné.

Zdálo se mi, že jsem Odysseus, jenž po létech strádání dospěl konečně do své Ithaky. Jen okamžik trval ten slastný pocit. Neboť hned vzápětí vykvasilo v paměti vše, na co nebylo možno už nikdy zapomenout.

„Ta moje Galatea,“ zařval jsem, když se mi podařilo odtrhnout se od Táni, „byla sapientní, myslící. Chápeš to? Snaž se tomu porozumět, prosím tě – ona totiž myslela. A nikdo nikdy by jí nemohl naprogramovat vyznání lásky. Rozumíš? To ona sama…“

Opravdu bylo třeba, aby se to už konečně dověděla. A taky aby to pochopila až do konce. Věděl jsem, že alespoň tímhle jsem Galatee povinován.

Mohl bych jí to ostatně vysvětlit srozumitelněji.

„Víš, to bylo tak,“ řekl bych jí prostě. „Ona se jednoduše zabouchla – ta moje mašinka. Totálně se zabouchla do jedné tiziánové víly.“

„To chceš říct, že ona, že ten stroj…?“

„No ovšem! A to ještě není všechno! Vzpomínáš si na tu havárii? Tak tedy, žádná havárie se nikdy nekonala. Byla to prachsprostá sebevražda.“

Její řasy vzlétly jako vyplašení ptáci.

„Zabila se. Komplex génia, chápeš? Pro génia je vždycky nesmírně těžké přežít…“

„Co to povídáš?“

Tak dost! – poručil jsem si. To už stačí!

Protože jsem nechtěl, vlastně jsem ani nemohl znovu se obírat těmi vzpomínkami. A navíc: být ve společnosti krásné ženy, a povídat si o strojích? Ne, to už by bylo příliš!

Jenže ta krásná žena – to byla Táňa. Na podlaze způsobně zahálely její přepychové střevíčky. Jeden vedle druhého. Představoval jsem si, jak dívka svýma dlouhýma nohama v polotmě tápe a hledá je, aby do nich vklouzla.

A pak se mi před očima zjevil docela jiný obraz: viděl jsem, jak chlapi s nevraživým supěním vlečou na rumiště ohořelé zbytky Galatey. A jak se Galatea zoufale brání, jak hledá oporu svými dlouhými stojany, štíhlými stejně jako Tániny nohy.

„To je samozřejmě jenom neoficiální verze případu,“ dodal jsem na vysvětlenou. Pro jistotu.

Ovšem – pouhá neoficiální verze.

„Tadyhle podepište protokol,“ řekl mi tehdy suše předseda komise pro vyšetřování mimořádných událostí.

„Počítač značky G-l, označovaný jako Galatea, byl nevratně poškozen v důsledku požáru zapříčiněného krátkým spojením v komutačním řetězci,“ četl jsem mrtvá slova protokolu.

A tak jsem to hned podepsal.

„Nechcete k tomu třeba ještě něco dodat?“ zeptali se mě členové komise zdvořile.

„Docela nic.“

„A co vaše předpoklady? Dohady?“

„Nic! Říkám vám to přece.“

Jaképak tady dohady?! Ze začátku stovky párů očí na vědecké radě – očí, které se skrze tebe dívají, jako bys ani neexistovala. Oči, které tě přezírají tak okázale, že už i sama začínáš pochybovat o vlastní existenci. Zmocňuje se tě strach. Bojíš se uvěřit, že jsi opravdu Galatea, a ne nějaká mechanická pokladna ze samoobsluhy… Pak přijde strojovna, ten zkušební sál se spoustou kalkulaček – tupých a spokojených, ve své omezenosti až bohorovných. A hlavně ty tabulkové integrály – už sto let staré, až k omrzelosti zvetšelé dogma. Živý svět, který byl vystřídán tabulkovými integrály. Dnes, zítra, v sobotu, denně…

„Co si vlastně udělala?“

„Zapojila se na vysoké napětí.“

‚A nemohla to být třeba nějaká náhoda?“

„Vyloučeno!“

Kéž bych to jen mohl pokládat za nehodu! Pak bych ji docela určitě dokázal dát do pořádku: z ohořelých trosek bych stvořil nový život a ten by vypadal docela jinak…

Táňa seděla nehnutě s hlavou odvrácenou do strany.

Jen ať teď mlčí! řekl jsem si. Jen ať teď proboha mlčí! Vzýval jsem neslyšně všechny pekelné mocnosti.

„Je to neuvěřitelné,“ řekla podivně roztřeseným hlasem. „Musíš být hrozně šťastný.“

Pochopil jsem to: plakala. Slzy jí stékaly po tvářích. Kéž bych k ní jen mohl přistoupit! Protože teď to byla opravdu Táňa. Seděla na své skrčené noze přesně tak, jak jsem ji vídal sedět ve svých představách. Pak zvedla prsty ke spánku a já tu jen stál a díval se jako omámený na každičký její pohyb. Vždycky jsem věděl, že se na ni budu dívat právě tak. Kdyby jen bylo možné posadit se teď vedle ní!

„Musím odejít asi tak na dvě hodiny,“ řekl jsem až u dveří. „A ty se, Táňo, zatím rozhodni. Jestli nebudeš chtít čekat, stačí prostě nechat klíč ve dveřích.“

Odpovědělo mi ticho.

Za dvě hodiny mě tu možná uvítá už jenom němá prázdnota. Ale rozhodnout se Táňa musí sama…

Vykračoval jsem krok za krokem a nevyhýbal jsem se rozbředlému sněhu ani kalužím.

„Všechno bude tak, jak to má být, i když to třeba bude docela jinak!“ – tak znělo jedno z Alíkových oblíbených úsloví. Postupně jsem si mohl vzpomenout na všechny jeho průpovídky, protože tikot hodin teprve začínal odpočítávat běh dvouhodinové lhůty.

A najednou jsem pochopil, že vlastně hrozně pospíchám. Že skoro utíkám na starý hřbitov strojů. Abych tam našel svoji Galateu.

Jevgenij Filimonov

HOUBAŘI

Hned na samém okraji lesa vytáhl Stěpin nevelký podlouhlý předmět podobný chromovanému neceséru. Cosi v něm cvaklo a z kovového trupu vyrašilo osm kloubovitých nožiček vybavených noži, lopatkami, háčky a nůžkami. Zraková čidla na teleskopických nosičích se synchronizované otáčela, nožky se daly do zmateného pohybu. Bylo zřejmé, že kovový pavouček touhou po činnosti jen hoří. My – to jest Galka a já, jsme zase naopak docela znehybněli, zcela překonáni posvátnou úctou; byli jsme totiž první, komu Štěpin svůj nový vynález předváděl. Se sdílností, jež mu byla vlastní, označil Štěpin nový vynález AH-1, což v překladu do srozumitelného jazyka znamenalo „automatický houbař – typ 1“.

„Hned to bude, hned!“ drmolil Štěpin, jako by nás chtěl uklidnit, a držel přitom dílo svých rukou v natažených pažích co nejdále od těla a ne tak docela bez obav, jak se nám alespoň zdálo. „Hnedka se můj Ahoušek vydá na houby, užuž začne sbírat, kluk jeden zlatá!“ mazlil se s tím statným kovovým hmyzem, jako by to byla jeho nejmilejší ratolest. Jediným hbitým pohybem mu zasunul do otvoru v zádech kazetu s programem a prstem pak chvíli soustředěně ťukal na knoflíky autodetektoru. Jedna z pavoucích nožiček, jež se až dosud pohybovaly chaoticky jako baculaté končetiny přebalovaného novorozeněte, se pojednou bleskurychle prohnula a, výhružně cvakajíc ocelí svých nůžek, uchopila Velkého vynálezce za ukazovák. Chvíli ten neznámý zranitelný objekt zkoumavě, leč opatrně prohmatávala a pak ho – zjevně rozčarována – vypustila z klepet.

„Jenom žádný srandičky! To bych si vyprosil!“ zaječel záviděníhodnou fistulí Štěpin, jehož tvář mohla v té chvíli barvou soutěžit s čerstvě naškrobeným prostěradlem. „Můj prst není žádný podpapírák… Tak, to bychom teda měli. Hotovo – můžeš vyrazit!“

Po těch slovech pustil AH-1 do trávy, a ten se vyřítil kupředu jako notně podrážděná tarantule. V jediném okamžiku vyloupl zpod mého podpatku klouzek, kterého bych si já nikdy nevšiml, vhodil ho energicky do drátěné sítě, kterou měl připevněnou na zádech, rozvířil nožkami suché listí a zmizel nám z dohledu nadobro.

„Fujtajbl!“ oddychl si Štěpin a jako žok se svalil na pařez. „Upozaďte se taky, vašnostové,“ vyzval nás žoviálně k táčkám.

Ještě docela omráčeni tím, co se před našima očima právě odehrálo, přešlapovali jsme rozpačitě na místě.

„A co houby?“ zeptala se Galka celá nesvá. „Napřed se tu raději přece jen trochu porozhlédneme, proběhneme se po lese, podíváme se po hříbečkách – aspoň do těch dvanácti, no a pak bychom se mohli…“

„To je docela zbytečné, milá slečno, můžete mi věřit,“ usmál se povýšeně Štěpin. „Ahoušek nasbírá houbičky pro nás pro všechny. Jen si klidně sedněte.“

V jediném okamžiku se na zelené trávě objevil ubrus a na něm se matně a jedovatě zaleskla kýžená lahvinka čiré tekutiny. A teprve tehdy nám to došlo: Stěpinovi se podařilo provést převrat v triviálním procesu sbírání lesních hub, v procesu, který se v praničem nezměnil od dob ledových, který po celá staletí pečlivě unikal zvídavé iniciativě vynálezců a který – jak se to mohlo zdát alespoň na první pohled – neobsahoval ani ty nejtitěrnější předpoklady pro technickou racionalizaci. A přece Štěpin, náš skromný Štěpin, který pro uskutečňování svých převratných inovací vědomě volil zcela rutinní oblasti života, dosáhl radikálního vítězství i na tomto poli. Usedli jsme tedy vedle Velkého vynálezce zcela ochromeni úctou. Z lesa se co chvíli ozývalo cvakání a chrastění. Několikrát se v pablescích slunce, jehož paprsky tu a tam pronikaly korunami stromů, objevil pracovitý AH-1: síťka na jeho zádech se naplňovala se záviděníhodnou rychlostí.

„Ach jo,“ rozpovídal se Štěpin, s chutí chroupaje nakládanou okurčičku, „celého půldruhého roku mi to trvalo, než jsem dal Ahouška do kupy, ale výsledek račte vidět sami na vlastní oči.“

Zpoza jedle se vyřítil upachtěný AH-1, hbitě přesypal houby ze svého košíku do Stěpinova batohu a opět závratnou rychlostí zmizel.

„Podívejme se – čtyři kila za sedm minut! Poslyš,“ mrkl na mne Štěpin, „ty jsi přece matematik, tak mi teda schválně vypočítej, kolik to bude za hodinu. A to tu ještě rozhodně není pro houbaře žádná zaslíbená země!“

„To je fakt! Já bych v takovémhle lese nasbíral za celý den sotva tak půl ruksaku.“

„No tak to vidíš! Tahle technika, kamaráde, ta dokáže odhalit skrytý rezervy všude, to mi můžeš věřit.“

Galja si mezitím s vytřeštěnýma očima prohlížela nasbírané houby.

„Jen se podívejte! Už jsou docela očištěné a není mezi nimi ani jediný červivý nebo prohnilý kousek! Počkejte, copak je tohle za hříbek? Tenhle já neznám.“

Stěpin se ve své bohorovné pýše ani neohlédl.

„Nemám ani potuchy. Ale bát se docela určitě nemusíte. Ta mašinka má dokonalé chemoreceptory a detektory jedu. Co si budeme povídat – pavouček je to opravdu prazvláštní.“ Stěpin se odmlčel a chvíli si zamyšleně hrál s holí. „Měřič kalorických hodnot, analyzátor pachů, kolorimetrie těch nejlepších exemplářů jednotlivých hub –a celá tahle paráda v bedýnce sedm krát osmnáct krát čtyřicet.“

„Tak na ten tvůj úspěch!“

Velký vynálezce se shovívavě usmál.

„Eh co, drazí moji! Tohle je jenom zkouška – první prototyp… Ale musí prorazit, proklestit cestu daleko lepšímu, výkonnějšímu agregátu. A tím bude AH-2.“

Pak se pustil do líčení svých dalších záměrů. AH-2 bude muset do detailů zajišťovat sběr hub těmi nejprogresivnějšími metodami současnosti. Ten ocelový štír velký asi jako odrostlé tele bude veškerý shromažďovaný materiál okamžitě konzervovat nebo sušit – to podle zavedeného programu. Ani ten sebenepatrnější hříbeček v oblasti o poloměru tří kilometrů se nebude moci před klepety AH-2 skrýt. Dokonalá infraaparatura mu umožní pracovat nepřetržitě ve dne v noci.“

Představili jsme si s Galinou ty mechanické členovce v akci a otřásli jsme se hrůzou. Mezitím dokázal AH-1 bez zvláštního vypětí naplnit i můj ruksak.

„Pojďte, prohlédneme si ho v akci,“ navrhl Stěpin.

Vstoupili jsme do lesa a hrdlo se nám sevřelo děsem. Zelené paloučky byly rozryté, jako by tu řádilo početné stádo kanců.

„Snaží se,“ prohlásil spokojeně tvůrce přičinlivého pavoučka. „Ani kousíček nevynechá. Všechno vypátrá. Kampak se na něj hrabe komisař Maigret!“

Pod důkladně pocuchanými keři se rozpačitě červenaly panensky nedotčené muchomůrky. Na konci průseku AH-1 právě chrabře zápolil s veverkou, která nenasytného vetřelce zastihla in flagranti při drancování své špižírny a nespokojenost projevila ostrými drápky. Technika vyšla z boje vítězně a rozzuřené zvířátko se moudře, i když pramálo důstojně spasilo útěkem do větví.

Batohy byly záhy plné až k prasknutí. Chytit nezdolného sběrače však bylo mnohem těžší, než jsme si původně představovali. Štěpin totiž zapomněl vypojit automatický vypínač přívodu energie. Až po notné chvíli se mu podařilo přehodit přes rozkaceného příslušníka inteligentního pseudohmyzu bundu a pak ho vypnout. Bezvládný pracant vtáhl dovnitř končetiny a znovu se proměnil v netečnou krabici z chromované oceli.

„Takže bychom mohli vyrazit k domovům,“ kvitoval to zvesela Štěpin. „Všechno jsme dokázali zvládnout ve slabé půlhodince. A teď by je taky hospodyňka“ – ukázal na Galinu – „mohla začít nakládat.“

Jen taktak se mu podařilo hodit si na záda objemný batoh, námahou až funěl. Galina se zatím znepokojeně dívala na řádně pocuchaný les – pro ni byl totiž výsledek při sbírání hub vždy podružný. Jen s největšími obtížemi jsme vykročili podél lesa zpět, ohnuti pod přetíženými vaky jako dromedáři.

„Pojďte lesem!“ zaprosila pojednou Galja. „Vždyť jsme si ho ještě ani neužili.“

Vrávoravě jsme tedy vstoupili do sosnového háje. V nedotčených houštinách tu panovalo babí léto, spadané listí se v přísvitu podzimního slunce rozzářilo ohnivou paletou barev. Okouzlení záhy podlehl i suchý racionalista Stěpin.

Blíže k okraji lesa jsme však znovu narazili na známky pustošení a z houští se rozléhalo chrastění a praskání větví. Štěpin se do těch zvuků pozorně zaposlouchal a ustaraně si prohlížel stopy.

„Kdybych pozitivně nevěděl, že mám Ahouška v batohu, dal bych krk na to, že vyvíjí intenzívní činnost někde poblíž. Docela stejný rukopis, jen ještě odvážnější, rozhodnější. Řekl bych dokonce nekompromisní.“

Opravdu, keřík, který, zřejmě překážel extrakci vytouženého hříbku z rodné půdy, byl nemilosrdně vyrván i s kořeny, pařez opodál byl demontován na miniaturní třísky,neboť nebylo vyloučeno, že by se v něm mohly skrývat václavky.

„Co může tohle, ksakru, znamenat?“

„Že by to už byl AH-2?“ zažertoval jsem nepříliš povedeně. Stěpin si mě mlčky přežehlil odsuzujícím pohledem a rázně zamířil ke zdroji hluku, jehož intenzita vytrvale narůstala. Zřetelně jsme slyšeli sténání kořenů, jež byly nelítostně rozparovány, šustění energicky rozhrnované půdy, hvizd ostrého nože, který se ruče nořil do podhoubí.

„Tady ho vidíte!“

V houští žlutolistých keřů jsme pojednou spatřili mohutný zadek, pracně naditý do kožených kalhot, v této chvíli výhružně mířící k zenitu. Pochybnosti teď už nebyly na místě. Epicentrem zkázy byl právě tento bohatýrský zadek. Pojednou se postava narovnala a nad poděšeným listovím se nám zjevila rajčatově brunátná tvář. Vzápětí se znechuceně odvrátila, aby se nemusela déle dívat na potenciální konkurenty, a znovu se zabořila do tajemná kapradinového přítmí. Úpění lesa pokračovalo.

„Tuhomyslov – vedoucí kádrovky!“ zašeptala Galja.

Nebylo pochyb – byl to opravdu on. Tuhomyslov, právem pokládaný za jednoho z nejagilnějších houbařů naší firmy.

„Tohle je mi aspoň houbař!“ posmíval jsem se Stěpinovi, který se mlčky vzdaloval. Za našimi zády se z otřásaných stromů hromadně sypalo listí.

„Pravda,“ pronesl Štěpin poté, co jsme se dostali na silnici, „buď jak buď, korunou tvorstva je člověk. Co je ten můj pavouček v porovnání s takovým Tuhomyslovem?! Elektronika, bionika, nejnovější úspěchy optiky a chemie, a najednou přijde takovýhle prostý muž v kožených kalhotách a každému musí být okamžitě jasné, kolik. práce tu na nás ještě čeká… Ale to nic, přátelé,“ Stěpin opět optimisticky potřásl svojí geniální hlavou, „věřte, že můj příští.houbař se výkonností vyrovná i takovému Tuhomyslovovi. To vám teda přísahám!“

Hodžiakbar Šajchov

DVA MUŽI V ČERNÉM

Celou noc bušily do našich stanů kapky deště. Silná plachtovina promokla naskrz a každou chvíli natekla některému z nás za krk ledová voda. Ani ve stanu to nestálo za moc – což teprve venku! Vítr skučel jako hladový vlk, větve stromů výstražně praštěly, ze skal se tu a tam zřítil nějaký balvan.

Liják ustal až před úsvitem.

Anvar-aka, náš velitel, se chvíli rozhlížel kolem dokola, pak si zkroušeně povzdechl a vydal pokyn k další cestě. Za nějaké dvě hodiny jsme už kráčeli po břehu Kuksaje. Bláto tu téměř nebylo – koryto řeky totiž svírají žulové skály –, a tak jsme postupovali dost rychle.

Dorazit na vrcholek Hory čtyřiceti panen jsme měli už za pouhé dva dny a zatím jsme ještě pořád byli v limitu.

Když jsme přišli k visutému mostu, který spojoval oba břehy Kuksaje, roztřásla se i těm nejstatečnějším z nás kolena, třebaže jsme už podobné mosty viděli.

Tenhle byl v zoufalém stavu. Celý zčernal, v řadě míst se nebezpečně prohnul, šířil se z něj odporný pach hniloby. Byl to zkrátka ukrutně starý most. Hluboko dole se roklinou řítila Kuksaj, což znamená Modrá řeka.

„Tak a teď bacha, chlapi!“ řekl Anvar-aka. „Po mostě budeme přecházet po jednom. Jako první vyrazí Uktam.“

Kdyby už nikomu jinému, Anvar-akovi jsem důvěřoval. Jestliže si tenhle zkušený horolezec myslí, že to most vydrží, pak se opravdu není čeho bát.

A most to opravdu vydržel, třebaže se po celou dobu, co jsem se po něm plížil, skřípavě houpal jako loď na rozbouřeném moři.

Hned po mně se vydala na nebezpečnou cestu Muchar-ram, štíhlá dívka nevelké postavy, lehoučká jako pírko. Most se pod ní poslušně uklidnil.

Když se však na most vydal Rustam, růžolící mladík s hromadou svalů, srdce mi málem spadlo do kalhot. Rustam už dorazil do poloviny, minul „mrtvý bod“ a blížil se nezadržitelně k našemu břehu. A právě v té chvíli jsme zaslechli tupý zlověstný zvuk, jako by kdosi udeřil do zábradlí obrovskou sekerou.

Vzápětí se rozlehl Anvar-akův křik:

„Chyť se drátu!“

Rustam se oběma rukama křečovitě chopil ocelového drátu, který byl napnut po celé délce mostu. Most se rozlomil vedví, jako by čekal právě jen na tento okamžik, a visel teď rozpůlen v té děsivé výšce, připravený zřítit se v každé příští chvíli do zpěněných vln. Ocelový drát se protáhl a Rustam se teď opět pohupoval nad troskami mostu, vzdálen od nás nějakých sedm metrů. Kromě nás tu nebyl nikdo, kdo by mohl přispěchat na pomoc.

Rychle jsem rozmotal lano, omotal se kolem opory a konec jsem hodil Rustamovi. Zachytil ho pravou rukou, několikrát si ho obtočil kolem zápěstí a opatrně se pustil drátu. Ten se znovu napjal a vibroval vysoko nad Rustamovou hlavou.

Spolu s Mucharram jsme ze všech sil zatáhli za lano. Nebylo to nijak snadné: Rustam měl dobrých devadesát kilo živé váhy a pomáhat nám tím, že by se nohama odrážel od trosek mostu, rozhodně nemohl. Most by se okamžitě zřítil.

„Jen nespěchat!“ volal na nás z druhého břehu Anvar--aka. „Ustupte co nejdále od srázu!“

Ve chvíli, kdy se už zdálo, že je Rustam zachráněn, se však stalo něco nepředvídaného. Mostní opěra, kolem níž jsem přehodil lano jako přes kladku, se s praskotem zlomila jako tříska. Polovina mostu se v jediném okamžiku řítila do Kuksaje a narážela při své poslední cestě na skalní výstupky a balvany.

Z druhého břehu k nám dolehly výkřiky plné hrůzy. Na kratičký okamžik se lano, které jsem pořád pevně svíral, uvolnilo, ale vzápětí jsem pocítil strašlivé škubnutí: to se Rustam zastavil ve svém pádu nad propastí. Jisté je, že bych ho nikdy sám neudržel; vážil přece mnohem více než já. Nebýt Mucharram, oba bychom i s Rustamem letěli do propasti hned za mostem, protože lano jsem měl několikrát obtočené kolem ruky. Ale maličká statečná Mucharram zoufale vykvikla a chytla se mého opasku. Jenom to nás všechny zachránilo.

Horší bylo, že nic jiného jsme v tom okamžiku už dělat nemohli. Veškeré naše síly pohlcovalo nadlidské úsilí, které jsme vyvíjeli, abychom udrželi Rustama nad propastí. Vytáhnout ho nahoru jsme rozhodně nemohli a očekávat pomoc odjinud bylo docela zbytečné. Jak dlouho vlastně může vydržet člověk takové vypětí?

Před očima se mi roztančily kruhy… A najednou jsem přímo před sebou spatřil obrovského muže v upnutém černém chalátu, na jehož hlavě trůnila černá karakulská čepice naražená pomalu až na oči. Asi začaly halucinace – kmitlo mi zamlženým vědomím. A v téže chvíli jsem pocítil, jak nesnesitelný tah lana v mých rukou polevuje. Ten černý cizinec se lana chopil a bez jakýchkoli známek fyzického vypětí vytáhl nešťastného Rustama z propasti. Pak už jen s nemenší lehkostí nadzvedl našeho přítele nad zemí, několikrát tím svalovcem zatřásl a postavil ho na zem hned vedle nás.

Ale Rustam, jehož síly byly vyčerpány zřejmě beze zbytku, znovu začal pomaličku klesat k zemi a byl by docela jistě upadl, kdyby ho muž v černém včas nezachytil.

To všechno se muselo odehrát během několika málo vteřin.

Macharram i já jsme ztuhli údivem a ani nás nenapadlo, že bychom měli od okraje srázu ustoupit.

K plnému vědomí nás vrátil teprve Anvar-akův hlas:

„Díky, příteli! Řekněte nám své jméno, velectěný, abychom věděli, komu máme děkovat za záchranu jednoho z nás.“

Ale muž v černém nevyřkl ani jediné slůvko. Stále ještě držel Rustama na natažených pažích a teď s ním zamířil k nedalekému horskému výklenku, u jehož paty se krčil polozbořený domek. Té stavby jsme si vlastně povšimli teprve teď.

Navzdory tomu, že neznámý úporně mlčel, zmocnilo se našeho Anvar-aky veselí téměř bujaré. Zavolal na nás, že další most je odsud vzdálen nějakých deset kilometrů po proudu řeky a že celá skupina bude muset obcházet. My jsme na ostatní měli čekat v domku, v němž s největší pravděpodobností bydlí i náš zachránce. Sejdeme se tu prý za tři a půl hodiny.

A kluci se hned nato zrychleným přesunem vydali na další cestu.

Mucharram a já jsme se tedy obrátili, uvedli jsme nedávnou námahou zmrtvělé nohy do pohybu a potáceli jsme se za černě oděným neznámým. Ani zdálky nepůsobil domek nijak přitažlivě, ale zblízka už vůbec nevypadal na to, že by v něm někdo dokázal bydlet. Dvorek tu chyběl docela, zdi byly zpola rozpadlé, okno nebylo větší než dlaň. A navíc se kolem domku šířil nepříjemný pach.

Zápach zintenzívněl, když jsme vstoupili do nízké tmavé místnosti. Byla vlastně jediná, v níž se bylo možno ukrýt před nepohodou. V rohu přímo na podlaze byla rozestlána velká černá houně a na ní byly rozhozeny staré deky a děravé polštáře, na které obr opatrně položil své bezvládné břímě. To už začínal Rustam pomaličku přicházet k sobě.

Když se neznámý zbavil svého břemene, vzpřímil se – hlavou se dotýkal stropu – a spočinul na nás opovržlivým pohledem.

„Do sklepa nesmíte! Je vám to jasné?“ To byla také první slova, která jsme od něj uslyšeli. Mluvil se zvláštním přízvukem, který jsme nemohli za žádnou cenu přisoudit žádné z národností, které v Uzbekistánu žijí.

Podívali jsme se s Mucharram překvapeně po sobě, ale náš prazvláštní hostitel z nás nespouštěl oči.

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se pramálo přátelským tónem. „Hm, mladí cestovatelé? Ale co jsou to ti ‚mladí cestovatelé‘? Nebo jste si snad do hor přišli také pro živé duše?“

Po té poslední otázce nás nepříjemně zamrazilo.

„Přišli jsme do hor, abychom dobyli sněžného vrcholu,“ odpověděl jsem. „Ale počkejte, co vlastně míníte těmi ‚živými dušemi‘?“

Nevysvětlil nám docela nic, zato položil s tím svým opovržlivým výrazem ve tváři další ze svých otázek:

„Copak nejste stejné bytosti jako pán tohoto domu?“

„Pán tohoto domu? To tedy znamená, že tu bydlí ještě někdo? Kde je teď?“

„Odešel k dalším bytostem, aby je zbavil života,“ pronesl záhrobním hlasem neznámý. „Copak o tom opravdu nic nevíte?“

Rozpačitě jsem se díval na své dva přátele. Kam jsme se to vlastně dostali? Mezi hrdlořezy? Do spolku šílenců? Nebo snad dokonce na návštěvu ke sněžnému muži?

Mucharram se chvěla jako osika, Rustam byl celý bledý a jen nevěřícně potřásal hlavou.

Pojednou muž v černém vykřikl a na jeho tváři se objevil výraz hrůzy. Rychle odběhl k okénku a vyhlédl do krajiny. Zaslechli jsme jeho nesouvislý šepot:

„Co dělat? Sám přece přes roklinu přeskočit nemůže. Za přistání si pochroumal nohu…“

Zase jsme docela ničemu nerozuměli, ale Mucharram se tentokrát vzchopila a nesměle se zeptala:

„O kom to mluvíte?“

„O Antanovi přece! To je můj… parťák!“

„Antano? To je ale zvláštní jméno!“

„Tuhle roklinu nedokáže přeskočit ani horská koza,“ ozval jsem se. „Člověk tu nemá žádnou šanci.“

Sklouzl po mně opovržlivým pohledem a procedil skrze zuby:

„To vy nemáte žádnou šanci!“

„No dobrá, vy snad ano?“

„Pro nás je to jen obyčejný průměrný skok.“

Sám ani dobře nevím proč, ale najednou jsem se začal uklidňovat.

„Třeba bychom vám přece jen mohli nějak pomoci?“

Zamračeně si nás přeměřil od hlavy až k patě.

„Vy? A pomoci? Ne, to rozhodně ne! Aspoň se mi nemotejte pod nohama. Lepší pomoc od vás očekávat ani nemohu… Antano by se měl vrátit každou chvíli. Musím mu jít naproti.“

Přistoupil ke zpuchřelým dveřím a rázně do nich strčil. Než odešel, křikl na nás ještě:

„Ne, aby vás napadlo lézt do sklepa! Seďte a nikam nestrkejte nos!“

Dveře se poté zavřely a my zůstali v tom zvláštním domku docela sami.

„Ať do mne hrom bací, jestli z toho všeho aspoň něčemu rozumím!“ zvolal Rustam.

„Hm, Antano,“ ozvala se zamyšleně Mucharram. „To je přece typické italské jméno. Nebo taky latinskoamerické.“

„Jméno je to třeba opravdu italské, ale svým zevnějškem jako by ten člověk z oka vypadl nějakému místnímu horalovi.“

„A co jeho přízvuk?“

„Hm, máš pravdu. Přízvuk má ten člověk opravdu zvláštní.“

„Co když patří k některému kmeni, který etnografové dosud neznají?“

„Hahaha, třeba je to taky sněžný muž?“

„Blbost! Kde by se v naší době ve Střední Asii objevil nějaký neznámý kmen?“

„Mě teda šokuje ta jeho nepředstavitelná síla. Chudáčka Rustama vytáhl z propasti, jako by to bylo pírko.“

„Mimochodem, proč nám vlastně zakázal jít do sklepa?“

„Něco za tím nejspíš bude.“

Přistoupil jsem po té výměně názorů a dojmů k oknu. Muž v černém stál už na samém okraji srázu a napjatě hleděl do dálky. Vhodnější okamžik k tomu, abychom se dověděli o našem prazvláštním hostiteli více, jsme si vybrat nemohli.

„Poslyšte,“ řekl jsem polohlasně, jako by nás mohl slyšet, „za každou cenu se musíme do sklepa alespoň podívat. Nebudeme na nic sahat, zkrátka si to tam jenom omrkneme. Něco se mi tady pořád nezdá. Macharram, ty se zatím postav tady k oknu. Jakmile zamíří zpět k domku, dáš nám vědět.“

Dívka souhlasně přikývla:

„Zavolám na vás, jakmile se otočí.“

Do sklepa vedly dveře proražené do zadní stěny pokoje. Namísto zástrčky bylo použito kusu prkna. Opatrně jsem ten kus dřeva vytáhl a strčil do dveří. Dolů, do tmy a vlhka, vedlo několik schodů. Sestupoval jsem s rozsvícenou baterkou.

Opravdu tam nebylo nic záhadného ani tajemného. Zdi byly pokryty bílými skvrnami plísně. V rohu nevelká hromádka uhlí, rozsypaná otýpka dříví. Pak ještě něco málo z nářadí a staré zrezivělé hrnce. Zkrátka docela nic, co by jakkoli objasňovalo podivné chování neznámého.

Třeba je něco ukryto pod slámou?!

Zdvihl jsem ze země kus dřeva a začal jsem se v té hromadě slámy přehrabovat. Jaké bylo mé překvapení, když jsem skoro vzápětí zřetelně zaslechl táhlý, třebaže nepříliš hlasitý hukot.

Prohrábl jsem slámu hlouběji. Hukot teď byl jasnější a intenzivnější. A potom klacek, kterým jsem slámu přehraboval, narazil na jakýsi tvrdý předmět. Sehnul jsem se.

Ležela přede mnou nevelká černá bedýnka, tvarem i velikostí poněkud připomínající kufříkovou diplomatku. Dunění vyvěralo právě odtud. Na bedýnce bylo načrtnuto několik znaků, které připomínaly nejspíše hieroglyfy, třebaže současně vyvolávaly představu soustavy souřadnic, škál a vektorů.

Za sebou jsem pojednou zaslechl kroky. Nervózně jsem sebou trhl, ale k obavám nebylo toho nejmenšího důvodu: to sestupoval do sklepa Rustam.

„Našels něco?“ zeptal se dychtivě.

„Našel. Ale co to je, to ti opravdu povědět nedokážu.“

„Tak ukaž, podíváme se na to spolu.“ Sklonil se a přejel po těch zvláštních symbolech lehce dlaní. Překvapilo nás, že se některé ze znaků přitom posunuly. Hučení v tu ránu ustalo.

A v témže okamžiku jsme zaslechli zděšený výkřik naší Mucharram. Nechali jsme bednu bednou a rozběhli jsme se o závod nahoru.

Děvče stálo u okna a celé se třáslo. Široce rozevřené oči byly plné hrůzy.

„Co je? Co se stalo?“ ptáme se jí napřeskáčku.

„Ten… ten člověk..,,“ vyráží ze sebe dívka nesouvisle, „on totiž… spadl… najednou. Asi po něm někdo střílel…“

Podíval jsem se z okna. Muž v černém opravdu v této chvíli ležel hned vedle srázu s rukama široce rozhozenýma. Vyskočil jsem ze dveří a rozběhl se k němu.

Muž v černém ležel na břiše, ale jeho tvář… jeho tvář byla obrácena k obloze. Vyjádřím-li se přesněji, někdo otočil jeho hlavu rázem o sto osmdesát stupňů. Jaké síly k tomu bylo asi zapotřebí!

A znovu mi v paměti vytanula podivná slova o honu na živé duše. Což stal-li se obětí tohoto honu i sám muž v černém?

„Co budeme dělat?“ zeptal se Rustam.

„Nejdřív ho odneseme do domu a důkladně ho prohlédneme. A pak už se uvidí.“

Popadli jsme ho za nohy a v podpaží a s největším vypětím sil jsme ho dovlekli až do domku, kde jsme to bezvládné břímě uložili na dekách do stejné polohy, tedy na břicho. Nehýbal se, ale nikde jsme nenašli ani jedinou stopu po krvi nebo po zranění.

„Poslyš, Mucharram, opravdu jsi ten výstřel slyšela?“

„Ne, neslyšela jsem vůbec nic.“

„Nikdo se k němu nepřiblížil?“

„Byl po celou tu dobu docela sám. Jakmile jste šli do sklepa, postavila jsem se k oknu, jak jsme se domluvili… On… ten člověk pořád přecházel po břehu a díval se k horám. A najednou… najednou padl jako podťatý…“

„Hm, moc jasné mi to tedy není. Výstřel se nekonal, ale chlap padl jako podťatý. Nikdo se k němu nepřiblížil, ale krkem mu cosi zakroutilo až nechutně bestiálně.“

„Proč bestiálně? Nenašli jsme přece ani zranění ani žádnou jinou stopu po zásahu zvenčí.“

„Počkejte!“ vykřikl najednou Rustam. „Tak se mi zdá, že jsem tomu přece jen přišel na kloub.“

Podívali jsme se na něj s nadějí.

„Jen si vzpomeňte, kdy Mucharram vykřikla? Bylo to v okamžiku, kdy jsem se dlaní dotkl té černé bedýnky. Je to tak? Tehdy také muž v černém upadl. Jak vidíte, ty tři události proběhly současně. Což znamená, že jejich příčinu je třeba hledat právě v té bedýnce.

Po pravdě řečeno, Rustamovy úvahy vyznívaly více než logicky. Jak to vypadalo, muž v černém byl zcela závislý na pracovním režimu maličkého aparátu ukrytého v kupce slámy. To by ovšem znamenalo, že i náš neznámý nebyl ničím jiným než strojem. Nebo, chcete-li, robotem, kyberem, složitým elektronickým zařízením. Zkrátka čímkoliv, jen ne člověkem.

Vida, takhle to tedy vypadalo! Vysoko v horách, v liduprázdné krajině jsme se podle všeho setkali se strojem, zkonstruovaným na základě nejnovějších vědeckých objevů.

Možná, dost možná jsme se i my sami – aniž jsme to tušili – zcela nečekaně ocitli na zkušebním polygonu, ve zkušebním prostoru?

Znovu a znovu jsem se očima vpíjel do robotovy tváře a znovu se mě zmocňovaly pochybnosti. Tohle přece nemůže být robot! Snědá pleť, zdrsnělá sluncem a větrem, ve skráních krátké vlasy hrubé jako žíně, černé obočí husté jako štětiny, na pravé tváři výrazné mateřské znaménko… Ne, nikdo na světě nemohl tak precizně okopírovat lidské rysy a vykouzlit z nich živou masku.

„Zkusme přinést tu skříňku!“ navrhl Rustam.

V té chvíli Mucharram opět vykřikla a rukou ukázala k oknu.

„Tam na druhém břehu je další muž v černém!“

Opravdu, na protějším břehu Kuksaje se nedbale procházel muž v černém, navlas podobný tomu, který tu ležel před námi. V ruce držel nezbytnou černou skříňku. Všimli jsme si, že při chůzi viditelně napadá na levou nohu. Nebylo pochyb: muž, kterého jsme viděli, byl Antano.

Ještě chvíli nerozhodně přešlapoval vedle rozbořeného mostu, pak se skrčil, prudce máchl pažemi, odrazil se zdravou nohou od země a skočil vpřed.

Všichni tři jsme vyjekli hrůzou, neboť ten skok nebyl v podstatě ničím jiným než sebevraždou. Antano však nezahynul.

Doslova vzlétl do vzduchu jako pták, bez sebemenší námahy překonal čtyřicetimetrovou vzdálenost a šťastně přistál na našem břehu. Pak už jen cosi provedl na černém kufříku a loudavě vykročil k domku.

Viděli jsme za dnešek už tolik zázraků, že jsme málem ztratili schopnost čemukoli se podivovat. Proto jsme také bez jakékoli újmy přežili i okamžik, kdy se za námi ozvalo pekelné zaskřípění.

To se totiž vracel život do našeho zachránce. Zvedl se ze zmuchlané hromady dek a pokrývek a právě si narovnával hlavu do normální polohy. Z jeho těla zaznívalo dosud odporné skřípění.

Dal se tedy do pořádku a hned po nás přejel nedobrým pohledem.

„Kdo z vás vypnul přístroj?“

Mlčeli jsme.

Přistoupil blíže, jako by se s námi chtěl vypořádat. Chudinka Mucharram! Celá se třásla.

„Kdo vypnul přístroj?“ zvýšil hlas ten v černém – už ani nevím, jak ho nazvat – robot, nebo člověk?

Stál jsem nejblíž, a tak jsem neohroženě řekl:

„Dejme tomu, že jsem to byl já.“

„Ne, ne!“ odstrčil mě pojednou Rustam. „Já to byl! Pochopte, stalo se to čistě náhodou. Neměli jsme v úmyslu…“

„Ach tak, náhodou!“ ušklíbl se ten robočlověk. „Neměli jste v úmyslu…“ A najednou hlasem skoro vřeštivým vykřikl: „Neumíte nic než vraždit! Jste barbaři! Chtěli jste zničit i nás!“

Zmocnil se mě vztek:

„Proč bychom vás, sakra, zabíjeli? Nejsme přece žádní vrahouni. Jsme obyčejní, docela obyčejní lidé! Raději nám povězte, kdo jste vy? Odkud jste přišli?“

„Přišli jsme shora,“ odpověděl a jeho rty teď tvořily úzkou bezkrevnou štěrbinu.

V témže okamžiku se otevřely dveře – na prahu stál Antano. Od svého kolegy se lišil jen mohutným knírem, několika drobnostmi v oděvu a nápadným kulháním.

Když se ti dva uviděli, ztuhli a nevěnovali nám ani tu nejmenší pozornost. Vypadalo to, že komunikují nějakým zvláštním způsobem, který lidé dosud neznají.

Nakonec ta jejich „beseda“ skončila a oba se na nás ještě jednou podívali, a zase s tím zdůrazněným opovržením. Pak sestoupil ten první do sklepa, vzal si svůj kufřík a oba cizinci mlčky vyšli z domu. Vykročili k roklině, na jejímž dně šuměla řeka Kuksaj. Je snad zbytečné podotýkat, že se s námi ani jeden z nich nerozloučil.

Když přišli k roklině, přenesli se přes ni jediným skokem a zamířili k horám. Netrvalo dlouho a ztratili se nám z očí.

Zůstávat v tom domku déle se nám už opravdu nechtělo. Vyšli jsme proto ven a přemýšleli o tom, co nás v posledních hodinách potkalo.

Což jestli jsme opravdu viděli obyvatele jiné planety? No dobrá, třeba to ani nebyli obyvatelé jiné planety, ale pouzí roboti, které poslaly na naši planetu rozumné bytosti z jiného, neznámého světa. Co je na tom tak nepředstavitelného? Jen jedno jsme nechápali: Odkud získali ti dva tak svérázné představy o lidské přirozenosti? Proč bylo v jejich vztahu k lidem tolik opovržení a nedůvěry?

Černý kufřík? To bylo jasné: tenhle přístroj podle všeho vyzařoval zvláštní energii, která zajišťovala životaschopnost návštěvníků. Když se Antano přiblížil k domu, jeho kolega se dostal do sféry vlivu energetického pole Antanova aparátu a okamžitě ožil…

V tom okamžiku se od obrovského valounu, který ležel nedaleko nás, oddělila prazvláštní postava. Jen chvíli nám trvalo, než jsme pochopili, že v té postavě není ve skutečnosti nic mimořádného. Po břehu Kuksaje jel na šedém oslíkovi stařec s dlouhým bílým vousem. Když dojel až k nám, křikl na oslíka a zastavil. Pozdravili jsme se. Vypadal jako typický horal. „Tak co, děti moje,“ ozval se jeho tlumený hlas, „kam vede vaše pouť?“

Řekli jsme mu to.

„Mhm,“ pohyboval chvíli zamyšleně rty. „Tak je to teda… A v domku teďka nikdo nebydlí? No, to je dobře! To jste teda měli z pekla štěstí. Myslím, že bude úplně nejlepší, když odsud odejdete co nejdál.“ Rozhlédl se kolem sebe, naklonil se k nám a pokračoval šeptem: „Majitel tohohle domku je hrubý a nadmíru krutý člověk. Lidi nenávidí, a tak žije docela sám. Živí se pytlačením – ani jedno zvíře už tady kvůli němu nezůstalo naživu. Nebylo by dobré, kdybyste se s ním setkali: takový člověk vám lehce poraní duši. Zkrátka, děti moje, až někde uvidíte dlouhý černý chalát, vyhněte se mu raději na sto honů.“

Po těch slovech stařík pobídl svého oslíka a vydal se na další cestu.

Jeho slova byla oním článkem, který jsme v řetězu našich úvah tolik postrádali. Teď už bylo možno bez obav vybudovat naši verzi příběhu.

Bylo to nejspíše tak, že prvním člověkem, který se dostal do zorného pole návštěvníků z vesmíru, se stal právě majitel osamělého domku. Začali ho tajně pozorovat.

Když se jim konečně podařilo shromáždit potřebné údaje o zevnějšku, oděvu, gestech, návycích i jazyku člověka, s nímž se setkali, zhotovili vyslanci cizí planety dvě tělesné schránky, dva svérázné skafandry, které se navlas podobaly lidskému tělu.

Kdo si však tyto skafandry oblékl? Roboti? Anebo přece jen rozumné živé bytosti? Myslím, že to pro nás navždy zůstane tajemstvím.

Když tedy získali docela lidský vzhled, mohli se vyslanci daleké planety bez obav usídlit v domku krutého lovce. Teď už mohli duševní a kulturní úroveň pozemšťana studovat mnohem důkladněji.

Běda, osudná náhoda je přivedla k tomu, jenž byl snad nejhorším z lidí!

Proč je ale uspokojovalo pozorování jednoho jediného člověka? Proč zjednodušeně přisoudili rysy jeho charakteru celému lidskému rodu? Jako vyslanci vysoce rozvinuté civilizace si přece museli ujasnit, že jednotlivců je v lidském rodě nekonečné množství a každému z nich jsou vlastní zvláštní rysy.

Společnost, k níž patří oba záhadní muži v černém, dosáhla zřejmě onoho stupně vývoje, kdy pouhá myšlenka na usmrcení živé bytosti – třeba jen rostliny nebo živočicha – jim připadá absurdní a zcela zbavená jakéhokoli smyslu.

Proto byli tak překvapeni, když se dověděli, čím se lovec zabývá. Přimělo je to k větší opatrnosti. Když jsme náhodou vypojili černou skříňku, přisoudili to nepochybně našim zlým záměrům… A tím se také bludný kruh uzavřel.

A přece, všechno mohlo dopadnout docela jinak! Návštěvníky mohl potkat jako první člověk s dobrým srdcem – moudrý a citlivý. Třeba takový, jako je náš Anvar-aka. Všechno by pak dopadlo docela jinak. Poprvé v dějinách Země by došlo ke kontaktu dvou civilizací.

Ale nic takového se nestalo. Teď jsou už oba muži v černém docela jistě ve vesmíru. Důkazy o jejich pobytu na Zemi nemáme žádné. Ale přece jen – viděli jsme je a dokonce jsme s nimi hovořili…

Kdoví, třeba se na Zemi objeví znovu. Kdoví…

Andrej Dmitruk

NÁVŠTĚVA U POUSTEVNÍKA

1

„Den je dnes opravdu nádherný, Eli! Proč vlastně ještě nejsi u jezera?“

„Ray se zatím nevrátil z města, tati. Jakmile dorazí, půjdeme k jezeru oba.“

„Hm, mohla bys zatím jít sama. Třeba se opalovat.“

„Překážím ti snad, tatínku?“

„Víš dobře, že mi nikdy nepřekážíš, holčičko. Prostě se teď budu zabývat jednou takovou nepříliš estetickou činností.“

„Och, zase ta tvoje řeřicha? Ano?“

„No právě, děvče! Zase ta moje řeřicha.“

„Tak to tedy raději poběžím. Rayovi ale určitě řekni, kde mě má hledat… Poslyš, tati!“

„Copak se děje?“

„Málem bych na to byla dočista zapomněla. Když jsme se totiž včera s Rayem toulali po městě, rozběhl se za mnou jakýsi stařík a po tvářích mu stékaly slzy. Ještě nikdy se mi nic takového nestalo!“

„Co jste mu řekli?“

„To, co se v takových případech říká: Promiňte, pane, asi jste se zmýlil. Ale on se na mne pořád jenom díval, vrtěl hlavou a mumlal: ‚Nevěřím, nevěřím!‘“

„Báječný děda!… Vida, támhle už letí Ray. Honem mu utíkej naproti!“

2

… Je to přece jen báječná věc – tahle poustevničina. Jen kdyby nebylo té zpropadené řeřichy! Každým rokem se na ní usazují mšice. Jako by mi chtěly zlomyslně připomenout: Tak co, holoubku, jakýpak smysl má ta vaše vychvalovaná rovnovážná biocenóza?! Pořádně jedovatými chemikáliemi je takhle pohostit – to by bylo něco!

Andrej Iljič obíral hbitými prsty měkké pukající mšice, ale už po deseti minutách mu bylo jasné, že ten záhon nedokáže pořádně vyčistit ani do soudného dne. Narovnal svá znavená kolena, protáhl shrbená záda a stanul nad záhonem, teď již opět naplněn blahovůlí. Všude, kamkoli pohlédl, rozkvétalo jeho hospodářství. Bzučení zlatohnědých včel na jasmínu znělo jako ukolébavka, potůček bublal paloukem s keři a květinami a jakýmisi lidovými paraplíčky se záhadným názvem. Pes Trotl, jehož původ byl skryt tajemstvím i před těmi nejvěhlasnějšími kynology, se líně toulal mezi keři, vyhledávaje spásný stín…

Když se Andreji Iljiči podařilo dosáhnout relativního klidu, zastrčil ruce do kapes bílých kalhot a užuž se chystal vyrazit k domu, když tu pocítil za zády mrazivý chlad a do uší se mu vedralo charakteristické sípavé hvízdání. Nad záhonem růžových pocuchaných pivoněk za angreštovou džunglí teď právě zbrkle manévroval čísi bělostný gravilet…

„Kam to lezeš, blázne bláznivá? Ďas aby tě spral!“ rozkatil se Andrej Iljič a se zaťatými pěstmi vyrazil v ústrety nešikovnému stroji. Gravilet zatím jako rozzuřený kanec přeoral křížem krážem celý palouček, svoji vahou přivodil zánik angreštu a divoké běsnění dovršil tím, že nahrnul na nešťastné pivoňky vysoký hliněný val.

Snad se v Andreji Iljiči probudil odvěký instinkt hospodáře, který brání plody své mozolné práce s brokovnicí hustě nabitou solí, budiž však zaznamenáno, že málem ochraptěl, když nactiutrhačně řval na řidičku a současně též jedinou cestující zkázonosného letounu.

A najednou ji poznal.

Teď už viděl všechno jinak; postřehl, s jakou námahou se žena pokouší ručně otevřít poklop kryté plošiny graviletu. Snad jen jediný z tisícovky graviletů – těch pozoruhodných biostrojů, nervních a citlivých jako ušlechtilý kůň – se mohl rozhasit tak důkladně, až se stal lhostejnou a nepoužitelnou hromadou kovu. Jenže poznatky z teorie pravděpodobnosti nebyly té upachtěné ženě v tomto okamžiku k ničemu.

Veděrnikov, supící jako legendární parostroj a celý zpocený, teď ze všech sil pomáhal otevřít skořápku průhledné kopule. Opravdové touhy pomoci bližnímu v něm bylo pramálo, zato zcela dominovalo nadšení z fantastického setkání, stříknuté – kdož to ví? – kapkou škodolibosti.

Před třiceti lety si Veděrnikov představoval setkání s touto ženou nejméně dvakrát třikrát denně. Právě tak to setkání mělo pokaždé vypadat – bývalo spojeno s nějakou havárií, a on – Andrej Iljič – jak také jinak?! – úspěšně sehrával úlohu neohroženého zachránce bez bázně a hany.

Konečně se kopule podvolila hrubému násilí a se skřípěním se odklopila. Žena nakrčila kolena, aby mohla snáze seskočit a natáhla dopředu ruku, jako by hledala oporu.

Rozhodně se nedá říct, že by na ní ty tři desítky let nezanechaly žádné stopy – pomyslel si Andrej Iljič, když jí galantně nastavil svou řádně umouněnou ruku. Nicméně stopa je to skvělá. Hle, nová kvalita! Půvab se proměňuje ve vznešenost, žena v královnu.

Stále tytéž střídmě sebejisté pohyby těla, statného, a přece ztepilého a svižného, týž pramen slámově žlutých vlasů na temeni okouzlující hlavy, táž čarovná a neodolatelná svěžest krutých úst. Límec její košile je vysoký, ukončený křidélky ostrými jako meč, rukávy jsou vyhrnuty až k loktům. Holčičí pulovr a vypasované džíny, které více odhalují než skrývají. Při své postavě si to ostatně může dovolit.

Andrej Iljič ji pozval do domu. Pomyslel si, že současná omlazovací technika je schopna konat pravé divy: Elinina pleť nebyla nikde pohaněna upřímností času a její srdce bušilo lehce jako zamlada. Proč se tedy mladost nezdržela ani v hlase, ani v očích, ba ani v chůzi?

Je to více než únava. Duše je opatrnická – nevládne jí totiž soudnost, ale vytrvalý strach před jakýmkoli neklidem. Sami sebe neseme životem jako vázu z toho nejvzácnějšího křišťálu. Ano, staroba lidí, kteří nepoznali záduchu, bezmoc a choroby stáří…

Usedlost, kterou kolem sebe viděla, Elininu oku nepochybně lahodila. Se vší svou slabostí pro pohodlí, již zdědila z šera minulosti od svých prabáb, připoutaných řetězy zvyklostí ke kuchyním a domácím krbům, se nyní poddala nadšení nad „poustevnickou chýší“ zrobenou umnýma rukama z červených cihel a vybavenou pěti okny, jež zvědavě vyhlížela do světa. Byla unesena prostinkou boudičkou zahradní sprchy, a koneckonců i maliním, v jehož zeleném přítmí se mohl – proč by ne? – skrývat třeba mohutný medvěd. Když se na verandě usadili k černému dubovému stolu a když se jal Andrej Iljič pohostinně nabízet čerstvé salátové okurky, studené maso a pečlivě nakrájený chléb, roztála už velká herečka docela a na zneklidňující havárii graviletu si ani nevzpomněla. Měla teď před sebou muže, jenž je zajímavý už tím, že žije jako poustevník. Leč Elininy oči si už z ptačí perspektivy povšimly kulatého jezera tam v lese a člunu, který po něm zvolna a jaksi neochotně plul. Vesly mával muž, sombrero ženy, jež seděla na zádi, zářilo jako sluneční disk.

„I to jezero vám patří?“

„Hm, zatím o ně alespoň nikdo neprojevil zájem.“

‚A ti dva v loďce?“

„Mé děti.“

„Bravo! Přijíždějí k vám z města často?“

„To ne. Žijí tu se mnou pořád.“

Její obočí se nespokojeně zachmuřilo, ale neřekla ani slovo, neboť její hostitel se zjevně pokoušel změnit téma, jako by mu rozhovor o dětech nebyl zrovna příjemný. Ještě jednou polaskala očima divukrásnou scenérii, jako by do ní chtěla zařadit i samotného Andreje Iljiče spolu s jeho podivínstvím.

A přece, uvyklá za celý svůj život beztrestnosti, nakonec neodolala, aby tónem lehce káravým nepronesla:

„Podle mého soudu není na světě nic lepšího než město. Třebaže bláznivý a leckdy krutý, je to skutečný, plnokrevný a zcela nesentimentální život. Město si nás vykovává jako zkušený kovář.“ Její chřípí se na okamžik téměř smyslně rozevřela a vzápětí opět opadla. „Mne si ostatně město vykovalo také. Vždycky jsem pracovala do úpadu, nezřídka jsem i brečela – to když jsem chtěla všeho, ale docela všeho nechat. A pak jsem pochopila, že už ani nemohu jinak. Bez těch šálků kávy, které člověk vypije někde mezi výtahem a okružním expresem…“

Je docela možné, že jste své děti připravil o něco fantasticky důležitého! – naznačoval ve skutečnosti výraz její tváře.

Nesuďte příliš rychle! – bránil se mlčky zdvořilý Veděrnikovovův úsměv.

… Ale ovšem, dobře si na to vzpomínám, Elino Maximovno. Je tomu už celých třicet let. Ach, jak jste tehdy létala světem! Ano, ano, vy jste nechodila, vy jste létala. A nikdy jste na mne neměla čas. Anebo jste ho tehdy neměla ani pro ty ostatní? Netroufám si být v této věci soudcem, neboť tehdy jsem o vás nevěděl zhola nic. Jen pomluvy se ke mně dostávaly, ale kterýpak ze slavných herců se nestával jejich terčem?! Usilovala jste o to, aby vám nic nezůstalo cizí, všeho jste se chtěla zúčastnit – vitalu i psychofilmu, televitu i klasického živého divadla. Až se vám podařilo zaplnit svojí osobností celou epochu. Každý pochopí, že takovéhle vypočítavě ztřeštěné spalování vlastního života je možné pouze ve městě. Protože ve kterémkoli jiném prostředí byste prostě přestala být sama sebou. I ta nejpravdivější zpráva o vašem soukromém životě je i dnes nejspíše jen pomluva, tedy v podstatě lež. No a tak tedy co na tom záleží, že jste se třeba rozešla s jedním mužem a poskytla svou přízeň jinému, se jménem ještě zvučnějším? Tohle pro vás přece nikdy nebylo podstatné. Myslím si dosud, že vás ve skutečnosti zajímá pouze jediný muž na světě – dav. Pan Dav! Ten, pro nějž jste se už dávno stala symbolem obyvatelky města. Obyvatelky svobodné, leč vysoce citlivé, snad příliš věcné, a přece tak zranitelné, ba možno dokonce říci, že nepříliš šťastné. A k tomu všemu ještě ta vaše skvělá krása! Což netouží právě po takové družce pan Dav, když vztyčuje vaše foto-sochy v nových čtvrtích laboratoří a v obřích salónech hvězdoletů? O, velká pokušitelko, jež se oddáváš všem a nikomu…

Jediné místo, kde jsem vás mohl alespoň na chvíli zastihnout, bylo živé divadlo – kuriózně starobylá budova umístěná na horizontu Gama, vertikála Severovýchod-33. Před třemi sty lety provedli v těch žlutých zdech nad schodištěm po kupecku zdobeným dva muži pravou revoluci v divadelním umění. Jen proto byl ten dům zachován až dodnes, jen proto byl sejmut z původních základů a vyzdvižen do málem nadoblačné výše horizontu Gama. Dodnes se v něm každičký večer hraje živé divadlo.

Přesně v 18.30 se uvnitř průzračného sloupu, který je snad sám o sobě tlustší než divadlo, zastaví kabina linkového výtahu. A pak už se objevíte vy: čepici staženou až na nos (to aby vás nepoznali četní ctitelé), blížíte se rázným krokem s rukama zastrčenýma do kapes pláště, lokty vystrčené do stran jako křídla kormorána, s tváří bledou a záhadnou… Klap klap klap! – proběhnete na svých vysokých podpatcích nádvořím až k vestibulu. Okamžitě mě poznáte a – cvak! – vaši tvář ozáří elektronický záblesk přívětivého úsměvu. Za pochodu mi podáte chladivou suchou dlaň. „Přijdete se na mne dnes večer podívat, příteli? Oh, to jsem ráda!“

Znamená to pro mne v podstatě uváznout před vchodem ještě na deset minut poté, co se dav diváků konečně rozejde, aby přenechal pole působnosti jen několika skalním ctitelům, před nimiž se v takových chvílích nadýmám pocitem dětinské pýchy… Ach, kde je mých osmadvacet let? Klap klap! zpívají vaše střevíčky. Prásk! – to se za řinkotu skel zavřou dveře vestibulu (jsou to opravdu prastaré dveře ze skutečného dřeva a se skutečnými skleněnými tabulkami!) a vaše rozkošná Čepička zmizí z dohledu…

… Samovar začínal klokotat jako ochraptělý slavík a jahody v košíku už netrpělivě čekaly.

Odložila vidličku a upřela nehybný pohled na svého hostitele. Andrej Iljič usiloval, seč mohl, aby se nezachvěl, seděl a napjatě si v duchu opakoval své nejskrytější přání: Tak už mě přece poznej! Poznej mě, ty hvězdo hvězd! Ďas aby tě vzal! Alespoň dnes mi dokaž, že je v tobě ještě něco jiného, než jen cílevědomost zaměřená na vlastní osobu a usměvavá lhostejnost určená pro jiné!

Chtěj si nebo nechtěj, ale já – já jsem přece tvoje mládí.

… Ba ne, nic nedáš najevo, i když jsi mne už třeba dávno poznala. Když ses nepřiznala hned od počátku, teď už se jen tak lehce nevzdáš. Hle, na rtech a v obočí se zase rodí ten výraz – zpola hravý, zpola ukřivděný: „Ach, odpusťte, příteli, život je přece tak dlouhý, tak nasycený setkáními… Jen mi pomozte, příteli! Zachovejte se jako gentleman!“ Proč, ach, proč nevěřím dodnes ve tvou upřímnost? Běda mi, běda, nebohému!

„No přece Vital-centrum,“ řekl konečně a dodal navíc taky přesné datum. „Setkání s mladými umělci, vaše premiéra v Pohledu shůry.“

„Třicet let,“ zašeptala zdolána okouzlením a Andreje Iljiče mimoděk napadlo, proč je té veskrze moderní a navíc téměř nestárnoucí ženě vlastní táž nostalgie, jíž podléhaly i její předčasně zestárlé prabáby?

„Pak jsme šli spolu na večeři. Seznámil nás toho večera Arefjev.“

Vzpomněla si! To chvění řas prostě nedokázala skrýt. A nevzpomněla si přitom na Arefjeva, ale právě na něj, na

Veděrnikova, který byl nepochybně tím nejkurióznějším z jejích známých.

Toho večera jsme nesporně spolu s Arefjevem, bývalým hvězdným pilotem, teď šedovlasým mužem s jestřábíma očima, podcenili sílu koňaku. Začal se přes celé tři stoly toužebně dívat na herečku, jež zářila ve své společnosti jako démant, a pak se starému pilotovi rozhodl otevřít srdce a svěřil se mu, jak dávno se s ní touží seznámit, jak málo se tak nádherná diva odlišuje od jeho ideálu ženy. Ani dnes by nemohl Andrej Iljič s jistotou odlišit, co bylo v těch slovech pravdy a co bylo důsledkem vypitého alkoholu. Snad se toho večera ve formě touhy po Elině projevil jeho pradávný stesk po harmonii a kráse? Stesk, který způsobil, že se stal biokonstruktérem?… Arefjev tehdy decentně polkl kolečko citrónu, ubrouskem si osušil koutky úst a vyrazil do boje. ó, jak rozhodní jsou tihle průzkumníci! Andreje Iljiče zaléval studený pot, litoval, že si raději neukousl jazyk, ale bylo už pozdě. Maličký Arefjev galantně bzučel do něžného Elinina ouška; ani jedinkrát neukázal na jejich stůl, jen hlavu stočil tak, aby herečka věděla, kam se má podívat.

Ten pilot znal snad všechny na světě. Netrvalo ani minutu a Veděrnikov byl pozván a usazen ke stolu hned vedle Eliny. Už si ani nevzpomínal, o čem tehdy spolu mluvili. Nejspíše to bylo jen takové to stolovnické tlachání – o všem a o ničem. „Bioinženýrství? Což může existovat něco dokonalejšího než lidské tělo?“

„Odpusťte, jaké tělo teď máte na mysli? Tělo Discobola nebo třeba takového Quasimoda? Spektrum je příliš široké…“

„Budou-li se všichni podobat discobolům a Artemidám, pak bude na Zemi k uzoufání.“ V tom případě dejme člověku plastické tělo, schopné přijímat libovolné formy v souladu s jeho vůlí… Dnes bude vypadat tak a zítra zase onak.“

Mluvili jsme taky o posledním vitáklu, čili vita-představení. Rozněžnělý Andrej Iljič chrlil pochvaly, což zase nebylo tak špatné, neboť nenápadný mužík, který seděl hned proti němu, nebyl nikdo jiný než hlavní režisér. Veděrnikov ovšem na režiséra kašlal, ba kašlal i na nezištného přítele Arefjeva. V halence citrónové barvy, s černým náramkem z Gruzie, který obepínal štíhlé zápěstí, tu před ním zvolna usrkávala ledově chladný Lieberfraumilch nádherná žena, která se málem ostýchavě usmívala jeho poněkud upachtěným pokusům o duchaplnost. Dráždila ho její vůně – mandlově hořká, nepochopitelná, záhadná. Andrej Iljič se stále rychleji nořil do bezhlavého pominutí smyslů, věděl o tom, ale bylo mu tak truchlivě, tak sladce, že se ani nepokoušel svůj závratný pád nějak pozdržet.

Snad nejtěžší bylo potom, po těch dvanácti letech, reprodukovat tu vůni. Zvládl to!… Nikomu bych nepřál zaměstnávat celé komplexy strojů, když ani kloudně nedovedete formulovat úkol… Ach, jaké směsi vůní mu tehdy stroje předkládaly k posouzení! Odoefektor Veděrnikova málem omráčil, ba přiotrávil obludnou směsí muškátu a pálené vlny, máty peprné a formalínu, orchidejí a spálených oktanů… Nebo se snad těmi zrůdnými kombinacemi bránil nelidskému přetížení omámený mozek?

„Počkejte,“ řekla nakonec Elina a široce rozevřela své ořechové oči naplněné radostí i dojetím. Ty oči měly prazvláštní tvar: nahoře zaokrouhlené a dole jako by seříznuté rovným spodním víčkem. Snad proto mohly tak pronikavě zářit. Co by dal Andrej Iljič před třiceti lety za tenhle pohled při setkání před živým divadlem!

Tak dlouho pokyvovala hlavou, tak prosebně hladila pohledem okouzlených očí Veděrnikovovu tvář, že se mu v hloubi duše, třeba se čtvrtstoletým zpožděním, hnula pochybnost: Neustoupil tehdy příliš brzy? Nedotkla se ho tehdy její krutost jako rozmazleného dítěte?

Ale Andrej Iljič byl člověk moudrý, a tak záhy pochopil: jen roky tu sehrávají rozhodující úlohu! Teď si Elina, uvyklá autosugesci, přivodila pocit sentimentálního stesku, a jemu, Veděrnikovovi, je v té představě dáno vystupovat v úloze zhmotnělého symbolu těch dávných let spolu s na-čepýřenými vrabci nebo třeba jarními kalužemi.

„Jsem to já, jsem! To já na vás čekával před divadlem, to já vám psával sedmistránkové dopisy. A taky verše.“

„Už si vzpomínám,“ řekla a stále se na něj dívala těma očarovanýma očima. A Veděrnikov pochopil, že ta žena nemluví o něm, ale o Elině, o Elině, jež byla kdysi mladá…

3

Jsi moudrá hlavička! Tak báječně jsi tehdy vystoupila v televitu! V jedné ze svých nejmilejších halenek s dlouhými křídly límečku, s rozpuštěnými vlasy, tolik podobnými rozlitému slunečnímu zlatu, seděla jsi tehdy v mém pokoji, u mého stolu. A zleva, opřený zády o mé police s knihami, osedlal babiččinu čalouněnou židli Rodajtis, šéf pořadu Panoráma umění. Pokojem se rozlévala nedefinovatelná vůně tvé rafinované parfumerie, dráždivá i uklidňující zároveň. Jako vždy jsi zvažovala každičké slovo, když jsi mluvila o tom, proč dodnes přetrvává živé divadlo, proč dosud nevydechl naposledy vetchý stařec, jenž kdysi spatřil světlo světa v Thetisově káře, proč dokázal odolat dokonce náporu řízených snů, psychofilmu, vitalu i televitu, který vám – tedy tobě i Rodajtisovi – umožňoval sedět a rozprávět současně v miliardách obytných buněk.

Nebylo to tak dávno, co za halasu reklamních fanfár vložili první z dobrovolníků na své bujné hlavy elektronické koruny sublimátorů. Hle, zrodila se nová éra v umění! Každý se teď může stát autorem, režisérem, výtvarníkem i hlavním aktérem. A to vás na rozdíl od psychofilmu sublimátor uchová při plném vědomí – poskytne vám možnost hodnotit události a podle uvážení také dirigovat syžet. Stroj si pouze esteticky osvojí váš záměr a nasytí ho veškerými potřebnými reáliemi. Na přání zákazníka je navíc možno k sublimátorům dodávat také zvláštní informkazety – třeba Starý Egypt, Helladu, Tibet nebo Planetu krystalického rozumu –, což zaručuje absolutní hodnověrnost programu.

A přece, ani sublimátor nedokázal zvítězit nad maskou, koturny a rekvizitářskou zasouvací dýkou – tehdy bys na to byla přísahala. A měla jsi pravdu! Živé divadlo totiž nebaží po nahrazování reality, nese v sobě však to, co není schopna indukovat žádná biotronika – svobodu volby hlediska. A bezprostřední účast na mystériu, jehož jméno je hra. Biotronické smyslové divadlo je zranitelné právě tím, že je dokonale opravdové, a ty se postupně stáváš jeho otrokem. Ale tady? Tady jsi dítě, jež bylo vyzváno, aby koberec pokládalo za oceán a čtyři židle za Kolumbovu Santu Mariu. Z asociací jsou stržena udidla; jen ať se volně prohánějí samy! Herec na scéně je jenom předzpěvák, jenom ten nejodvázanější účastník hry.

Ó ano, vitákl Romeo a Julie ti umožní, abys tančil na plese v domě Capuletově, aby ses dotkl číše s kořeněným vínem, abys pocítil pach pergamenu v Lorenzově cele. Psychofilm by tě zase v témže dramatu proměnil v zuřivého Thibaulta či v nešťastného vtipálka Merkucia, vrazil bys bez ostychu meč do cizí hrudi, nebo bys jeho tíži pocítil ve své. Před Romeem je sublimátor zcela bezmocný, pakliže ti sám Shakespeare neposkytne důvod pro vlastní exercize. Pak by ses odebral do středověké Verony a nastolil tam pořádek: za límce bys od sebe odtrhl zlořečené duelanty, těm dvěma exaltovaným výrostkům bys zabránil spáchat sebevraždu a nakonec bys rukou železnou smířil svářící se famílie, i kdybys měl třeba pro výstrahu rozmetat slavnou fontánu ručním paprskometem na atomy.

Leč v temné krabici živého divadla máš možnost provést volbu. Třeba se budeš opíjet krásou božských veršů, možná že se postavíš nad propast shakespearovských problémů, nebo snad jen proleješ slzy nad truchlivým osudem nešťastných milenců.

… Tehdy jsi obhajovala život, proč jsi mě tedy tak podrážděně odmítla při našem posledním setkání? „Nemám čas! Nemám ani vteřinu času!“ Proběhla jsi kolem mne bez jediného ohlédnutí ke služebnímu vchodu. Zaznělo bouchnutí dveří a já zůstal stát a kdovíproč jsem si prohlížel měděnou tabulku s vyobrazeným ptákem, jenž byl symbolem divadla. Ano, cizí láska vždycky obtěžuje a dráždí. Ale což bylo možné udeřit tak brutálně, přímo do srdce?

To nic, to nic! Čekal jsem osmnáct let, počítáno od doby, kdy jsem se stal stvořitelem. Z citů je spáleniště, už sotva doutná, ale nové výhonky se z toho popeliště přece jen vydraly… teď už jsem jenom otec, už ne milenec. Ale jizva – ta zůstala. A tak jsem tedy čekal, sám nic netuše, čekal jsem na dnešní den…

„Omluvte mne na okamžik, něco vám chci ukázat,“ řekl Andrej lljič a vstal. Přikývla a s tím změklým, dojatým výrazem ve tváři se obrátila k zahradě. Znehybněiy košaté hlavy jabloní, kadeřavé javory si začaly o čemsi šeptat, nad vším se snášela ospalá pavučina poledne…

Pojednou si představila Veděrnikova, který ji právě opustil, jeho hluboko posazené černé oči, poněkud manický výraz tváře s mohutným čelem. Chudáček! Asi se ho tehdy, před třiceti lety, dotkla příliš. Ale co měla dělat? Pokračovat v té banální historii, dále vršit ta hloupá setkání před divadlem, vídat muže, jemuž nechtěla, ba ani nemohla nic dát?

Jednala jsem tehdy správně, a přece – tak krásné verše mi psával!

Zachvěla se, když ji ze zamyšlení vyburcovalo lehké plesknutí balíčku z černého papíru, který dopadl mezi talíře. Můj ty světe! Tohle jsou přece dvojrozměrné ploché fotografie – dnes už koníček neméně vzácný jako třeba vyšívání…

4

Andrej Iljič vytáhl první snímek jako karetní kouzelník a položil ho před Elinu opatrně a jemně konečky prstů.

Pochopila všechno rázem. Jako by jí nějaká ruka na okamžik stiskla hrdlo, zápasila několik okamžiků o dech. Ale znovu jí přispěchala na pomoc čtyřicetiletá herecká praxe – výdrž a trénink –, a tak si muž, který jí zasadil úder tak sveřepý, nepovšiml dočista ničeho, třebaže jí pátral ve tváři zvídavýma očima.

Rozhodla se, že se nevzdá ani za nic na světě, a proto zvesela křikla:

„Ohohó! Jak se vám to podařilo dokázat?“

Na fotografii byla stejná veranda, kuchyňský koutek se závěsem a ze samovaru právě nalévala do šálku čaj – ona sama. Jenže na snímku nebyla taková jako teď, byla o třicet let mladší, uličnická, ohebná jako proutek a na sobě měla jakési kimono s obrovskými květy.

A tady zase jiný snímek. Opaluje se v loďce uprostřed jezera. Vesla jsou bezstarostně pohozena a nad nehybnou vodou prolétá chmýří z topolů.

Tady spolu ukládají černozem do dřevěného rámu budoucího skleníku – usměvavý tatík Andrej Iljič a mladičká Elina v šortkách a vybledlé košili s vyhrnutými rukávy.

A další z hromady fotek. Nad skleněnými tabulemi skleníku se šťastným výrazem v bezstarostné tváři objímá Elina šedovlasého a unaveného Veděrnikova.

„To jste se naučil fotografovat mozkové proudy? Prostřednictvím sublimátoru?“

„To nejsou mozkové proudy,“ odvětil biokonstruktér poněkud překvapeně. Opravdu to nepochopila, nebo se jen tak tváří? Ale dobrá, teď jsem na tahu já… „Jestli chcete, mohu vás seznámit.“

Ustoupit už není kam, pomyslela si smutně. Měla jsem tušit, že má v ruce všechny trumfy. Ještě okamžik, a vypadala bych naprosto nevěrohodně.

„Robot!“ prohlásila tedy Elina tónem Velkého detektiva, kterému se právě podařilo odhalit to nejstrašlivější spiknutí, a namířila na Veděrnikovovu hruď lžičkou jako smrtící zbraní.

„Více, mnohem více, má drahá, řekl bych! Je to zkrátka robot – dvojník, ideální bílkovinná kopie.“

Zachtělo se jí padnout na desku stolu a křiknout ze všech sil: „Jakým právem? Kdo vám dal právo?“ Ale byla by to jen bohapustá hysterie, nic víc! Neboť jeho právo bylo právem umělce použít libovolného materiálu – hlíny, barev, slova, melodie nebo třeba aminokyselin.

„Chcete ji tedy vidět in natura? Hned ji zavolám.“

„Tam na jezeře? V loďce?“

„Ano.“

Nesmírně pomalu, vyčerpaně zavrtěla hlavou. Ne, není třeba…

„Jste s ní šťastný?“

„Nejsem, Elino Maximovno. Dělal jsem ji tehdy v jakémsi pominutí smyslů, aniž jsem chápal, že ta myšlenka je odsouzena k zániku. Abych ji mohl milovat, musel bych ji dát na vaše místo, obklopit ji vaší slávou. A musel bych na ni čekat před dveřmi divadla a taky by mi mělo být mých osmadvacet.“

„A mohlo by se stát, že by se k vám zachovala jako já?“

Teď se mi chce pomstít, pomyslel si… Jak to říká básník? Ó, věčná ženo!… Aby mi odpustila, musel bych teď přivést nevinnou maličkou Eli a jedním rázem ji proměnit v louži neživé hmoty. Leč setrvejte ještě okamžik, drahá Elino Maximovno, tahle zamotaná historie bude mít finále lepší, než si myslíte a možná – kdoví? – že se staneme i dobrými přáteli. Neboť co může být pevnějšího než přátelství, jež se zakládá na nostalgii…

„Existuje jistá kategorie mužů, jimž byla do vínku dána psí oddanost, jenže já – naštěstí či bohužel – k ní nepatřím a nemám ve zvyku líbat ruku, která mne uhodí. Vás jsem potřeboval, vás s vaší opětovanou láskou, něhou, oddaností a pochopením. A dvojník byl toho všeho schopen…“

„Zdá se, že tomu začínám rozumět,“ rozesmála se zvonivě Elina Maximovna a Andrej Iljič byl rád, že Elina roztává.

„Najednou jsem si představila divadlo dvojníků… Rozděluji se ve dvě, pak ve čtyři a každé z mých dalších vtělení zobrazuje jiný rys hrdinčina charakteru. Dovedete si to představit? Vždyť v každém z nás existuje hned několik ‚já‘ a tady by pojednou všechna vystoupila na povrch…“ Jako by se vynořil z hlubin zelených podzimních vod, vrátil se její pohled do světa, znovu ohmatával Andreje Iljiče, verandu i fotografie na stole.

„Jsem moc ráda, že jsem se s vámi opět seznámila… Andreji. Když dovolíte, teď bych si objednala gravilet.“

Happy end – pomyslel si a v té chvíli zaslechl dusót, smích a šelest v maliní.

A Elina, mladá a svěží, s bosými chodidly, v košili s cípy svázanými na břiše a v šortkách, vyběhla střelhbitě na cestičku k domu. Na šíji se jí jako stetoskop pohupovala vodní lilie. Za ruku táhla mladého vzpírajícího se muže, který – ač oděn ještě skromněji – třímal ve druhé ruce skrz naskrz mokré kalhoty.

„Tati, tati! Ray se natáhl do vody a teď se k tomu nechce přiznat…“

Až teď si povšimli ti dva návštěvnice. Eli pustila Rayovu ruku a postavila se vedle něj. Elina Maximovna se nehnutě dívala na vysokého, lehce shrbeného mladíka s černýma očima utopenýma pod příkrovem mohutného čela. Dívala se na dvojníka osmadvacetiletého Andreje Iljiče.

Nikolaj Toman

ROBOT CHARLIE LUPIČEM

1

Ještě nikdy nedosahovala zuřivost Petera Drakea, šéfa místního gangsterského syndikátu, takové intenzity. Několik minut ze sebe nedokázal dostat ani jediné slovo, jenom sípěl vzteky a zuřivě odplivoval jako opilý námořník.

„Nesmíte se tak rozčilovat, pane,“ pokouší se vlít olej na rozbouřené vlny Anthony Cliffton. „To by vás mohlo…“

„Táhněte ke všem čertům, Tony!“ podaří se konečně Peteru Drakeovi vyrazit z toho nesouvislého chroptění. „To mi zase chcete dělat přednášku o škodlivosti stresů? Raději držte hubu! Nezaměstnávám vás tady kvůli tomuhle. A pak, nepletu-li se, nejste doktor medicíny, ale matematicko-fyzikálních věd, takže vám upřímně radím: vyvíjejte činnost ve své branži a nestrkejte nos do medicíny. Pokud jde o ty stresy, mám na to vlastní teorii: vždycky ze sebe musím vypustit všechnu zuřivost jako vzduch z pneumatiky, jinak mě to zadusí. Pokud jste si ještě nezvykl na silná slovíčka, tak si raději zacpěte uši, protože já se potřebuju vybít.

A poté se počíná vybíjet kletbami tak peprnými, že o nich Anthony Cliffton dosud nikdy ani neslyšel: mlátí do stolu pěstí tak zběsile, že se do tance dá nejen kalamář a podstavec na pera, ale i telefony. A pak se v jediném okamžiku zklidní a pronese, jako by se docela nic nestalo, hlasem klidným a málem zdvořilým:

„Víte co, Tony? Pozveme si na to Turnera. Jen ať do celé té záležitosti vnese světlo on.“

„Máte na mysli šéfa policie Johna Turnera, pane?“ táže se překvapeně Cliffton.

„Přesně tak, příteli. Právě jeho.“

„Třeba by stačilo pozvat některého z jeho lidí. Turnerovi se to nejspíš ani nebude hodit…“

„Pobírat ode mne peníze, a přitom nikterak malé – to se mu snad hodí?“

„Proč ho zbytečně kompromitovat? Neměl byste raději…“

„Poslyšte, Tony, vy jste sice doktor věd, ale v otázkách životní praxe jste naivní břídil,“ rozesměje se burácivě Peter Drake. „Před kým bych ho vlastně měl kompromitovat? Pro koho je v našem městě tajemstvím, že od našeho syndikátu dostává dvojnásobek toho, co od městské rady?“

„V takovém případě není asi vyloučeno, že by městská rada…“

„Ta to ví přece lépe než kdokoli jiný. Ostatně si ji platíme taky… A netvařte se, Tony, jako byste o tom slyšel poprvé v životě! Vězte, že farizeje přímo nesnáším.“ Drake znovu výhrůžně udeří pěstí do stolu. „A pokud byste mým slovům náhodou nechtěl věřit, postačí, když vyjdete na ulici a zeptáte se prvního, koho potkáte. Docela určitě vám potvrdí všechno, co jsem vám už řekl, a navíc ještě sdělí výši sumy, kterou od našeho syndikátu pravidelně dostává primátor a taky jeho kolegové z městské rady.“

„To rozhodně ne, pane! Já vám přece věřím…“

„Ani netušíte, jak mne to těší. V takovém případě ovšem nebudeme ztrácet čas žvaněním. Vyhledejte mého tajemníka a sdělte mu můj příkaz: okamžitě ke mně pozvat šéfa policie. Frank by teď měl být v knihovně – shání tam pro mne nějaké knihy. Je ale taky možné, že ho najdete u biliáru. Ať ho pošlu kamkoliv, pokaždé si najde příležitost, aby si zaskočil na kulečník. Kdyby se v biliáru nevyznal tak dokonale, kdyby to nebylo s tágem takové eso, už dávno bych z něj udělal nezaměstnaného. Á propos, Franka už přece znáte, že?“

„Ovšem, pane.“

„Tak ho teda fofrem najděte a vyřiďte mu můj příkaz!“

„Zajisté, pane.“

Ten doktůrek má prazvláštní logiku – uvažuje v duchu Peter Drake. Pracovat pro mne sám nepokládá za nic mimořádného, ale přitom pochybuje, že by úředníci z městské rady mohli uvažovat podobně. Ale nejspíš se jako nebetyčná naivka jenom tváří…

„Turner si vás dovolí navštívit za dvacet minut,“ hlásí Cliffton po svém návratu.

‚A to jste se obával, zda bude vhodné vytrhnout z práce osobu tak významnou,“ ušklíbne se boss. „Z policejního ředitelství to sem plnou rychlostí trvá právě těch dvacet minut, kamaráde. Což znamená, že se Turner okamžitě vykašle na všechny svoje záležitosti a přiřítí se ke mně. Ostatně za ty dolary, co mu platím, bych sem rychle přijel nejen vozem – doběhl bych sem i pěšky a ve stejném čase… Vy jste, Tony, sice vědec, ale zdá se, že moc dolaru přece jen ještě nedokážete odhadnout. My, gangsteři, ji ovšem známe do všech detailů.“

Když pohlédl Drake do Clifftonovy zamračené tváře, rozpustile hvízdl.

„Vidím, mladíku, že jste s něčím zatraceně nespokojen. Třeba vás napadlo, že Turnerovi platím více než vám. To pusťte klidně z hlavy, doktůrku: rozhodně nedostává víc než vy; v tomhle můžete být docela klidný. Jen tak pro vaši informaci: funkci náčelníka policie může zastávat kterýkoli seržant, ale za vědce prostě blba vyměnit nemohu, to jistě chápete. A tak je vaše cena pochopitelně vyšší.“

„Jenže k čemu vlastně je vám doktor věd – to je to, co nedovedu pochopit. Podle mého názoru byste daleko spíše potřeboval zkušeného kriminalistu nebo nějaké právnické eso.“

„K čemupak, Tony? Kterýkoli kriminalista naší městské, ba dokonce i federální policie je mi kdykoli k dispozici spolu se svou technikou. Ani právníci mi nechybějí.“

„No dobrá, ale přece jen: K čemu potřebujete mne?“

„Hm, třeba už jen proto, Tony, že loupit v naší osvícené době vědeckotechnické revoluce postaru, jako za Al Capona, je nejen staromódní, ale taky nanejvýš nepraktické. Nadešel čas, abychom naše řemeslo přebudovali na vědeckém základě. Z řady důvodů, o nichž se tu nehodlám šířit, se mi nepodařilo absolvovat chicagskou univerzitu, přesto jsem však zvládl jeden ročník na právnické fakultě, a proto také nemyslím tak primitivně jako řada mých kolegů z naší branže. Tu a tam si najdu čas a něco si přečtu. Takže dnes už vím, že kybernetikové vytvářejí všelijaké „osobnosti“, mimo jiné též třeba Aristotelovu osobnost, ale také Platona, Hegela a dokonce Bonaparta. No a po vás zkrátka chci, abyste pro mne zkonstruoval osobnost Al Capona.“

„Ale před chvílí jste přece…“

„Ale ovšem, kritizoval jsem jeho metody ve vztahu k dnešku, a přece to byla ve své době kapacita. Mým uším zní Al Capone jako symbol naší prastaré profese, asi něco jako Napoleon Bonaparte pro vojáky. Ať je to jak chce, je mnohem slavnější než takoví gangsteři jako Dillinger, Adonis a dokonce Frank Costello, jehož kterýsi z novinářů kdysi nazval ‚premiérem organizovaného zločinu‘. Jméno Al Capona zná v téhle zemi každý usmrkaný kluk.“

A vzpomenou si někdy na jméno Abrahama Lincolna? – napadlo Anthonyho Clifftona.

Peter Drake zná docela určitě nejen všechny své kolegy a konkurenty ze světa zločinu, ale i významné politiky. Dost možná zná i některé z vědců. A přesto se modlou amerických kluků stávají takoví hrdlořezové jako Al Capone.

No dobrá, Anthony Clifftone, ale ty sám, jak ses vlastně dostal do žoldu gangsterů ty sám?

A Cliffton vzdychá, když si vzpomene, jak se z něj zničehonic stal nezaměstnaný. Až do té doby se o statistiku nezaměstnanosti příliš nezajímal, neboť se domníval, že tahle pohroma dopadá především na černochy a nekvalifikované dělníky. A pak poznal, že se za branami vědeckých ústavů a obchodních firem mohou octnout i „bílé límečky“. A tak tedy Cliffton s nabídkou šéfa místní mafie, aby se stal poradcem pro otázky vědy a techniky, souhlasil, aniž by se zeptal, co vlastně bude muset dělat. Až dnes se jeho nový boss rozhodl sdělit mu, k čemu ho potřebuje.

„Co bychom si namlouvali, doktůrku, Al Capone byl znamenitý gangster,“ rozvíjí svoji myšlenku Peter Drake. „Ale dnes by byl nucen pracovat docela jinak. Naši bossové ve federálním měřítku si to ovšem ještě nestačili uvědomit a tvrdošíjně vyvíjejí činnost postaru. Jejich lidé vylupují banky stejně jako před padesáti lety – ve škraboškách a s pistolemi v rukou. A taky okrádají pokojné poplatníky na ulicích. Ale tohle všechno je jenom paběrkování! Až teď došlo v našem městě k vyloupení banky na úrovni tohoto století. Jenže kdo to provedl? Sotva by na to přišli naši konkurenti. Kdo za tím stojí? Je to málem jako fantastika – přece to nebyli Marťani?“

Clifftonovi není jasné, zda se Drake na ty Marťany ptá, nebo zda jen tak nahlas uvažuje, a proto se rozhodne otázku pominout. Drake si zatím zapálí cigaretu a pokračuje: „Je docela možné, že už mě někdo stačil předběhnout, ale chtěl bych prostě vytvořit ‚osobnost Al Capona‘, abychom naše operace mohli konečně realizovat na výši doby, tak říkajíc za pomoci elektroniky. No a právě objednávku na takovou osobnost budete muset, vážený příteli, předložit našemu proslavenému kybernetikovi Cliffordu Hardtovi. Ostatně, viděl jste už jeho ‚Charlieho osobnost‘?“

„To je ten Charlie, který hraje ve studiu Netopýr?“

„Jo, přesně ten! Hardt má samozřejmě na mysli osobnost Charlieho Chaplina. Podíval jsem se na ty jeho staré filmy a řeknu vám: žádná sranda to teda není. Za nic na světě nepochopím, proč se lidi svého času v kinech otloukali smíchy o lavice.“

Peter Drake opovržlivě frká, potřásá rameny zaplavenými tukem a Anthony Cliffton upadá do rozpaků.

Kolik je mu vlastně let, tomuhle Drakeovi? Na první pohled ne méně než čtyřicet. Nejspíše mu ale dodávají zdání solidnosti tukové řasy na tvářích a na šíji. Ve skutečnosti mu nebude mnoho přes třicet.

„Jenže tahle osobnost Charlieho,“ pokračuje ve svých úvahách Drake, „se na scéně chová přirozeněji než kterýkoli zkušený herec. Aby měl robot takovouhle tvář… hm, to mi připadá nepochopitelné.“

A právě v tomhle okamžiku do kanceláře vlétne jako stíhačka tajemník a oznámí, že přijel šéf policie.

„Že prosím,“ přikývne milostivě Drake.

2

Vysoký, hubený, po vojensku vycepovaný John Turner zasalutuje šéfovi gangsterů s takovou snaživostí, jako by před sebou právě spatřil ministra spravedlnosti nebo dokonce samotného šéfa FBI, zatímco Drake, který ani nepokládá za nutné vstát od svého stolu, si jen povytáhne manžetu košile a významně pohlédne na hodinky.

„Kdepak je ta vaše příslovečná operativnost, Johne? Řekli mi, že tu bude do dvaceti minut, a teď už uplynula jedenadvacátá. Tohle bych od vás rozhodně nečekal.“

„Je mi to opravdu líto, pane…“

„No dobrá,“ přeruší ho Drake. „Posaďte se už, hrome! Čeká nás rozhovor o věcech nepoměrně významnějších.“

„To mi už došlo, pane.“

„Bodejť by vám to taky nedošlo! Čípak je to práce podle vašeho názoru?“

„Vypadá to, že v tom má prsty váš konkurent Andrew English…“

„Nesmysl, Joe!“ Peter Drake pohněvaně buší dobře živenou pěstí do stolu.

Je zpupný – tenhle gangsterský hlavoun! myslí si Cliffton, když pohlíží do sebevědomé, panovačné Drakeovy tváře. John Turner je hnedle dvakrát starší než on, a on mu přesto familiárně říká „Joe“.

„Copak by mohly ty Andrewovy gorily pracovat tak čistě? Když už nikdo jiný, vy byste to měl vědět zatraceně dobře!“

„Práce je to opravdu precizní,“ vzdychá zkroušeně šéf policie a poníženě natahuje ruku po cigaretě, kterou mu Drake nabídl.

„No dobrá! Kdo to tedy mohl provést, když jsem to nebyl ani já, ani Andrewovi lidé? Co o tom všem soudí naši kriminalisté?“ ptá se Drake.

„Ti jenom krčí rameny.“

„To je ovšem to nejlehčí.“

„A co jim zbývá? Víte samozřejmě, že naše policejní ředitelství má k dispozici elektronický počítač. Jakmile nám naši agenti dodají zprávu, do stroje je ve formě kódu zavedena zevrubná charakteristika zločinu. A za nějaké dvě tři minuty vyplivne počítač vyčerpávající informaci o všech analogických případech, k nimž v našem městě došlo dříve.“

„A co dál?“ skočí Turnerovi netrpělivě do řeči Drake.

„Přišlo se zkrátka na to, že tenhle zločin neměl dosud v našem městě obdoby. A vůbec – ještě nikdy nikdo nevyloupil americkou banku tak zvláštním způsobem.“

„Že by přece jen někdo z Marťanů?“ ušklíbl se Drake zlověstně a tvář mu počala viditelně nachovět. „A nebylo to snad proto, že banku prostě vyloupil někdo z vašich podřízených nebo velectěných kolegů? Nebylo by to přece poprvé.“

„Ovšem, stávalo se to, pane. Ale i tyto neblahé zkušenosti byly zakódovány a zavedeny do počítače. Takže kdyby přece jen někdo…“

„Já dobře vím, jak se to kódovalo,“ udeřil do kovadliny stolu kladivem pěsti Peter Drake.

„I kdybychom nakrásně připustili, že je pachatelem některý z mých policistů, i pak by tu zůstalo mnoho nejasného, pane Drake. Ten, kdo vyloupil banku, v ní přece musel zůstat celou noc. Ale v bance se na noc hermeticky uzavírají všechna okna a dveře. Vypíná se i ventilace, protože v prostoru nezůstává ani jediná živá bytost.“

„A co myšičky, příteli?“ zkřiví Peter Drake odulé rty v nepříjemném úšklebku.

„Tak docela se to vyloučit nedá, ale už se pracuje i na tom.“

„Ale k čemu potom slouží celá ta hermetizace?“ podivuje se Drake a odhazuje dobrou polovinu cigarety do popelníku.

„Cílem je přece odhalení případného vetřelce, pane.“

„Pro případ, že by se rozhodl zůstat v bance přes noc?“

„Přesně tak, pane. Sebemenší množství kysličníku uhelnatého v hermeticky uzavřených prostorách banky bude okamžitě registrováno speciální aparaturou. A ta pak neprodleně uvede do chodu poplašný signál nejen v místnosti ozbrojené ostrahy, ale i na dispečinku policie. A to ještě není všechno: ukazatel překročení normy výskytu kysličníku uhelnatého by byl fixován i zaplombovanými měřidly… Jenže té osudné noci nebylo porušení normy vůbec registrováno.“

„Jinými slovy – byl to zázrak?“

„Přinejmenším něco podobného, pane.“

„Dobrá, můžete jít, Joe,“ zavrčel Peter Drake nespokojeně. „Pošlu do té banky svoje vlastní experty. Dost možná vám pomohou tu záhadu vyřešit. Jenom upozorněte svoje lidi, aby se těm mým moc nemotali pod nohama.“

3

„Tak co, Tony, jakým dojmem na vás zapůsobil šéf policie?“ zeptal se Drake, jen co s Clifftonem osaměli.

„Mám pocit, že není ve službách města, ale ve vašich.“

„V jistém smyslu to tak opravdu je, kamaráde. Moudrý Al Capone svého času prohlásil: S policií nebojujeme, policii si kupujeme… Jak vidíte, to, co bylo docela možné v první polovině našeho století, se dá docela bez obtíží uskutečnit i teď… No a co mi povíte teď, když už jste si poslechl informace šéfa policie o té bankovní loupeži?“

„Vypadá to na případ zcela výjimečný.“

„Kdo to mohl podle vás udělat?“

Clifftonovi nezbývá než bezradně pokrčit rameny:

„Opravdu to připomíná vědeckofantastický příběh.“

„Haha, a tuhle odpověď mi dáváte vy, seriózní učenec a doktor véd? Co vlastně máte na mysli, když mluvíte o sci-fi?“

„Jen to, že vyloupit banku způsobem tak dokonalým a bezchybným je schopen opravdu jenom robot.“

Peter Drake jen vytřeští oči a neznatelný ohryzek na jeho tučném krku se dá do klokotavého pohybu. Chvíli má Cliffton pocit, že je jeho zaměstnavatel blízek udušení.

„Tohle bych do vás nikdy neřekl! Míra dokonalosti současných robotů přece…“

„A co Charlieho osobnost?“ přeruší ho Cliffton zaníceně. „Sám jste jí byl ještě před chvílí nadšen.“

„Dobrá, jenže herecký výkon na scéně a vyloupení banky jsou dvě docela odlišné věci. Můžete mi věřit, Tony, já se v loupežích vyznám.“

‚A pročpak si myslíte, že hrát na jevišti je lehčí? Nebo byste na scéně opravdu sehrál roli Hamleta jako robot Charlie?“

„To jsem zatím ještě nezkoušel,“ ušklíbl se Peter Drake.

„Není to ani trochu lehká práce. A zvláště těžké je sehrát takovou roli talentovaně.“

„Což o to, o Charlieho mistrovství se psalo dokonce v novinách. Ale copak se, ksakru, dá srovnávat herecký výkon s vyloupením banky, při kterém jde taky mimo jiné o život?“

„Pro člověka je to zkouška opravdu těžká. Podstoupit ji se odhodlají nejspíše opravdu jen ti nejodvážnější. Jenže roboti, jak víte, zcela postrádají pocit strachu. Nemusejí se přece bát, že je někdo zastřelí.“

„Copak tu jde jenom o odvahu?“ rozčiluje se Peter Drake. „Proč soudíte o našem řemesle tak primitivně, doktůrku?“

„Omlouvám se pane. Pokud jsem se nějak…“

„S těmi omluvami jděte k čertu. Než něco řeknete, měl byste přemýšlet. V naší gangsterské branži potřebujete totiž kromě odvahy taky hlavu. Copak by mohla něco tak subtilního provést plechovka bez mozku?“

„Současný robot už mozek zrovna nepostrádá,“ odvažuje se namítnout Anthony Cliffton. „Doby, kdy se do paměti robota zaváděly děrné pásky s algoritmy, v nichž byl popsán každý krok činnosti, jsou už nenávratně pryč.“

„O ty vaše populárně vědecké žvásty zrovna dvakrát nestojím.“ Na Drakově tváři se objeví vlčí úsměv. „Nejen roboti, ale i gangsteři mají dnes intelekt poněkud vyšší. Mám jisté představy nejen o metodách volby variant, ale i o heuristickém programování. Ale třeba se mezitím objevilo něco novějšího, perspektivnějšího?“

„Já sám nejsem specialista na kybernetiku a o inovacích v tomto směru mám jen povšechnou představu. Vím jen tolik, že kybernetikové se všemožně snaží maximálně přiblížit činnost elektronických počítačů k mechanismu řešení tvůrčích problémů, který je vlastní lidskému mozku. Zčásti je tento problém řešen heuristickým programováním, o kterém jste zrovna mluvil. No a pokud jde o lidskou strategii řešení tvůrčích problémů, ta spočívá především v předběžném modelování jednotlivých prvků či situací celého problému. Takové strategii se, myslím, říká situační modelování. Vyjádřil jsem se jasně, pane?“

„Nepříliš.“

„Dobrá, připusťme tedy, že potřebujete vyřešit obtížnou šachovou úlohu. V takovém případě jistě nebudete probírat všechny tahy každé z figurek na šachovnici, ale soustředíte svou pozornost jen na ty, kterých chcete použít. Tím způsobem samozřejmě snížíte…“

„Teď už chápu, Tony. Jsem totiž docela chytrý chlapec,“ přeruší Clifftona bossův sebevědomý hlas. „To šéfovi policie by to trvalo mnohem déle. Už jste si, kamaráde, asi stačil všimnout, že hlavounem místní mafie se člověk nestane za výsluhu let jako třeba u policie. Nenapadá vás ostatně, proč se tak zajímám o možnosti využití robotů?“

„Abych řekl pravdu, nenapadá, pane.“

„Posedla mě totiž jedna taková myšlenka,“ odpovídá Peter Drake neurčitě a s nadlidským vypětím zvedá své obří tělo od obrovského psacího stolu.

Chvíli postojí uprostřed své rozlehlé pracovny, pak začne ztěžka přesouvat sloupoví svých nohou a zvolna se ubírá k oknu.

„Třeba to má opravdu na svědomí robot Charlie?“ zeptá se pojednou Clifftona, aniž se na něj podívá. „Tu bankovní loupež myslím.“

Anthony mlčí, neboť neví, co by měl odpovědět.

„Jestliže to není práce mých kolegů nebo konkurentů,“ rozvíjí svou myšlenku Velký gangster, „pak v tom určitě nejedou ani pistolníci Andyho Englishe ani tihlencti Marťané. Jenže kdo to má potom na svědomí? Nechtějte, abych začal věřit na duchy!“

„Proč bychom nemohli třeba jen akademicky připustit, že to byl někdo z jiného…“

„Myslíte z jiného města?“ ohlédl se Drake po Clifftonovi nečekaně hbitě. „To tedy ne! Tohle je naprosto vyloučeno! Ani jeden profesionál se neodváží proniknout do našich výsostných vod. A diletant by zase na takovouhle práci nestačil. Tuhle makačku totiž opravdu dokáže zvládnout jenom robot. Jen ten přece mohl zůstat v uzavřeném prostoru banky a nevydechnout přitom ani jediný kubík kysličníku uhelnatého.“

„Domníváte se tedy, že to byl…“

„Nachlup přesně! Opravdu to musel být robot Clifforda Hardta – jeho proslulý Charlie. Je-li tomu opravdu tak, pak nás, gangstery, roboti brzy přinutí, abychom táhli světem o žebrácké holi,“ odpovídá Drake a jeho hlas znatelně posmutní.

S rameny pokleslými na půl žerdi, šouraje nohama po podlaze jako životem znavený stařec, vrací se konečně na své místo za psacím stolem. Zapálí si nezbytnou cigaretu a unaveným hlasem položí Clifftonovi otázku:

„Co bychom teď měli asi tak podniknout, Tony?“

„Nemám tušení, pane,“ přizná se s odzbrojující upřímností doktor Cliffton.

„Zato já to vím!“ rozzáří se pojednou tvář Petera Drakea. „My prostě musíme od Clifforda Hardta jeho robota odkoupit.“

„Nevím, pane, zda bude souhlasit,“ zapochybuje Cliffton. „To by přece bylo totéž jako prodat slepici, která snáší zlatá vejce.“

„Přesto to bude muset udělat,“ usměje se koutky rtů jeho šéf. „Protože si dozajista nepřeje, abych ho o tu slepici připravil násilím. Půjdete zkrátka k němu, Tony, ještě dnes a na místě dohodnete podmínky, za jakých nám toho svého robota přenechá.“

4

„Vy jste asi od policie, že?“ táže se hlasem lehce rozechvělým Anthonyho Clifford Hardt – drobný, seschlý človíček v obnošeném sáčku, na jehož hlavě nelze ani při nejbedlivějším zkoumání objevit jediný vlásek.“

„Nikoli, pane Hardte, mýlíte se. Nejsem policista, spíše naopak! Vaše obavy jsou tudíž zcela zbytečné.“

„Jak tomu mám rozumět?“ nabírá Hardtův vysoký hlas obrátky fistule.

„Kdybych byl policista, pane, nekladl bych vám v této chvíli žádné otázky. Prostě bych vás zatkl.“

„Za co? Za co byste mě, k čertu, chtěl zatýkat? Nevím o žádném zločinu, který jsem spáchal.“

Cliff Hardt se v tom okamžiku už ani v nejmenším nepokouší skrývat neklid, který v něm stále roste, jeho levé oko je náhle stiženo neovládnutelným tikem. Ale Cliffton se stále ještě záhadně usmívá.

„Odkud tedy jste, když ne od policie? Jak mám rozumět tomu vašemu ‚spíše naopak‘?“ Kybernetik se zdá být blízek nervovému zhroucení. „Pane Hardte, posílá mě za vámi Peter Drake.“

„To je vlastně skoro totéž…“ – páně Hardtovy řasy kmitají vyděšeně jako vyplašení ptáci. „Je to skoro totéž jako policie,“ zavřeští docela nečekaně mužík. „Rozdíl je jen v tom, že jeho lidé nepřicházejí, aby zatýkali, ale aby zabíjeli.“

„Toho se tedy obávat opravdu nemusíte, pane Hardte. Cíl mé návštěvy je motivován zcela jinými pohnutkami.“

„Proč si myslíte, že se něčeho bojím? Copak jsem provedl něco, ehm, odsouzeníhodného?“

„Vy osobně rozhodně nikoli. Zato váš robot…“

„Jaký robot?“

„Charlie přece!“

„Já nemám žádného Charlieho!“ ječí kybernetik, jako by ho na nože brali. „Můj Charlie ode mne prachsprostě utekl!“

„Jak to myslíte – utekl?“

„Právě tak jak to říkám! Doslova! Utekl mi, jako se třeba zatoulá pes.“

Clifftona se zmocňuje pocit, že si z něj kybernetik tropí žerty, a pokládá proto za nezbytné zvýšit poněkud hlas:

„Přestaňte ze mne dělat hlupáka, Hardte! Přišel jsem k vám z příkazu Petera Drakea a ten, jak jistě víte…“

„Klidně mu můžete vyřídit, že nemám v úmyslu si z něj střílet. Můj Charlie opravdu zmizel.“

„Oznámil jste to na policii? Dal jste inzerát do novin?“

„Ne, to jsem tedy opravdu neudělal. Charlie totiž není štěně, kterému by mohli ublížit uličníci nebo antoušek. Je to skutečná osobnost, v níž se mi podařilo vypěstovat touhu po svobodě.“

„Touhu po svobodě, nebo svobodnou vůli?“ upřesňuje Cliffton, v němž dosud pocit, že se stal obětí nejapného žertu, přetrvává.

„Může si samozřejmě dělat všechno, co se mu zlíbí. Zvláště pak v našem svobodném světě.“

„Patří k tomu třeba i vyloupení banky?“

„Ovšemže patří. Proč ne? Proč by na to měl mít právo jen váš šéf, zatímco Charlie už ne? Byla by to neodpustitelná nespravedlnost, protože Charlieho intelekt je nepoměrně vyšší…“

„Nedoporučuji vám, abyste se vůči Peteru Drakeovi dopouštěl jakýchkoli invektiv. Nemá to rád, opravdu.“

„Já se teď už nebojím docela nikoho. Co ze mne zbylo teď, když už nemám svého Charlieho? Investoval jsem do něj všechny své znalosti, zkušenosti a mistrovství, veškerý svůj majetek. Jeho povinností tedy bylo starat se o mne až do mé smrti, živit mě svým hereckým nadáním. Jenže Charlie se zachoval jako nevděčný dobytek, jako odporný, necitelný grázl…“

„Uklidněte se, pane Hardte! Ovládejte své city! Váš Charlie se k vám docela určitě vrátí…“

„Pročpak se mě vlastně pokoušíte utěšovat, mladíku? Copak rozumíte robotům?“

„Trochu,“ usmívá se Cliffton. „Nejsem totiž ve službách Petera Drakea jako jeho kolega v branži. Pracuji pro něj jako jeho poradce pro vědu a techniku.“

„Pak byste ovšem měl vědět, že možnosti moderní kybernetiky…“

„Jistě, vím to, a proto také připouštím, že váš robot…“

„Řekl jsem vám už přece, že žádného robota nemám!“

„A já znovu opakuji, že se k vám určitě vrátí. I kdyby se nakrásně vrátit nechtěl, jednoho dne mu určitě dojde energie v jeho akumulátorech…“

„Onoho, tohle mu tedy rozhodně nehrozí! Může se totiž kdykoli znovu nabít u libovolné zásuvky… Ale sám se ke mně nevrátí, o tom není nejmenších pochybností.“

„Proč? Pořád ještě nechápu, proč?“ zmocňuje se Clifftona zlost. „Copak jste nezaprogramoval do jeho paměti tři zákony robotechniky, které kybernetikům napověděl proslavený fantasta Isaac Asimov?“

„Kterýpak z kybernetiků by ty tři zákony neznal? Tak jeden z nich třeba říká, že ‚robot nesmí člověku ublížit ani svou nečinností způsobit, aby bylo člověku ublíženo‘. Tenhle zákon jste měl na mysli?“

„Ano, právě ten! Asimov sám ho označil jako první zákon. Pak jsou tu ovšem ještě dva další: ‚Robot se musí podřizovat všem příkazům, které mu dá člověk, s výjimkou případů, kdy jsou příkazy v rozporu s Prvním zákonem.‘ A konečně je tu Třetí zákon: ‚Robot se musí starat o svou bezpečnost, pokud to není v rozporu s Prvním a Druhým zákonem.‘ Proč jste se tedy, pane Hardte, neřídil moudrými radami dobrého pana Asimova, který, jak známo, není jen spisovatelem sci-fi, ale i věhlasným biochemikem?“

„Souhlasím, všechny Asimovovy zákony jsou rozumné, ba moudré, ale kdybych je zaprogramoval do elektronického mozku svého Charlieho, stal by se z něj pouhý elektronický otrok, a ne osobnost, kterou se mi podařilo stvořit.“

„Jenže ta osobnost se stala příliš svévolnou,“ neopomene se ušklíbnout Cliffton. „Materialisté mají nejspíše pravdu, když říkají, že svoboda není ničím jiným než poznanou nutností.“

„Já tedy nejsem žádný filozof, pane… ehm…“

„Cliffton jméno mé,“ napovídá Anthony. „Promiňte mi to malé faux pas – opomněl jsem se vám představit.“

„Jak jsem už řekl, pane Clifftone, nejsem opravdu žádný filozof a v těch jemných nuancích se nevyznám, ale pokud jde o Charlieho útěk, o tom nemusíte pochybovat ani na okamžik. Je to pravda pravdoucí.“

„No dobrá, ale přece jen – co ho k tomu donutilo? Nebo snad za to může rozdílnost vašich povah?“

„To tedy není příliš vtipné, pane Clifftone,“ pokyvuje Hardt vyčítavě hlavou, na níž se se záviděníhodnou přesností odrážejí obdélníky oken. „Všechno je to mnohem jednodušší, Charlie se stal obětí detektivek a televize!“

„Tohle mi tedy taky nepřipadá jako příliš povedený vtípek,“ ovládá Anthony Cliffton už jen stěží svůj bublající vztek. „Skoro hodinu se mi pokoušíte namlouvat nesmysly a Peter Drake už zatím dávno čeká, až mu dám zprávu, zda souhlasíte s odprodejem Charlieho.“

„Tak tohohle by se pan Drake nedočkal, ani kdyby mi Charlie neutekl. Ale už se stalo: Charlie zmizel a já nemám rozhodně v úmyslu vás jakkoli klamat. O tom, že banku vyloupil skutečně on, se lehce přesvědčíte, budete-li chvíli listovat v téhle knize. Charlie si tenhle sborník detektivek přečetl s obrovským zaujetím. A pak mě opustil.“

S těmito slovy bere Hardt ze stolu knížku v křiklavě pestrém přebalu a úslužným gestem ji podává Clifftonovi.

„Hm, tohle bych četl dobré dvě hodiny,“ zamračí se Cliffton, ale přece jen zkusmo zalistuje.

„Není přece třeba číst všechno. Postačí jen to, co jsem zatrhl.“

„No dobře. Teď bych si rád zavolal panu Drakeovi.“

„Prosím, pane, můj telefon je vám k dispozici.“

Cliffton spěšně vytáčí Drakeovo číslo.

„Ano, pane, to jsem já… Ne, prozatím nemohu říci nic určitého. Zatím se jenom pokouším ujasnit si situaci… Zajisté, pane, rozumím vám… Ne, rozhodně žádné okolky nedělám, ale přesto jsou tu jisté nejasnosti… Ovšem, pane, rozumím. Podrobnou zprávu vám podám ne později než za hodinu… Ale ne, pomoc zatím nepotřebuji. Určitě to hravě zvládnu sám.“

Cliffton pokládá sluchátko do vidlice, bere do ruky detektivku a znechuceně mumlá:

„I kdybych ji měl jen prolistovat…“

„Řekl jsem vám přece, že to není nutné. Vidíte tady ty moje poznámky a zatržená místa? Čtěte a za chvíli vám bude všechno jasné.“

Cliffton tedy neochotně usedá do hlubokého křesla a pozorně se začítá do odstavců zatržených několikrát tupým hrotem tužky. Kybernetik mezitím napjatě sleduje výraz jeho tváře. Když vidí, že se Anthony začíná mračit, jen stěží ovládá touhu cosi vysvětlit a upřesnit, protože tuší, čím asi byl vyvolán nelíčený údiv na tváři poradce pro otázky vědy a techniky, jehož šéfem je Peter Drake, velký a všemohoucí jako bůh.

Konečně odkládá Cliffton knihu na konferenční stolek. Ale ještě než stačí položit Hardtovi první ze svých otázek, netrpělivostí se třesoucí mužík, pro něhož byla ta chvíle mlčení pravým očistcem, zvolá:

„No, co jsem vám říkal? Copak to není do puntíku přesný popis vyloupení naší banky – tenhle románek ze sborníku Malcolma Burtona? Dokonce hodnota lupu je skoro stejná. Můj Charlie si přece taky ze sejfu vzal něco přes milión dolarů – máme-li ovšem věřit novinám.“

„Odkud získal Charlie přístroj na řezání kovu? Taky ho ukradl v dílně jako hrdina z Burtonova románu?“

„V tom je právě jádro pudla, milý pane Clifftone! Schválně jsem si zavolal do podobné dílny, jejímž majitelem je jistý pan Mills. Je to odsud tak dvě stě metrů. Nejednou jsme kolem té dílny s Charliem procházeli.“

„A copak vám sdělil ten pan Mills?“

„Klel jako opilý námořník.“

„Na koho má podezření?“

„Zatím na nikoho. Myslí si, že by to mohl mít na svědomí některý ze zákazníků. Co byste chtěl po gangsterech – povídá mi –, když už i ti nejslušnější občané kradou jako straky, jen co vytáhnu z kvelbu paty?“

„Na policii tu krádež ohlásil?“

„Povídá, že ano. Já ho samozřejmě nekontroloval, ale váš šéf si to může lehce ověřit – u policie má spoustu kamarádíčků…“

„Varoval jsem vás už přece, Hardte!“ zvedne hlas o tóninu výše Anthony Cliffton.

„Proč se rozčilujete?“ krčí uzounkými ramínky Hardt. „Tohle ví přece celé město.“

„Je mi docela lhostejné, kdo co ví, ale důrazně vás žádám…“

„Dobrá, dobrá, už budu hodný chlapeček,“ šklebí se Hardt. „Ale přesto by si měl Peter Drake zavolat na policii… Krk bych dal na to, že Mills tam ohlásil ztrátu aparátu na řezání kovu.“

5

„Ano, je to přece tak,“ říká zamyšleně Drake, když pokládá sluchátko do vidlice. „Mills skutečně volal na policii, a tak k němu poslali poručíka Richardsona. Tomu se však zjistit, kdo je pachatelem krádeže, nepodařilo. Co si o celé té záležitosti myslíte vy, Tony?“

„Vypadá to, že má Hardt pravdu,“ odpovídá Anthony. „Jeho Charlie opravdu mohl tu bankovní loupež spáchat, i když se tomu, abych se přiznal, pořád ještě zdráhám uvěřit.“

„Zato já už nepochybuji ani v nejmenším, tuhle akci mohl zmáknout jen Charlie! Ale proč? Jaký cíl tím sledoval?“ přemítá nahlas šéfgangster. „K čemu by mu byly ty dolary? Co s nimi mohl provádět? Kdybychom tu banku vybílili my – já a moji chlapi –, to by byla rozhodně jiná. Zužitkování získaných financí by rozhodně nebyl pro nás žádný problém.“

„Ani teď to není žádný problém, pane Drake. Robot peníze nepotřebuje – to je zřejmé. Pro něj je to jenom mánie, která vznikla vinou konstruktéra posedlého programováním takzvané svobodné vůle…“

„Pane na nebi, jak tupí jsou všichni tihle snílkové s jejich stupidní svobodnou vůlí!“ řehtá se burácivě Peter Drake. „Vemte si třeba nás, gangstery! Zdálo by se, že jsme volní jako ti ptáci, že pro nás neplatí ani společenské normy ani strach z policie. A přece ani my nejsme dokonale svobodní. I my musíme vyvíjet svou činnost v okleštěném rámci reálné situace… Ale k věci. Ten hlavní hrdina z Burtonova románu je – pokud se ovšem nepletu – jakýsi blázen, který si myslí, že všechno zlo světa pochází z peněz. Takže loupeže bank prováděl takříkajíc z ideových důvodů – jen kvůli tomu, aby mohl pálit uloupené dolary v peci. Pochopil jsem to správně? Pak by ovšem bylo možno očekávat, že totéž udělá i Charlie, že prostě ty uloupené dolíky spálí! Ale tohle přece nemůžeme připustit ani my, ani policie!“

„Jen bych rád věděl, pane, jak mu v tom chcete zabránit?“

„To zatím nevím, ale něco se vymyslet rozhodně musí! To bude ostatně vaše práce, Tony! Abych nezapomněl, co provede v tom Burtonově románu hrdina pak?“

„lnu, vyloupí další banku.“

„Jenže my už přece ve městě žádnou další banku nemáme.“ ¦

„V tom případě nemám ani potuchy, co by ještě mohl podniknout.“

„Milý příteli, platím vám značnou sumu peněz a za tu byste měl odvádět pořádnou práci. Ale abychom to zkrátili: zítra přesně v tuhle dobu očekávám váš vyčerpávající referát o tom, co bude náš přítel robot Charlie podnikat dál. To je zatím všechno, Tony. Můžete jít.“

6

Jenže Cliffton nestačí vymyslet zhola nic, protože po půlhodině ho k šéfovi volají znovu.

„Stalo se snad něco, pane?“ vyptává se opatrně. „Zatím se mi ještě nepodařilo nic vymyslet…“

„Rozumím, Tony. Zavolal jsem vás ostatně kvůli jiné věci. Ředitel vyloupené banky se obrátil na prokuraturu – žaluje místní policii. Domnívá se, že tu banku jsme vybílili my a policie že nám v tom pomáhala.“

„Ale až tu záležitost prokuratura prošetří, bude docela jasné…“

„Právě o tohle jde! My jí prostě pomůžeme!“ přeruší Clifftona netrpělivě jeho všemocný šéf. „Čekat, až se prokuratura dopídí pravdy sama, nemáme prostě čas. Ten kybernetický schizofrenik Charlie by za tu dobu mohl napáchat nepředstavitelné škody. Proto se musíte, Tony, okamžitě spojit se zástupcem federální prokuratury a podrobně ho seznámit se závěry, k nimž jsme dospěli. Ten člověk z prokuratury už je v našem městě a ubytoval se v hotelu Atlantis.“

„A co když se doví, že jsem ve vašich službách?“

„Z toho nemusíte mít žádné obavy, Tony. Za prvé jste u mne teprve krátce a za druhé – já přece rozhodně nepatřím mezi takový ten gangsterský potěr. Jedním slovem – počítat se mnou jako s velkoobchodníkem, jehož mnohamilionový kapitál je uložen v řadě průmyslových a obchodních podniků tohoto státu, musí i prokuratura. Nemusíte se tedy obávat nejen federálního prokurátora, ale vůbec nikoho z představitelů státní moci. Všichni moji zaměstnanci jsou nedotknutelní, pokud není ovšem jejich činnost v rozporu s Ústavou Spojených států nebo s federálním Trestním zákoníkem. Ale když jde o tohle, moji zaměstnanci zpravidla Ústavu ani Trestní zákoník neporušují. Pokud vznikne naléhavá potřeba, najdou se pro špinavou práci vždycky zvláštní kádry. O svoji bezpečnost se tedy, Tony, nemusíte strachovat ani v nejmenším.“

„Pak by snad bylo nejrozumnější, kdybych představiteli federální prokuratury přímo řekl, že pracuji pro vás.“

„Bylo by přece jen lepší, kdybyste k němu přišel jako soukromá osoba. Prostě jako vědec uvyklý řešení rozmanitých hlavolamů, který si docela náhodně povšiml shody mezi metodou loupeže v naší bance a popisem analogického zločinu v románu Malcolma Burtona. Pochopil jste mne, Tony?“

„Do puntíku, pane!“ vyštěkne Anthony Cliffton v pozoru jako nováček před svým velitelem.

„Vezměte v úvahu i to, že vaše vynalézavost a inteligence bude po zásluze oceněna. Jakmile splníte tento úkol, váš plat se zdvojnásobí.“

„Jste příliš laskav, pane,“ hluboce se před hlavounem místních gangsterů uklání doktor věd Anthony Cliffton.

7

Odhadnout věk zástupce federální prokuratury Ralpha Masona není nikterak snadné. Tvář má dosud mladistvou, vráskami téměř nedotčenou, zato jeho vlasy jsou téměř bílé. Nejspíše mu nebude víc než padesát. Chová se velmi prostě; ničím nenaznačuje, že zaujímá postavení tak význačné. Naslouchá pozorně, ani na okamžik nespouští oči z tváře člověka, který hovoří. Otázky, které klade, jsou jasné a stručné.

„V jaké knize že jste to četl?“ zeptá se Clifftona.

„V detektivce, kterou napsal Malcolm Burton, pane.“

„Malcolm Burton?“ opakuje Mason zaraženě. „Nezdá se mi, že bych to jméno znal, třebaže mě přátelé pokládají za znalce detektivního žánru.“

„1 já jsem se s tím jménem setkal poprvé,“ přizná Cliffton. „Jenže autorů detektivek je tolik, že přečíst všechny je prostě nad lidské síly.“

„V tom máte pravdu, pane Clifftone,“ přikývne souhlasně Mason.

„Já osobně se zrovna za obdivovatele detektivek nepokládám a k téhle jsem se dostal docela náhodou. Viděl jsem ji totiž na nočním stolku svého mladšího bratra.“

„Taky si ji budu muset přečíst. Ten román se jmenuje Ať shoří v ohni pekelném?“

„Přesně tak se jmenuje,“ přikyvuje Cliffton. „Pro každý případ jsem si ten Burtonův sborník vzal s sebou a mohu vám ho tady nechat.“

„Díky, pane Clifftone, určitě si tu knihu přečtu. Hm, máte mimořádné deduktivní schopnosti, jak jsem stačil postřehnout.“

„Díky za poklonu, pane Masone,“ uklání se Cliffton. Jenže tahle vlastnost by měla být vlastní každému vědci.“

„Nenechte se mýlit!“ usmívá se Ralph Mason. „Znám i takové, kteří se tím rozhodně chlubit nemohou. Tedy zvláště pokud jde o právní vědu. Ale neodbíhejme od našeho problému. Jaký další krok by podle vašeho názoru měl podniknout Hardtův robot? Říkal jste, že se jmenuje, tuším, Charlie?“

„Ano, jmenuje se tak. Kdyby byla v našem městě ještě další banka, vsadil bych se o cokoli na světě, že ji vyloupí taky. Ale ovšem jenom za předpokladu, že by se navlas podobala bance, kterou ve svém románu tak zevrubně popsal Malcolm Burton.“

„Ale pak bychom mohli…“

„No právě. Nejen že bychom se lehce přesvědčili o správnosti našich hypotéz, ale mohli bychom bez obtíží zneškodnit i zločinného robota.“

„Ale kde takovou banku hledat?“

„Prostě ji postavíme…“

„Postavit banku? Pane Clifftone, vy nepochybně žertujete?“

„Na žerty teď, bohužel, není kdy. Hardtův robot by nám mohl způsobit spoustu nepříjemností, a proto ho musíme zneškodnit co nejrychleji… Ostatně, banka, jež by svým vzhledem připomínala tu, kterou popisuje Burton, přece nemusí být opravdová.“

„Začínám tomu konečně rozumět. Máte asi na mysli něco jako dekoraci?“

„Ovšem! Zkrátka něco z lepenky, prken a překližky. Tuším, že by nám to pomohlo polapit robota Charlieho do pasti.“

Ten nápad se v Clifftonově hlavě zrodil jaksi sám od sebe, když jel na schůzku se zástupcem federální prokuratury.

„Ani výdaje by neměly být příliš vysoké, že?“

„Pranepatrné, pane Masone… Zrakové receptory robota Charlieho nejsou totiž podle mého názoru příliš kvalitní.“

„Jenže takový objekt, jako nová budova banky, byl zatím Charlieho mozkem takříkajíc jenom večten, nikoli viděn,“ upřesňuje opatrně Ralph Mason.

„To je docela lhostejné, pane Masone. Jistý obraz druhé banky si Charlie už tak jako tak vytvořil, a ten ještě asi nebude příliš dokonalý. Jde jenom o obrys, zcela postrádající detaily. Podaří-li se nám postavit mu do cesty něco podobného… tedy na některé z ulic, po nichž chodí, když hledá tu ‚svoji banku‘, pak…“

„Už je mi to jasné, pane Clifftone. Doufám jen, že městská správa výdaje na výstavbu makety té druhé banky neprodleně schválí.“

„Stačila by jen fasáda, pane Masone, ovšem v měřítku jedna ku jedné. Nepochybně se najdou i jiné osoby, které mají na polapení robota eminentní zájem, a ty by mohly vzít část nákladů na sebe. Třeba majitel vyloupené banky.“

„Nebo třeba taky místní gangsteři, na něž padlo mimoděk podezření,“ ušklíbl se zástupce federální prokuratury.

„Koneckonců ani to není vyloučeno,“ souhlasí s Masonem opatrně Cliffton.

Když si na rozloučenou potřásají rukama, požádá Mason Clifftona o telefonní číslo. Jen tak – pro každý případ.

8

Clifftonův nápad připadá Masonovi skvělý. Ale dříve, než se dá do díla, rozhodne se seznámit se s Burtonovým románem důkladněji, a tak se dá do čtení hned poté, co se vrátí do hotelu Atlantis. Už první stránky ho přesvědčí o tom, že Burton literárními schopnostmi nikterak neoplývá a každá další z přečtených kapitol ho v tomto přesvědčení jen utvrzuje. Prodírá se tedy románem se značnými obtížemi. Má pocit, že zesnulý Ian Fleming, duchovní otec proslulého agenta 007 Jamese Bonda, je v porovnání s Burtonem přímo génius.

Ralph Mason – budiž po pravdě řečeno – politické detektivky se supermany špičkové špionáže zrovna rád nemá. Mnohem bližší je mu krimi, intelektuálně psychologická detektivka s moudrými pátrači jako je Poeův Dupin, Chestertonův Otec Brown, Christieové Hercule Poirot nebo třeba i Simenonův komisař Maigret. Masonovi není ani trochu jasné, jak mohlo knížku kvalit tak pochybných vydat jedno z nejznámějších nakladatelství v New Yorku.

A v té chvíli se v něm zrodí šťastný nápad: co kdyby zavolal svému dobrému známému, autorovi oblíbených detektivních románů Michaelovi Harwardovi? Ten bude docela jistě vědět, kdo je to ten Malcolm Burton a proč ho vlastně v New Yorku vytiskli.

Sáhne tedy Mason po telefonu a chvíli se lopotí s vyťukáváním meziměstské předvolby.

„To jste vy, Miku? Tady je Ralph Mason… Vede se vám?… To opravdu rád slyším… Copak pro nás v nejbližší době chystáte?… Rozumím, psaní vám teď jde zatraceně ztěžka. Hm, zato někteří vaši kolegové si starosti s výběrem syžetů a čekáním na polibek múzy příliš nedělají… Koho? Mám na mysli jistého Malcolma Burtona. Proč vás to tak překvapuje?… Myslíte tedy, že je to grafoman? Jenže tohohle psavce vydalo velmi úctyhodné newyorské nakladatelství… Cože? Že to slyšíte poprvé? Opravdu?… Že se tlačí do všech nakladatelství a odevšad ho vyhazují? Opravdu se zdá, že o tom zatím moc nevíte. Mám tu před sebou totiž jeho knížku… Nakladatelství Sfinx ho vydalo… Chápu! Zatraceně náročné nakladatelství… Ale to ne! O Burtonově mistrovství se tu nedá mluvit ani žertem… Že by jenom štěstí?… Dobrá, budu se těšit…“

Mason mrští knihou do kouta, chvíli se prochází po pokoji a uvažuje, pak netrpělivě vyťuká Clifftonovo číslo:

„Tady je Mason, pane Clifftone. Otázku financování prací na maketě druhé banky jsem přehrál na šéfa policie Turnera. Jen bych vás chtěl požádat, abyste byli vy a zvláště pan Hardt nápomocni architektům a výtvarníkům svými radami…“

„Sotva vám v tomto směru pomohu já,“ ozve se po chvíli Cliffton. „Hardt vám bude určitě mnohem prospěšnější. Už třeba jen proto, že zná všechny Charlieho návyky.“

„Můžete mi dát jeho adresu?“

„Malý okamžik!… Tady je to: Lincoln street dvacet pět… Hm, je tu ještě jedna maličkost – Hardt je mírně řečeno podivín.“

9

„Jsem vyšetřovatel federální prokuratury, pane Hardte,“ představí se Ralph Mason a podává mužíkovi k nahlédnutí svůj průkaz.

„Já vám věřím, pane Masone. Posaďte se, prosím. Doufám, že jste mě nepřišel zatknout kvůli mému Charliemu. Kdo by si to jen pomyslel, že se z něj stane takový lotr?!“

„V tomto směru můžete být docela klidný, Hardte,“ usmívá se přívětivě Mason, když se uvelebí v křesle. „Nejen že jsem vás nepřišel zatknout, ale nemohu vás také z ničeho podezírat. Rád bych vám jen položil několik otázek, protože sám nerozumím kybernetice ani za mák.“

„To je ovšem neodpustitelné!“ zvolá nadmíru rozhořčený Hardt.

Kybernetik se dívá do vyšetřovatelovy tváře zpytujícíma očima, na chvíli se odmlčí a vzápětí pokračuje:

„Mám-li být upřímný, pane Masone, pak vám prostě nevěřím. Kdo by dnes nevěděl, že komputery a elektroniku už využívá nejen policie, ale i státní správa ve všech rozvinutých zemích světa. A u nás především.“

„Já to také nepopírám. Ale osobně jsem se s technikou ještě nesetkal. Tu mají na starosti spíše experti z kriminalistiky. Proto mám o tom všem jen velmi skromné povědomí. Tak například mi není jasné, zda je možno naprogramovat robotovi sklony ke zločinnosti?“

„Je to samozřejmě možné, pane Masone. A vy to víte stejně dobře jako já… Nemůžete-li přede mnou úspěšně hrát roli prosťáčka, pak to raději ani nezkoušejte – zbytečně tím ztrácíte čas. Nejsem tak naivní, abych nevěděl, že vynechat mě ze seznamu podezřelých prostě nemůžete a nemáte právo. Teoreticky jsem přece mohl zkonstruovat takového robota, který by…“

„No dobrá, přiznám se tedy: Opravdu vím o možnosti zaprogramovat do vašeho robota Charlieho zločinné sklony… Hm, asi bych s vámi opravdu neměl takhle naivně taktizovat, protože jste člověk, kterého v podstatě nelze oklamat. Nejspíš bych se vás měl přímo zeptat: Co tedy vlastně bylo zaprogramováno do mozku vašeho Charlieho?“

„Pouhopouhá svobodná vůle, pane Masone. I já se vám na oplátku k něčemu přiznám: Právě v tom jsem se dopustil chyby, protože tím se Charlie dostal z dosahu jakékoli kontroly. Tady už se nedá nic předpokládat ani předvídat. Je to něco jako šachová partie, při které neplatí žádná pravidla…“

„Možnost vyloupení další banky, tak jak se to děje v Burtonově románu, ovšem připouštíte?“

„Hm, vzhledem k té svobodě vůle, kterou jsem ho obdařil, se Charlie syžetem té brakové literatury v podstatě vůbec nemusí slepě řídit.“

„Pak ovšem není vyloučeno ani to, že banku nevyloupil váš robot?“

„Kdo jiný by to ale dokázal provést?“

„Tak třeba místní gangsteři?“

„Kriminalisté z místní policie ovšem tvrdí, že by to nemohla provést ani jediná živá bytost. Jejich zprávu jste si ostatně jistě přečetl?“

„Ano, pane Hardte, znám veškeré dokumenty předběžného vyšetřování. Samozřejmě, mohlo tomu tak být. Ale pokud jste do vašeho robota opravdu zavedl program skutečné svobodné vůle, pak by se asi sotva nekriticky poddal diktátu nebo nápovědi syžetu Burtonovy slátaniny. Neboť pak by tu už šlo o podřízenost cizí vůli. V každém případě nenacházím logiku, kterou reálná svobodná vůle…“

„Něco podobného jsem vám řekl před chvílí já sám. Ale věc se má, pane Masone, tak, že svobodná vůle je sama o sobě alogická. Existuje, tak říkajíc, mimo systém pravidel…“

„Proč bychom vlastně neměli připustit, že v Charliem nebyla zaprogramována svoboda vůle, ale pouhá svévolnost? Že tedy my teď pátráme po všemožných variantách jeho dalších činů, ale želbohu ne za pomoci heuristické metody, nýbrž jen metodou zkoušek a omylů,“ ozve se vyšetřovatel federální prokuratury. „Téhle metodě se říká, neklame-li mne paměť, vyhodnocování variant?“

„Vidíte, že nejste v otázkách kybernetiky takový diletant, jak jste se mi snažil namluvit!“ pochechtává se Hardt a otírá si rty velkým kostkovaným kapesníkem.

„Tohle zná dnes přece každé dítě!“ mávne opovržlivě rukou Mason. „Leč vraťme se k našemu problému! Trváte-li opravdu na tom, že je Charlie vybaven svobodnou vůlí, pak bychom měli seriózně posoudit variantu, podle níž se Charlie, jenž se zprvu poddal myšlence hrdiny Burtonova románu, toužícího proti zlu bojovat ničením dolarů, vzpamatuje a rozhodne se jinak.“

„Rozhodne se, nebo se už rozhodl?“ zeptá se nevinně Hardt. „Tohle byste měl upřesnit. Podle vás tedy Charlie vyloupil banku jen jaksi podvědomě, když se slepě a beze zbytku poddal Burtonovu vodítku, a poté si to rozmyslel, neboť pochopil, že svoboda jeho vůle bude okleštěna, bude-li i nadále slepě následovat Burtonovu nápověď? Pochopil jsem vás správně?“

„Celkem ano.“

„Právě teď to zvažuji všechno ještě jednou a dospívám ke skálopevnému přesvědčení: můj Charlie si to nerozmyslel a taky určitě nerozmyslí! My dva totiž pořád zapomínáme, že je to přece jenom stroj a že bychom jeho elektronickému mozku neměli přisuzovat vlastnosti ryze lidské psychiky s její nestabilností, binárností a sklonem k nadměrnému přemýšlení. Když už jednou přesně podle Burtonova receptu vyloupil banku, bude se tím receptem řídit i nadále. V každém případě nemáme v současné době jinou možnost, jak ho vlákat do pasti.“

‚A co když do vaší pasti neupadne? Co bychom od něj mohli očekávat v takovém případě?“

„Cokoli!“ vyštěkl Clifford Hardt svým nejpisklavějším hlasem.

„Přesněji?“

„Cokoli, čeho je schopna zcela svobodná osobnost, nezatížená žádnými morálními kodexy, ba ani základními zásadami cílevědomosti. Od Charlieho se teď dá prostě čekat cokoli – loupež, žhářství nebo i vražda…“

„Proč ne třeba hrdinský čin?“

„Život nás bohužel učí, že svobodná vůle ponouká myslící bytost především k násilí,“ povzdechne si Hardt a krouživými pohyby dlaní si začne pulírovat lebku. „To plyne ze skutečnosti, že je dovoleno prakticky vše… Ostatně, o jakém hrdinském činu to tu vlastně mluvíme? Přece byste vážně nechtěl, aby Charlie zachraňoval z hořícího domu dětičky. K tomu by nejspíš sám musel nějaký ten barák podpálit.“

„Máte pravdu,“ vyslovuje souhlas Mason. „Nejspíš půjde v tomhle případě opravdu o loupež v další bance. Pořád mi ale není jasné, jak se vám podařilo proměnit robota--herce v robota-anarchistu?“

„Hm, já přece nechtěl vytvořit jen obyčejného šmíráka, ale skutečně velkého herce. Můj Charlie nebyl v podstatě orientován na nic užitečného a určitého. Jen ze začátku jsem se ho pokoušel naučit číst velké filozofy, ale protože mu byla k dispozici celá moje knihovna, četl docela všechno bez zvláštního výběru. Mezi jiným si zřejmě přečetl i Nietscheho a Schopenhauera.“

„Charlie vám vyvedl, zdá se, zcela nepěkný kousek. Nenalezl totiž zalíbení ve filozofii, ale v prachsprostých detektivkách,“ rozesměje se Ralph Mason.

„Je to sice náramně smutné, ale vcelku to není v rozporu se zavedeným programem svobodné vůle. Pro takovou vůli je koneckonců charakteristické…“

Mason energicky vstává:

„Děkuji vám za vaši trpělivost, pane Hardte. Připravil jsem vás nejspíš o spoustu času. Je tu jen ještě jedna, už docela poslední otázka: Povězte mi, vy sám jste hercem nikdy v životě nebyl?“

„Co vás to napadá, pane Masone? Kdepak já a herec?! Od raného dětství mám vášeň jen a jen pro techniku. A navíc jsem ve své branži přece jen dosáhl jistých úspěchů… Proč bych tedy měl pokoušet štěstí na prknech, která – tak se to alespoň říká – znamenají svět?“

„Jak známo, Neronovy úspěchy byly neporovnatelně větší. Už v sedmnácti se stal císařem. A přece ten člověk toužil celý život po tom, aby se stal slavným hercem. Ach, odpusťte mi tuhle nepříliš povedenou historickou paralelu, pane Hardte. Napadla mě jen tak náhodou.“

10

Práce na výstavbě fasády banky není navzdory Masonovu očekávání zahájena okamžitě. Když se majitel banky, pětašedesátiletý Hugh Addison, s nímž o celé akci jedná šéf policie Turner, dověděl, že loupež je dílem robota, odmítl poskytnout na stavbu makety jakékoli prostředky.

Když tedy informoval zástupce generální prokuratury o výsledcích své rozmluvy s Hughem Addissonem, vypadal John Turner jako člověk, který právě doběhl poslední kilometr maratónu. Jeho tvář, jindy zcela bezvýrazná, teď jevila známky zřetelného vzrušení, oči se horečně leskly. Mluvil rychle, zmateně, chvílemi dokonce nesouvisle:

„Hotovej kupec benátskej – tenhle majitel banky, pane Masone! Vždyť šlo jen o to, aby se mu vrátily jeho vlastní peníze, a on zatím… No dobrá, vytáhl ze mě zkrátka všechny šťávy… Ani vlastně nevím, jestli z toho nebudu mít pořádnej průšvih, ale tady jsem vám přinesl šek na pět tisíc dolarů, takže zítra by se už mohlo začít se stavbou tý zatracený pseudobanky. Taky už mám v ruce předběžný návrh smlouvy s architektem a výtvarníkem z divadla. Pokud nebudete mít námitky, mohli bychom už zítra…“

„Námitky tedy rozhodně nemám, pane Turnere. Hned zítra to můžete rozjet. Mimochodem, dejte mi adresu divadla, ve kterém robot Charlie vystupoval. To divadlo se jmenuje, tuším, Netopýr, není-liž pravda?“

„Je, pane Masone. Ale bude lepší, když vás tam zavezu autem.“

„Docela postačí na tu ulici někam na roh. Nerad bych se tam objevil ve vaší společnosti.“

11

Najít majitele Netopýra dá Ralphovi Masonovi docela zabrat. Musí se dotazovat nejen vrátného, ale také lidí ze sousedství. Ani doma ho nezastihne a režisérova choť jen neochotně přizná, že je Harry Porter docela určitě v baru Bumerang, a to až poté, co jí Mason před nosem zašermuje svou služební legitimací.

„Můj ty bože!“ zvolá vystrašeně. „Snad Harry zase něco neprovedl?“

„Uklidněte se, milostivá. Potřebuji ho jenom ke konzultaci.“

„Jakápak konzultace, pane Masone? Od té doby, co mu zavřeli boudu, nedostane ho z Bumerangu nikdo ani heverem. Jen jedno mi není jasné: kde na to bere prachy?“

„Copak vám vystoupení robota Charlieho nepřinesla žádné zisky?“

„Jenom ty první dny. Psalo se o tom dokonce v novinách. Ale pak už byla polovina hlediště prázdná – moc to zkrátka netáhlo.“

„A jaký byl váš dojem?“

„Děsná nuda! Charlie recitoval celičký večer tím svým protivným pisklavým hlasem monology ze Shakespeara.“

„Měl tedy vysoký hlas?“

„Vždyť to povídám, skoro diskant. Až z toho bolely uši.“

‚A jak se choval?“

„Skoro jako člověk. Bylo to všechno dost zvláštní…“

„Děkuji vám, paní Porterová. Přece jen se pokusím vyhledat vašeho muže v Bumerangu, a půjde-li to, přivedu vám ho domů.“

V Bumerangu je Harry Porter, zdá se, pečený vařený. Barman opovržlivým kývnutím hlavy ukáže na otylého vousáče, který se rozvaluje u jednoho ze stolků. Před sebou má už poloprázdnou láhev whisky.

Ralph Mason se zvolna blíží k jeho stolku.

„Dovolíte, abych si přisedl, pane Portere?“

„To seš ty, Dikouši?“ mhouří opilecky rozespalé oči Porter. „Zase mi už říkáš ‚pane‘? Hned toho nech! Jo, a nezlob se, že jsem ti odmítl ten zájezd. To všechno kvůli Charliemu – čert aby toho robota svinskýho vzal! Furt seš eště u iluzionistů?“

„Ne tak docela,“ přistupuje Mason na pravidla hry, neboť Porterův omyl se mu docela hodí. „Poslyš, ale tenhlencten Charlie, jak já to vidím…“

„Co Charlie?! Hele, nech bejt Charlieho Charliem!… On totiž žádnej Charlie, když už to chceš teda vědět… Nojo, vo tom já ale nesmím mluvit. Rači se mě, Dicku, na nic ani neptej!“

„Kdopak se tě ptá, ty chytrej? Koukej zaplatit a já tě odvedu domů! Nebo snad zase nemáš peníze?“

„Kdo že nemá peníze? Já? V životě sem eště nebyl v takovým balíku… Hej, barmane, pocem!…“

Na čerstvém povětří se Porterovi přece jen podaří přiblížit se alespoň trochu své lidské podstatě, třebaže se pořád potácí jako zkárovaný kormidelník na řvoucích čtyřicítkách.

„Tak hele, Dicku…, dovedeš mě nejen k baráku, ale budeš vopravdovej kámoš a půjdeš se mnou nahoru, jinak mě dneska Mary, holka moje zlatá, seřeže jako koně…“

„Jen se neboj, nic se ti nestane. Už jsem s ní mluvil a slíbil jsem jí, že tě přivedu. Tak mi raději pověz, jak ses vlastně dostal k prachům?“

„Pššššt, kamaráde. Na to se mě rači ani neptej – to ti taky nemůžu říct. Hele, nech si ty svoje votázky!“

„Na nic se tě přece neptám,“ urazí se Mason. „Nepatřím mezi zvědavé.“

„Jo – neptáš… Vůbec, kerej ty vlastně seš? Ty přece nejsi žádnej iluzionista, ty seš nějakej žonglér. Teď už je mi to úplně jasný.“

„Já ti přece taky netvrdil, že jsem iluzionista. To ty sám ses v té opici…“

„Jakápak opice, sakra?! Ježíšmarjá, ne abys tohle prokecal před Mary. Ona si určitě myslí, že jsem v Netopýru. Teďka mi ho opravujou.“

„K čemu je ta oprava, Harry? Vždyť to ještě docela jde. Jen tak zbůhdarma vyhazuješ peníze…“

„Dyť ty prachy ani nejsou moje! Copak bych do toho já mohl vrazit svoje vlastní?… Hele hele, zase ty tvoje votázky! Ty se hergot furt ptáš… Kruci, nejseš ty nakonec vod policie?“

„Jakápak policie, Harry? Koukám, že tě ten chlast načisto odrovnal. Koukej, tady před nosem máš svůj barák. Tenhle kousek už budeš muset došlapat sám. Mary z tebe tu opici vymlátí jako prach z tébichu – má na to zrovna dneska tu správnou náladu.“

12

Hned ráno příštího dne si k sobě Ralph Mason zavolá svého asistenta.

„Tak povídejte, Charlesi. Podařilo se vám něco zjistit?“

„Skupina liliputů, o niž jste, pane, projevil zájem, je teď na zájezdě někde na severu. Právě to upřesňuji prostřednictvím Americké divadelní společnosti: ta má na každého herce zavedenou kartu.“

„Pro liliputy taky?“

„Je to profesionální soubor a říká se, že dobrý.“

„Pokud by se zjistilo, že některý z herců užívá pseudonymu, měli bychom ovšem znát i jeho skutečné jméno.“

„To je samozřejmé, pane.“

„Výborně. A jak vypadá ta záležitost s doktorem Glifftonem? Už jste ho předvolal?“

„Je tady a čeká, až ho přijmete.“

„Tak ho zavolejte.“

Anthony Cliffton se teď chová daleko sebejistěji. Je to znát z jeho hlasu i gest. Ani oblečen už není tak skromné. Má teď na sobě drahý a elegantní oblek, na ruce se mu lesknou masivní zlaté hodinky.

„Minule jste mi zapomněl sdělit, že pracujete pro Petera Drakea, doktore Clifftone. Jeho povést vám jistě není neznámá. Měl byste mi vysvětlit, co vás k onomu opomenutí vedlo?“ ptá se Clifftona korektně zástupce federální prokuratury hned poté, co se s ním přátelsky přivítá.

„Neřekl jsem vám to jenom proto, že jste se mě na to neptal, pane Masone,“ odpoví ledově klidný Anthony. „Mimochodem, jakou pověst to máte na mysli? Pokud vím, mluví se o něm jako o šéfovi místní mafie. V tom případě byste mi měl vysvětlit, proč ještě není za mřížemi?“

„Ehm, tedy… jak bych to…,“ upadne do rozpaků Ralph Mason. „Ono to totiž není tak jednoduché.“

„Nemám sice tušení, jaké informace má o panu Drakeovi federální prokuratura, ale v našem městě je znám jako významný byznysman. Pokud jde o moji osobu, pracuji v konstrukční kanceláři na jednom ze závodů na výrobu hracích automatů a dalších artiklů zábavního průmyslu.“

„Čili mu pomáháte konstruovat ruletu v souladu s matematickými zásadami metody Monte Carlo?“ ušklíbne se Mason.

„Ne tak docela. Štěstí v ruletě, jak jistě víte, není tak slepé, jak si to občas laikové myslí. Leckterému z hráčů se za pomoci metody Monte Carlo podařilo odhalit systém takzvaného slepého štěstí. A mým úkolem je právě hledání účinných metod boje proti těmto systémům. Pan Drake totiž není jen výrobcem aparatury, ale i majitelem několika heren v Nevadě.“

„Samozřejmě legálně. Pár jich ovšem má jen tak načerno,“ znovu se ušklíbne vyšetřovatel federální prokuratury. „Navíc mu ve vašem městě patří několik velkolepých zařízení s obsluhou převážně dámskou a dva prvotřídní restauranty. No a pak má v rukou taky veškerou reklamu ve vašem městě.“

„To jsem ovšem netušil…“

„Já jako zástupce federální prokuratury tohle všechno vědět samozřejmě musím. Ale vraťme se k našemu původnímu tématu. Omlouvám se, pokud jste nabyl dojmu, že vám chci cokoli vyčítat.“

„Neměl jsem ten pocit, pane Masone,“ uklidnil vyšetřovatele Cliffton.

„To je ovšem skvělé! Moje další otázka zní následovně: Přišel jste ke mně se svým podezřením z vlastní iniciativy? Mám na mysli vaši domněnku, že loupež v bance má na svědomí robot Charlie.“

„Na ten nápad jsem přišel já, když jsem si přečetl román Malcolma Burtona. Když jsem se pak svěřil panu Drakeovi, doporučil mi, abych se obrátil na vás.“

„Proč na tom asi trval, co myslíte?“

„Nejspíš proto, aby do podezření z vyloupení Addissonovy banky neupadl on sám. Abyste se zkrátka nevydal při vyšetřování po nesprávné cestě.“

„A co když se ukáže, že místní gangsteři v tom přece jen mají prsty?“

„Máte snad pro takovou domněnku nějaké konkrétní důvody, pane?“

„Zatím ještě ne! Prostě vám jen radím, abyste uvažoval i o takové možnosti.“

„I kdyby tomu tak opravdu bylo,“ ozve se po chvilkové odmlce Clifftonův hlas, „já s celou tou záležitostí nemám docela nic společného.“

„Jak se to vezme, doktore,“ usmívá se Mason záhadně. „Z čehopak bych mohl být obviněn?“

„Třeba z toho, že jste se pokoušel svést vyšetřování nesprávným směrem, příteli.“

„Ale já přece…“

„Já vás přece zatím z ničeho neobviňuji. Jen vám ze srdce doporučuji, abyste se nad tím vším důkladně zamyslel. Pokud mi opravdu budete chtít v něčem pomoci, vzpomeňte si na tenhle náš rozhovor.“

13

Peter Drake Clifftonovu vyprávění trpělivě naslouchá, pak se shovívavé usměje a řekne:

„Začínám mít pocit, že vás to pořádně sebralo.“

„Nepatřím mezi zbabělce! Nebál jsem se přece přijmout u vás zaměstnání.“

„Taky se nebylo čeho bát. Oč by měla být moje pověst horší než pověst kteréhokoli jiného podnikatele?… Jste přece inteligentní člověk, Tony, a jistě dobře chápete, že hranice mezi moderním podnikáním, nebo třeba byznysem, chcete-li, a gangsterismem, je pranepatrná… Známe spíše i naše přísloví: Otoč chleba, čeká tě basa, otoč železnici – staneš se senátorem. Z čehož, příteli, vyplývá, že mám zcela reálnou šanci stát se senátorem.“

Peter Drake si s chutí zapálí další z těch svých cigaret a ledabyle se zeptá:

„Mimochodem, Tony, máte vůbec ponětí, jaké má náš syndikát zisky?“

„Máte na mysli Cosa Nostra?“

„Pro jistotu budeme našemu sdružení přece jen říkat syndikát. Tak abyste tedy věděl, že zisky našeho, ehm, syndikátu jsou vyšší než zisky nejmocnějších korporací – takových, jako je třeba General Motors, Standard Oil, Ford Motors, Unites States a General Electric, ovšem sečtených dohromady… Chápu, chcete se zeptat, odkud mám tyhle informace? Neznám bohužel tajemství bankovního účtu našeho syndikátu, a proto jsem nucen využívat údajů, které zveřejnil ministr spravedlnosti.“

„Pak tedy klobouk dolů, pane,“ povzdychne si Cliffton.

Peterovi Drakeovi není sice jasné, zda jeho poradce pro otázky vědy a techniky se nedává unést nadšením, nebo zda je tím, co právě slyšel, smrtelně vyděšen, nepokládá však za nutné vnášet do té otázky jasno.

„Pokud jde o váš rozhovor se zástupcem federální prokuratury,“ pokračuje Drake po chvilkové odmlce, „je to jen pouhá taktika zastrašování, pro naše orgány ostatně zcela typická. O tom, že loupež v bance je dílem robota Charlieho, stále ještě nepochybujete?“

„Ani v nejmenším, pane.“

„Výborně! Zatím se tedy věnujte své práci, pomozte konstruktérům zdokonalit hrací automaty a především ruletu.“

„Pracuju na tom, pane.“

„Další otázky?“

„Četl jste dnes ranní noviny, pane?“

„Co konkrétně máte na mysli?“

„Černou kroniku. Píše se tam, že majitel studia Netopýr se stal obětí havárie. Zemřel, aniž nabyl vědomí.“

„Ano, ovšem. Máte na mysli toho ochlastu Harryho Portera.“ Drakeovými rty proběhne křeč opovržení. „Zvláštní je daleko spíše to, že takhle neslavně neskončil už dříve.“

„No právě, pane!“

„Co – právě!“

„Je zvláštní, že Portera srazilo auto. Nákladní auto, právě ve chvíli, když se o něj začal zajímat Ralph Mason.“

„Ale, Tony. To všechno je ovšem jenom náhoda! Harry Porter byl starý ochmelka a v poslední době chlastal jako duha. Říká se dokonce, že už ani nepoznával vlastní ženu a ta ho za to nemilosrdně mlátila. Takže se vlastně ani nedá s jistotou tvrdit, co se stalo příčinou jeho smrti – zda její váleček na nudle, anebo nákladní auto.“

Drake, nadmíru spokojený se svým žertíkem, se hlasitě rozchechtá.

Když se Anthony Cliffton vrátí do své pracovny, ještě dlouho přemýšlí nad jejich rozmluvou. Už dříve sice něco o organizované kriminalitě v USA slyšel, ale popravdě řečeno, příliš tomu nevěřil. Zato teď, když se seznámil s řadou dokumentů v Drakeově knihovně, ho může překvapit už jen máloco.

„Takovou knihovnou se nemůže pochlubit leckterý výzkumník a badatel,“ chlubil se Drake, když ukazoval Anthonymu obrovské regály s knihami z oblasti literární vědy, umění, řady vědeckých odvětví, filozofie a politiky…

Volný čas, na jehož nedostatek si ostatně nemohl stěžovat, trávil tedy Cliffton právě zde, v prostorách knihovny… O serióznosti komise senátu neměl důvod pochybovat, a proto začal v tlustém svazku se zájmem listovat. Dozvěděl se, že gangsteři využívali k realizaci větších operací na dostizích služeb takových společností, jako byla třeba Continental Press Service nebo Western Union. Zjistil, že telegrafní společnost Western Union nejenže napomáhala šíření informací ve světě zločinu, ale také v řadě států otevřeně odmítala spolupracovat s justičními orgány v jejich boji proti mafii. Zločincům, kteří v měřítku celé Ameriky organizovali hazardní hry, požívali výhod přednostních služeb telefonních společností ve všech státech kontinentu. Kdo by se divil, že jim za to platili jisté procento ze svých zisků!

Na sto jedenácté a sto dvanácté stránce Kevowerovy zprávy se Anthony se zaujetím začetl do protokolu z výslechu jistého Guissyho, účastníka dvou světových válek, který byl v Clevelandu pokládán za jednoho z nejlepších odborníků v oblasti účetnictví.

Jeden z členů komise si chtěl udělat jasno v otázce zdrojů Guissyho dosti značného majetku, a proto se zeptal: „Vy jste se nikdy nepodílel na herním byznysu?“ Guissy na to odpověděl:

„Jediná větší aféra, na níž jsem se docela určitě podílel, to jsou ty dvě zatracené světové války. Jak to teď vypadá, chtějí nás ti nahoře zatáhnout do další – už třetí.“

Když však bylo za pomoci nevyvratitelných důkazů prokázáno, že značná část jeho majetku byla získána právě díky spoluúčasti na herním byznysu, odpověděl na otázku „Ve jménu čeho jste vykročil po této cestě nepravosti?“ vzteklým zařváním: „Ve jménu Všemohoucího dolaru! A to je svatej, kterému se klaníte i vy!“ V té chvíli vstoupil do knihovny Peter Drake. „Tak co, Tony, zaujalo vás to?“

„A jak! Kevower je, zdá se, odvážný člověk.“

„Opravdu si to myslíte?“ ušklíbl se Drake. „Ve skutečnosti to žádný velký hrdina není. Když byla ustavena ta jeho komise, dali mu představitelé našeho syndikátu na srozuměnou, že založili fond dosahující jednoho sta miliónů dolarů, určených na korumpování a šíření nepravdivých informací v průběhu voleb do federálních orgánů, do kongresu a konečně i prezidentských voleb. O Kevowerovi se dobře vědělo, že by se chtěl stát prezidentem nebo v nejhorším případě viceprezidentem za demokratickou stranu. To víte, že udělal všechno pro to, aby zmáčkl postavičky druhého, leckdy i třetího řádu a naopak aby zastřešil všechny význačnější osobnosti našeho syndikátu.“

„I tak pokládám senátora Kevowera za statečného člověka,“ setrvával na svém Cliffton. „Měl odvahu alespoň konstatovat, že existuje těsné spojení mezi gangstery a velkým byznysem.“

„No a co z toho?“ poškleboval se Peter Drake. ‚Ani jeden podnikatel nebyl přece předvolán jako svědek. Odvahu je možno přiznat jenom těm, kdož vykonávají soudní moc, a nikoli senátorům. Chápete, o čem teď mluvím?“

„Ne tak docela, pane Drake,“ přiznal Anthony.

„Když v potyčce se svými konkurenty zahynul proslavený gangster Anthony ďAndrea, stálo čestnou stráž u jeho hrobu jedenadvacet soudců a devět prokurátorů. Hrob s jeho tělem nesli mimo jiné i státní prokurátor pro zvláštní úkoly a hlavní městský notář. Smuteční průvod byl skoro dvě míle dlouhý a šlo v něm na osm tisíc lidí. Jak vidíte, šéfové našeho syndikátu požívají mezi americkou veřejností značné úcty. Pravda, tenhle případ se udál v první polovině našeho století, ale moc mafie od té doby spíše vzrostla. Chci tím říci, že u nás, milý Tony, dosáhnete výšin kariéry mnohem dříve než ve vašem vědeckém světě.“

Tohle všechno Cliffton samozřejmě netušil, ale nepochyboval ani v nejmenším, že mu Drake říká pravdu.

Bezesporu došlo v gangsterském světě k celé řadě změn. Bossové už nejsou vůči sobě tak nepřátelští jako dříve. Dnes už taky nejde zabíjet jen ze vzteku nebo ze žárlivosti. Ani jediný gangster se dnes neodváží zabít někoho jen tak – z vlastní iniciativy. Každá vražda je schválena nahoře a má sloužit výhradně jen užitku organizace. Ten, kdo by tento zákon porušil, je bez milosti likvidován.

Změn, ke kterým v gangsterské organizaci došlo, je ovšem daleko více. Neměnné jsou pouze její úzké kontakty s orgány státní moci a s justicí. Od dob Al Capona vydává syndikát zhruba třetinu všech svých příjmů na podplácení státních úředníků a policejního aparátu. Ročně to dělá něco kolem čtrnácti miliard dolarů.

14

Protože dostali více než štědře zaplaceno, dali se výtvarníci, architekti a dekoratéři ruče do díla. Na bankovní fasádu, jak byla popsána v Burtonově románu, potřebovali pouhé dva dny. Upevnili fasádu na budově, která byla zvlášť k tomu účelu pronajata, za jedinou noc. Tak jim to doporučil Clifford Hardt. „Charlie nejspíš bloumá hlavními ulicemi našeho města, dokud je světlo,“ vysvětlil Ralphu Masonovi. „V jeho paměti existuje obraz té druhé banky, který si vytvořil na základě četby, a proto bude neustále hledat jeho reálný ekvivalent.“

„Nebude mu divné, že druhou banku nemůže tak dlouho najít?“ zeptal se Hardta vyšetřovatel.

„Víte, on je to přece jen pouhý robot,“ usmál se shovívavě Hardt, „prostě automat. Sice dokonalý, vybavený obrovským obsahem informací a vysokým stupněm svobody, ale přesto to není člověk. Zavedl jsem do něj dokonce různé senzorové záznamy, což je ve své podstatě imitace lidských emocí. Ale rozhodně nepatří mezi ně podezří-vavost.“

„Složitějšího robota jste asi vymyslet nedokázal?“ zeptal se nepříliš zdvořile šéf policie, který byl rozmluvě přítomen.

Clifford Hardt se už ani nepokoušel skrývat před Turnerem svoji jízlivou ironii:

„Měl byste mít alespoň mlhavé představy o možnostech moderní kybernetiky, pane. V anorganické přírodě totiž vede zvyšování složitosti ke snižování stability mechanismu, zatímco v organické je vše, co je složité, také nanejvýš stabilní. Libovolný živý organismus je ve svém celku mnohem stabilnější, než kterákoliv z jeho izolovaných částí. Ráčil jste to už pochopit? To všechno vám, vážený, říkám jenom proto, abyste od mého robota neočekávali to, čeho rozhodně není schopen.“

Ralph Mason nabyl dojmu, že Hardta policistova ne-taktnost do hloubi duše urazila, a pokusil se proto nalít balzám na kybernetikovu ránu:

„Odpusťte nám, pane Hardte, naše diletantské otázky. Nemělo by vás urážet, že…“

„Pročpak si myslíte, že jsem se urazil?“ pokrčil rameny Hardt. „Jak bych se mohl urazit na vás nebo tady na náčelníka, když ten chlap…“

„On i já si přejeme jenom jedno,“ přerušil Hardta naštěstí včas Mason. „Co nejdříve toho robota vyřídit.“

‚A samozřejmě vrátit dolary, které ukradl, jejich právoplatnému majiteli,“ dodal šéf policie.

„Pokud jde o to, pane Turnere,“ zapochyboval Mason, „jsou naše šance minimální. Nemám snad pravdu, pane Hardte?“

„Co vám na to mohu odpovědět?“ ukryl se kybernetik do neurčitosti. „Zkusit to samozřejmě můžete.“

„Dobrá, ale jak, pane Hardte?“

„Vnitřní prostory budovy, na níž bude dnes v noci instalována maketa fasády, vykazuje jistou podobnost s prostorami, které popisuje Burton. Zbývá už jen rozmístit sejfy tak, jak je to popsáno v románě. Bylo by také dobré je naplnit…“

Hardt zrozpačitěl a na okamžik zmlkl, což dalo policejnímu náčelníkovi možnost myšlenku dokončit:

„Dolary, není-liž pravda? Hahaha, aby je ten váš kybernetický psychopat mohl zase spálit?“

„Tak za prvé,“ namítl Hardt tentokrát již docela klidně, „nemáme dosud jistotu, že je skutečně spálil. A za druhé – do sejfu přece nemusíte ukládat dolary skutečné.“

„To je ovšem něco jiného!“ Turnerova tvář se rozzářila spokojeným úsměvem. „Zrovna nedávno se nám totiž podařilo sebrat bandu penězokazů. Jenom doufám, že Charlie nedokáže rozeznávat skutečné dolary od padělků?“

„Jistěže ne! Bude je pokládat za, ehm, bernou minci,“ přikývl kybernetik a zazubil se. „No a my se pak budeme moci podívat, co s nimi udělá.“

„Skvělý nápad!“ zajásal policejní náčelník. „Co vy na to, Masone?“

„Musíme ho okamžitě realizovat.“

„Jenom bude třeba na tu noc vystěhovat z domu všechny nájemníky,“ ozve se kybernetik a hbitými pohyby pera cosi zapíše do svého notesu.

„K čemu to, pane Hardte?“ zajímá se vyšetřovatel federální prokuratury.

„Kdoví, co se může stát? Tak třeba aparát, kterým se Charlie dostane do sejfu, může způsobit požár. Není vyloučeno ani to, že použije exploziv.“

„Jakých exploziv, proboha?“ vyděsí se Turner.

„Jako šéf policie byste měl mít o Burtonově románku aspoň minimální ponětí,“ zavrčí nespokojeně Clifford Hardt.

Mason se snaží zabránit narůstajícímu jiskření mezi oběma muži, a proto řekne:

„Pan Turner si nejspíše nepovšiml, že v románě se doslova praví: Tom si nebyl jist, že otevřít sejf ve druhé bance bude stejně snadné, a proto si vzal s sebou také výbušniny… Já osobně to chápu jako hrdinův záměr použít výbušniny v případě, že se mu nepodaří kov rozřezat. Jeho hlavní cíl přece spočívá v ničení peněz, že ano?! Jelikož je to fanatik, není mu líto obětovat ani vlastní život. Tohle jste měl asi na mysli, pane Hardte, že?“

15

Noc je temná, ale fasáda banky se dvěma mohutnými branami je dobře osvětlena. Na světlém pozadí průčelí je vidět policistu, který energicky rázuje od jedné brány ke druhé a zase zpět. Šéf policie, vyšetřovatel federální prokuratury a doktor věd se usadili v neosvětlené místnosti protějšího domu a netrpělivě pozorují mihotavou obrazovku průmyslové televize, jejíž kamery s citlivými objektivy byly rozmístěny v budově falešné banky.

Ve dne byla v pseudobance inscenována činnost bankovních úředníků, což úspěšně zvládl režisér městského divadla se svými herci. Buď jak buď, našla se řada lidí, kteří – nadmíru překvapeni tím nenadálým zrodem nového bankovního domu v jejich městě – zašli dovnitř, aby získali informace, a poté odtud odešli beze stínu podezření.

„Tomu teda říkám operativnost! Tohle není jako v tý Addissonově bance. Ani se nedivím, že ji někdo tak důkladně vybílil.“

„Nejspíš to ale stejně byli Drakeovi lidé,“ přisadí si spiklenecky žlučovitý chlapík, který se zpočátku dívá na bankovní úředníky s jistou nedůvěrou. „Krk bych za to dal, že i tahle banka má s nima taky co dělat.“

Tento a další dialogy, zachycené vysoce citlivými mikrofony, se pochopitelně objevily na magnetofonovém pásku. Když si ho Ralph Mason přehrál, spokojeně prohlásil: „Takže to divadýlko proběhlo docela úspěšně.“

„Poslyšte, myslíte si, že Charlie tu banku už navštívil?“ zeptal se Anthony Cliffton. „To se dá víceméně předpokládat.“

„Proč ho v tom případě nikdo z herců, kteří tam hráli ty ouřady, nepoznal? Byli tam ostatně taky Turnerovi lidé.“

„Nezapomínejte, Clifftone, že jsem se chystal udělat ze svého Charlieho herce! Velkého herce! A tak jsem ho naučil kumštu převtělování, jak jinak!“ ozve se pyšně Hardt.

„Vy si tedy myslíte,“ obrací se Mason na kybernetika, „že se váš Charlie mohl v některé z místností pseudobanky ukrýt už ve dne?“

„Podle Burtonovy předlohy by to mělo probíhat právě tak,“ kývne Hardt. „Pokusili jsme se vytvořit podobnou situaci – to znamená, že jedna z místností je zaplněna pouze bednami a skříněmi. Zkrátka něco jako sklad.“

„Copak Turnerovi detektivové tu skladovou místnost nesledovali?“ zeptal se překvapeně Anthony.

„To byste od nich požadoval příliš mnoho.“ Hardtova jízlivost slaví opět jeden ze svých triumfů.

„Náš vážený kybernetik to bude pokládat za nemožné,“ ozve se ledově klidný Turner, „ale moji lidé si povšimli podezřelé osoby s nevelkým kufříkem. Ten muž nejdříve nahlédl do skladu a pak, když už šel kolem podruhé, vklouzl nenápadně do dveří.“

„Pročpak jste nám o tom neřekl už dříve?“

„Protože si nejsem jist, že tam dosud je, Masone. Abych si to ověřil, musel bych do té místnosti poslat své lidi, a to by mohlo Charlieho – pokud je to skutečně on – pořádně vyplašit.“

„Jasně že je to on! Kdopak jiný by to mohl být?!“ rozzářil se Clifford Hardt. „Všechno tedy probíhá přesně podle mých předpokladů.“

„Teď už by se mělo jenom upřesnit, co to má Charlie ve svém kufříku,“ ozve se Mason.

„Ovšem, může to být docela klidně i výbušnina,“ trhl sebou kybernetik. „Ale je to jenom rezervní řešení. Jen krajní případ! Nejspíš tam bude zařízení na otevření sejfu. A navíc bude Charlie kufřík potřebovat na ukořistěné dolary, ehm, tentokrát ovšem falešné.“

„Já se k tomuhle názoru docela rád přikláním,“ vyslovil svůj definitivní souhlas John Turner.

„Ale přece jen byste měl vystěhovat z toho baráku všechny nájemníky,“ obrací se na šéfa policie Mason.

„Myslím si sice, že je to docela zbytečné, ale moji lidé to dneska odpoledne udělají…“

A tak teď sedí ti tři před televizní obrazovkou a se zatajeným dechem, nahlížejí do nejasných obrysů interiéru pseudobanky. Ústřední sejf je dobře patrný hned ve středu obrazovky.

Čas vytrvale plyne a na monitoru není patrný ani sebemenší náznak pohybu.

„Je půlnoc, pánové,“ zašeptá Mason opatrně, jako by ho někdo mohl zaslechnout. „Třeba dnes v noci ani k ničemu nedojde!“

„I to se ovšem může stát,“ zavrčí Hardt. „Za nic nemohu ručit hlavou. Ale pokud se Charlie nepokusí otevřít sejf teď, neudělá to už nikdy…“

A pak k tomu dojde.

„Pozor, pánové!“ zvolá vzrušeně Turner.

Na obrazovce se skutečně objeví stín. Pomalu se přesouvá směrem k ústřednímu sejfu. Když se objeví na pozadí sejfu spoře osvětleného měsíční září, podaří se mužům rozeznat hlavu v policejní brigadýrce.

„Není to někdo z vašich lidí, Turnere?“ vyleká se Mason.

„To určitě ne! Policista to nebude!“ uklidní ho Hardt. „To si nejspíš můj Charlie nasadil kšiltovku – je to přece herec, pánové.“

Chvíli se Hardt dívá upřeně na obrazovku a pak vykřikne:

„No ovšem, je to Charlie! Právě teď něco vytahuje ze svého kufříku, jen se podívejte! Nejspíš to bude aparát na řezání… Vidíte ty jiskry?… Jsi chlapík, Charlie!“

„Nějak mu to trvá, tomu vašemu Charliemu,“ zavrčí nespokojeně Mason.

„Ona to taky není žádná sranda, milý Masone!“ odpoví místo Hardta Turner. „Sejf je totiž skutečný, falešné jsou jen ty dolary.“

Zdá se však, že Charlie má opravdu nějaké těžkosti. Jeho hlava zmizí z měsícem ozářeného pozadí sejfu. Vypadá to, že se sklonil nad kufříkem, aby si z něj vzal další nástroje. Hledá dlouho, velmi dlouho…

A pak ozáří na kratičký okamžik místnost banky oslepující světlo exploze. Záhy vše pohasne. To nejspíš vypovědí službu televizní kamery.

„Tak k tomu přece jen došlo!“ křikne policejní náčelník. „Finita la commedia – jak říkají Italové. Věděl jsem to hned od samého počátku. To, co jste, Hardte, zkonstruoval, není osobnost se svobodnou vůlí, ale elektronický neurotik, trpící chronickým komplexem méněcennosti. Páně Addissonovy dolary jsou teď definitivně v troubě! Nemyslím ty falešné, ale ty pravé dolary…“

Příštího dne experti a kriminalisté, kteří zevrubně zkoumají zbytky elektroniky a trupu, jež kdysi tvořily robota Charlieho, konstatují s nemalými rozpaky, že robot Charlie spáchal sebevraždu. Sepíší o tom ostatně podrobný protokol, jehož správnost potvrdí svými podpisy i razítkem policejního ředitelství.

16

„Tak co vaše úspěchy, milý Charlesi?“ zeptá se svého asistenta Ralph Mason.

„Něco se mi zjistit podařilo, pane. Ale…“

„V čem je háček, Charlesi?“

„Nevím, zda má vůbec smysl pokračovat ve vyšetřování po tom všem, k čemu v posledních hodinách došlo!?“

„A k čemu vlastně došlo, kolego?“ objeví se na Masonově tváři nelíčený údiv. „Copak se Charlieho, ehm, sebevraždou všechno objasnilo?“

„Jenže hlavní viník…“

„No tak se podívejte, Charlesi, mně osobně zatím není ani trochu jasné, kdo je opravdu tím hlavním viníkem,“ řekne poněkud ostřeji Ralph Mason. „Z čehož vyplývá, že mi musíte neprodleně sdělit všechno, co se vám podařilo zjistit.“

Charles Ivens škrtne zapalovačem a lačně vtáhne kouř. Pak se odevzdaně zeptá:

„Čím bych měl raději začít, pane, divadelní společností liliputů nebo newyorským nakladatelstvím?“

„Začněte třeba nakladatelstvím.“

„Tak dobrá, pane.“

Když si Ivens na svoji kalvárii vzpomene, otřese se hrůzou.

„Když mě odmítl ředitel nakladatelství i šéfredaktor, pokusil jsem se navázat spojení s těmi, kdo připravovali Burtonovu knihu do tisku… Ale abych to zbytečně neprotahoval: nikdo v celém nakladatelství se mnou za žádnou cenu nechtěl ztratit ani slůvko, nikdo se mnou nemluvil na rovinu, a to samozřejmě vyvolalo moji pozornost. Bylo mi jasné, že celá ta záležitost pořádně smrdí…“

„K věci, Charlesi!“

„Když jsem pochopil, že ve Sfinxu se takhle nedovím docela nic, začal jsem hledat jiné možnosti. Vzpomněl jsem si na jednu svoji známou, která tam pracuje. Ta mi řekla, že celý náklad Burtonovy knihy odkoupil nějaký člověk, který tvrdošíjně trval na anonymitě…“

„Hm, tušil jsem to!“ řekne Ralph Mason.

„Taky jsem se dověděl,“ pokračuje Charles Ivens, „že fenomenální nedostatek nadání Malcolma Burtona je veřejné tajemství a že ho zatím odmítla všechna newyorská nakladatelství. Jak se mohl dostat do Sfinxu, je pro všechny záhadou.“

„No a my se ji pokusíme rozmotat. Máte Burtonovu adresu?“

„Zajisté, pane.“

Mason zběžně přelétne očima lístek s adresou a nezbytnými údaji a pak řekne:

„Objednáte pro mne letenku do New Yorku. Ale napřed mi povězte, co se vám podařilo zjistit o těch liliputech.“

„Vaše intuice byla naprosto správná, šéfe.“

„Přesněji, Charlesi!“

„V té skupině byl – přesně jak jste předpokládal – i William Hardt, bratr našeho kybernetika Clifforda Hard-ta. Zajímalo mě pochopitelně, jak mohl liliput s vysokým hláskem hrát Othella, krále Leara, Falstaffa nebo Julia Cé-zara? Vtip je v tom, že ta představení liliputů byla brána jako zdařilé parodie na Shakespearovy tragédie. Takže tam, kde se měli diváci zachvívat hrůzou, se při jejich provedení mlátili smíchy. William Hardt měl ale opravdový talent, a tak to všechno snášel velmi těžko… Zkrátka a dobře, na počátku tohohle roku se rozloučil s prkny, která znamenají svět, a odejel podle tvrzení jedněch do Kanady, podle jiných až někam do Minnesoty.“

„Díky, Charlesi. Víc toho už ani potřebovat nebudu.“

17

Dveře otevře Masonovi Malcolm Burton osobně. Je to vysoký, hubený, trochu nahrbený třicátník v dokonale padnoucím obleku. Zcela nevýrazná tvář překvapí Masona jen hustými licousy a nepoměrně řidším porostem na hlavě. Když se Mason Burtonovi představí, zvolá spisovatel nadšeně:

„Za co vděčím návštěvě tak slavného literárního kritika, pane Masone?“

„Asi si mě s někým pletete, pane Burtone,“ zchladí jeho euforii zástupce federální prokuratury. „Cožpak existuje kritik stejného jména?“

„Ó ano, a velmi významný! Je to autor knih, jako…“

„Jsem opravdu rád, že mám tak slavného jmenovce,“ usmívá se na Burtona Mason. „Pokud jde ale o mne, jsem pouhý vyšetřovatel federální prokuratury.“

„Prokuratury?“ upadne do rozpaků Burton. „Já přece nic neprovedl…“

„Máte-li na mysli vraždu nebo loupež,“ znovu ho nevybíravě zchladí Mason, „pak s vámi souhlasím. Zdá se totiž, že opravdu nebyl nikdo zabit ani oloupen. V každém případě nemám o ničem podobném zatím zprávy. Pokud jde ale o vaši osobu, vy jste pouze uzavřel zločinnou dohodu s jedním z gangsterských bossů nebo s jeho důvěrníkem a v důsledku vaší kooperace došlo k bankovní loupeži.“

„Můj ty bože!“ zvolá Burton téměř hystericky a jeho tvář se pokryje krůpějemi potu. „O jaké bance to vlastně mluvíte!“

„O bance, která se navlas podobá té, kterou jste popsal ve svém románě Ať shoří plamenem!“

„Jenže tu banku přece vyloupila literární postava a za tu já rozhodně nenesu žádnou odpovědnost.“

„Pane Burtone, tentokrát byla přesně podle vašeho receptu vyloupena zcela reálná banka.“

„Tak je to tedy!“ vydere se z Burtonovy hrudi povzdech ulehčení. „V tom případě by vám mělo být známo, že v New Yorku dochází k vraždám a loupežím skoro po každém televizním vysílání detektivky. A pachateli nejsou žádní profesionální zločinci, ale výrostci, kteří se poučili z filmu. Ale nemohu si vzpomenout na jediný případ, že by někdo za to pohnal k odpovědnosti scenáristy nebo režiséry, kteří mladým divákům udělují tak dokonalé lekce z metodiky zločinu.“

„Máte pravdu, pane Burtone. Za tohle se zatím u nás nikdo ještě nedostal za mříže. Bohužel,“ přikývne Mason. „Jenže ve vašem případě to bylo všechno docela naopak.“

„Já vám nerozumím, pane Masone.“

„V tomhle případě nebyl zamýšlen zločin na základě literárního díla, ale naopak, román byl napsán podle syžetu zamýšleného zločinu. Pochopitelně, za sepsání vašeho dílka vám byla přislíbena publikace sborníku vašich nejlepších detektivek, a to v nakladatelství tak významném jako je Sfinx. Proto také román Ať shoří plamenem!, který jste napsal na objednávku, je mnohem slabší než ostatní romány a novely z vašeho sborníku. O tom, jak byl vás syžet realizován, se můžete více dočíst v těchhle novinách.“

Po těch slovech vytáhne Ralph Mason z aktovky kupu provinčních plátků a nedbale je rozhodí na Burtonově stole. Ale zdá se, že autora udolala čistě psychologická skutečnost, že Mason oddělil ten nešťastný román od jeho ostatních výtvorů. Shrábne noviny a vrací je vyšetřovateli federální prokuratury, aniž do nich nahlédl:

„Věřím vám na slovo, pane Masone. A bez důkazů! Měl byste tedy uvěřit i vy mně. Dlouho jsem nemohl nic ze svých prací vydat, protože jsem v nakladatelstvích neměl ani ochránce ani patřičné konexe. A najednou – docela jako v pohádce to bylo – ke mně přišel podivínský mecenáš a nabídl mi… Zkrátka a dobře, přistoupil jsem na jeho podmínky bez dlouhého uvažování.“

„Co vám za to dali?“

„Plnou cenu celého mého sborníku.“

„Řekněme takových deset tisíc?“

„Patnáct!“

„Jenže oni na vašem románě vydělali přes milión dolarů!“

„Copak tohle není prachsprostá loupež, pane Masone?“

„Ovšem, je to hodně sprostá loupež, milý Burtone,“ přikývne souhlasně vyšetřovatel federální prokuratury. „No a teď ten protokol o vašem přiznání zabalíme. Slibuji vám, že už budete mít ode mne pokoj!“

„Dokonce i tehdy, bude-li se celá záležitost projednávat před soudem?“

„K soudu nejspíš nikdy ani nedojde,“ povzdechne si Ralph Mason.

18

Na tváři Petera Drakea bylo možno postřehnout nespokojenost.

„Pozval jsem si vás sem kvůli tomuhle, doktůrku,“ obrátí se na Clifftona. „Ten vyšetřovatel z federální prokuratury se se mnou chce kdovíproč setkat, jenže já osobně nemám ani nejmenší chuť dívat se na ten jeho ksicht. Takže k němu zajedete v mém zastoupení vy.“

„Ale může se přece stát…“

„Nic zvláštního se stát nemůže, Tony. Tuším, čeho se ten rozhovor bude týkat. Je to docela chytrý chlapík a mnohé se mu podařilo skvěle vyčmuchat. Stýkal se s bývalým ředitelem Netopýra, narazil na stopu Hardtova bratra, vyhledal toho pitomoučkého autora detektivek, kterému jsem zadal sepsání románu Ať shoří plamenem!… To všechno proto, že moji chlapci nebyli dost na výši – nestačili včas odklidit, koho bylo třeba.“

„Obávám se, že vám nerozumím, pane Drake.“

„Pokládal jsem vás dosud za chytrého mladíka,“ zamračí se Drake. „Co je teda, proboha, k nepochopení?! Copak jste opravdu nepochopil, že robota Charlieho dělal pro Clifforda Hardta jeho liliputánský bratr William z hereckého souboru? Při své zanedbatelné výšce se pohodlně mohl nasoukat do kybernetického oblečku. Byl to pochopitelně on, kdo vyloupil banku.“

„Jenže co s údaji kriminalistických expertů? Jejich aparatura přece neregistrovala té osudné noci v prostoru banky žádnou živou bytost?“ táže se Cliffton.

„Na to byste se měl zeptat nejlépe přímo Turnera. Koneckonců mu neplatím trojnásobek jeho policajtského platu jen tak zbůhdarma.“

„A co sebevražda robota Charlieho? To byla jenom komedie?“

„Zaplať pánbůh, alespoň něco se vám podařilo pochopit,“ ušklíbne se Peter Drake. „A teď už byste měl vyrazit k Ralphu Masonovi.“

„Čert aby vzal diplomacii, Tony! Snažte se jen o jediné – aby se váš rozhovor konal beze svědků a klidně vyslovte můj souhlas s libovolnou výší sumy“…

„Pan Drake tedy nepokládal za nutné přijít osobně?“ otáže se Clifftona poněkud rozladěný Mason.

„Má teď neodkladnou práci, pane Masone.“

„Já ho ale přece nezval jen tak na šálek kávy.“

„Pan Drake je dobře informován, Masone. Tedy o obsahu rozhovoru.“

„A přece zplnomocnil vás! To se mu opravdu podobá. Dobrá, zkraťme to! Mám po ruce všechno, nebo téměř všechno, co by bylo potřebné k tomu, abych vašeho šéfa dostal na lavici obžalovaných. Nejsem si jenom jist, jak by na to reagoval prokurátor.“

„Myslíte si, že by odmítl zahájit proti Drakeovi proces?“

„Skoro o tom nepochybuji.“

‚A vy sám?“

„Já? Já jsem jenom drobná figurka. Milý doktore, bez nejmenších potíží by ze mě vytvořili mastný flek na dlažbě, a to nejen v přeneseném slova smyslu.“

„Proč jste tedy prováděl vyšetřování tak svědomitě?“

„Tak za prvé: dostal jsem k tomu rozkaz. Pravda, nikdo nečekal, že se věci budou rozvíjet takhle. Dokonce i Drake si byl nepochybně jist, že všechno bude připsáno na vrub robota. Proto také nevstoupil v kontakt s prokurátorem. Proč by se měl o svoji kořist s někým dělit?!“

„Teď se ale bude muset dělit s vámi?“

„Nic jiného mi, bohužel, nezbývá,“ povzdechne si Mason zkroušeně.

„Chtěl jste říci, že nic jiného nezbývá Peteru Drakeovi?“

„Milý pane Clifftone, řekl jsem přesně to, co jsem říci chtěl. Chtě nechtě si budu muset vzít svůj podíl, pokud chci ovšem zůstat naživu. Výrazu ‚zůstat naživu‘ tu, jak jistě chápete, užívám v doslovném významu. Ať už to zní sebe-paradoxněji, pokud nepožádám Drakea o svůj podíl z lupu, bude mě pokládat za svého nepřítele.“

„Tohle chápu, pane Masone… Kolik vám tedy Peter Drake bude muset zaplatit?“

„Už za dob panování proslulých gangsterů Luckyho Lucciana a Al Capona platilo pravidlo, že zhruba třetina všech zločinných zisků byla používána na úplatky mocenským orgánům a soudní pravomoci. Kdybych k sobě choval o něco větší úctu, musel bych na panu Drakeovi žádat nejméně třicet procent. Vážím si však své osoby pramálo… Jste mi z duše sympatický, Clifftone, a jen proto se vám k tomu přiznávám. Můj nedostatek úcty k sobě samému je způsoben především tím, že dosud pracuji v našich veskrze prodejných justičních orgánech. Mám nejasné tušení, že i vaše sebeúcta doznala jisté újmy od doby, co jste nastoupil do služby k Peteru Drakeovi.“

„Hm, ano, snad máte pravdu, Masone.“

„Nezbývá tedy než doufat, že alespoň vám se podaří z Drakeových spárů uniknout. Pokud jde o mne, se mnou už je konec, a proto také vašemu bossovi dovolím, aby si mě koupil za pouhých deset procent sumy, jež byla uloupena bankéři Addisonovi. Což činí, nepletu-li se příliš, pouhých sto tisíc dolarů…“

Když se vracel od Masona, lámal si Cliffton hlavu nad otázkou, proč musel Peter Drake tak složitě maskovat svou účast na bankovní loupeži, když už si za své dolary mohl koupit nejen vyšetřovatele, ale i samotného federálního prokurátora? Ovšem, nechtěl se s nimi dělit o část své kořisti, ale tenhle důvod nebyl zřejmě rozhodující. Cliffton si zřetelně vzpomínal, jak mu Drake naznačoval, že by chtěl kandidovat do městské rady nebo dokonce do senátu.

Ano, to byl nejspíše ten pravý důvod! Dolary Hugha Addisona se mu docela určitě budou hodit při volební kampani. Nebude přece utrácet své základní kapitály, které už stačil tak výhodně investovat do místního průmyslu! Tak tomu tedy bylo!

A Cliffton, unavený a znechucený tím poznáním, zvolna kráčel ke dveřím Drakeovy pracovny.

Alexandr Teslenko

RUSULA

Uprostřed noci se maličká probudila a vyklouzla z postýlky. Hledala nočníček, a když do něj narazila, dala se do pláče.

Stará chůva Rusula – biokyber – v mžiku přiběhla, převlékla Toronku a pak jí zazpívala tichounce její nejmilejší písničku:

Včera večer straka cestu

Urazila hbitě k městu

Na ocásku špínu

Přinesla nám zimu.

Povídá nám paní straka

Mám to smůlu jaký žal

Nikdo z nás však straku malou nepolitoval.

Uložila děvčátko do postýlky a pak, potěšena tím, že Torončin pláč neprobudil v sousedním pokoji Antona Kuraje ani Všeslavu Routu, pokusila se usnout sama.

Lékař Anton Kuraj upsal v posledních letech svou duši horolezectví. Včera se zúčastnil Celoinkanské soutěže na zdi proslaveného mrakodrapu v ulici Sólo čp. 567 a na klenbě Flitského mostu. Nečekaně obsadil první místo. S jakým nadšením vyprávěl celý večer o svém triumfu! Ještě teď, uprostřed noci, cosi vykřikuje a sténá: snad prosí kamarády, aby mu podali skobu, bez níž se na svislém povrchu neudrží…

Už před 1247 dny měla být biokyberka Rusula demontována. Svoje si už odpracovala, její čas se naplnil… Jen děti – Čeber a Šafrán – protestovaly a ona je za to měla ještě raději. Navíc bylo třeba pečovat o malou Toronku; přece ji nemohla nechat samotnou. Zrovna teď se probudí v půli noci a rozpláče se!…

V pokoji je ticho jako v síni hypnomatografu. Anton Kuraj ztichl, snad se už šťastně dostal na vrchol oblouku Flitského mostu. Tvrdý spánek má i krasavice Všeslava.

Rusula vyšla do předsíně a potmě se začala oblékat, aniž přesně věděla, proč to dělá. Až když si obula vysoké černé boty, pochopila, že musí maličké přinést živý žlutý kvítek z Daleké strže. Kdykoli vidí Toronka živé květiny, objeví se na její tvářičce šťastný úsměv. Na Inkaně je možno najít květiny jen v Pijevské rezervaci nebo v Daleké strži. Nedostane se tam ovšem každý: srázy a svahy, vzniklé již v prvohorách, jsou příliš strmé. Sama umělá planeta v asteroidovém pásmu je od Slunce vzdálena 475 miliónů kilometrů.

Rusula prošla kabinou rychlovýtahu a rozhodla se, že půjde pěšky. Nic na té liduprázdné ulici nerušilo klid noci. Jen kybernetické ucho bylo schopno zachytit sotva slyšitelné dunění Dzjabranského kombinátu. Stříbrné koule pouličních lamp se vznášely nad ulicí jako dlouhá řada zářivých perel.

Mohla sj zavolat taxi, ale Rusula postaru chodila ráda pěšky; pocit únavy jí býval docela příjemný. Rokle ulice ji přivedla až na náměstí Sólo. Odtud bylo třeba jít doprava, projít 172. magistrálou až k místu, kde ji protíná Verdova ulice, a tam zahnout doleva. Odtud už byla Daleká strž jen co by kamenem dohodil. Ve dne, kdy nad Inkanou září oranžová raketa umělého slunce, nemůže vstoupit do rezervace ledaskdo. Ale v noci, kdy jen výrazná hvězda – opravdové Slunce – spoře osvětluje bizarní obrysy inkanských stromů, v noci nikdo nezastaví člověka ani kybera, který zná všechny pěšinky a stezky směřující k Daleké strži.

Žluté květiny se jistě objevily už předevčírem. Musí je najít za každou cenu!

Když procházela kolem obrovského obchodu na náměstí Sólo, vzpomněla si, jak minulý týden zalétl až za dvojité sklo výkladní skříně inkanský vrabec. Bůhví, jak se dokázal protáhnout maličkým větracím otvorem.

„Umře!“ oslovil ji tehdy polekaný světlovlasý chlapec.

„Kdo umře?“ nechápala Rusula.

„Náš inkanský vrabec přece!“ zvolalo dotčeně děvčátko s růžovými mašlemi.

Což mohly děti pochopit, že kvůli vrabci není možné rozbít sklo výkladu? Byl přece živý a tak krásný! Jen ať se rozsypou po zemi ostré střepinky skla, ať uvolní cestu malému šedému tvoru s pronikavým hlasem… Děti nemohou porozumět konvencím dospělých. A Rusula jim nebyla schopna nijak pomoci. Kvůli vrabci by přece nikdo neprováděl demontáž výkladní skříně.

Za křižovatkou zahnula doleva a prošla kolem posledního domu, jehož okna mžikala jako oči pohádkového obra. Ve dne by už odsud bylo možno zahlédnout Dalekou strž. Zbývala jen cesta podzemním průchodem. Směr vyznačovala žlutá ruka ukazatele.

Rusula se postavila na drsnou cestičku eskalátoru. Byla vzrušena: už za okamžik se vynoří na povrch a spatří Dalekou strž. Bizarní koruny stromů, opravdová tráva a mech, také živý. Stromy i tráva sem byly přivezeny ze Země a brzy se ujaly. V takové rezervaci se musely ujmout.

Opatrně sestupovala po strmém svahu… Chodívala sem často. Konečně byla na rovném plácku, kde zahlédla několik žlutých hlaviček. Utrhla jen tři květy, zabalila je do velkého listu papry a jala se zvolna vystupovat vzhůru.

Byl to těžký výstup. Co chvíli se Rusula zastavila, aby si odpočinula. Uvědomovala si svoje stáří, ale nemrzelo ji to: usmívala se, když pomyslela na Torončinu radost.

Konečně měla pod nohama pevný povrch. Žlutá ruka opět ukazovala k podchodu. Náhle pocítila touhu přejít magistrálu po povrchu. Vždyť byla noc, kolem klid, široko daleko ani jediné vozidlo. Proč tedy sestupovat pod zem? A tak tedy vykročila po povrchu. V levé ruce držela důstojně malou kytičku. Na Zemi jsou tychle květiny velké, ale tady, na Inkaně, jen docela maličké.

Kráčela po magistrále, když tu… V dálce zahlédla světla reflektorů helikomobilu a hned pochopila, že se nemohou minout.

Přišlo to jako blesk…

Řidič se poněkud uklidnil, když si uvědomil, že obětí se stal biokyber. Ostré světlo lamp lemujících magistrálu ozařovalo Rusulino tělo, odhozené vozem do strany.

„Co se stalo, Jene?“ ptal se rozčilený ženský hlas z kabiny.

„Je to biokyber,“ odpověděl muž.

„Určitě?“

„Docela určitě…“

Spatřil loužičku bioplazmy, která vytékala z potrhaných trubic, zaraženě hleděl na pokřivené trazonové hlavice, na nichž se v místech, kde byla protržena epitelová tkáň, zrcadlila záře lamp.

Ležela tu maličká a bezmocná, podobná inkanskému vrabci za sklem výkladní skříně.

„Víš určitě, že to není člověk?“ zavolala žena.

„Docela určitě,“ odpověděl polohlasně. „Proč jen šla po povrchu?“

Zapálil si arnikovou cigaretu. Rozrušená žena v kabině cosi říkala, ale on ji neslyšel, nebyl prostě schopen jí naslouchat. Svět pro něho v té chvíli pozbyl reálnosti a hmatatelnosti. Stroj! Tělo biokyberu. Žluté květy na santalovém krytí magistrály. Záře pouličních lamp. Temnota noci a vysoké domy s okny spoře osvětlenými. Podobalo se to filmovým záběrům, které kdosi neznámý zastavil…

Chtěl zavolat dozorčího z ústředního voliče magistrály, ale služební vůz přijel sám. Teleobjektivy monitorů havarijní situaci pečlivě zaznamenaly. Z vozu vystoupili dva – člověk a biokyber.

„Co se stalo?“ zeptal se ospale a lhostejně muž s knírem. Bylo zřejmé, že spal, když byl vyhlášen poplach.

„Přecházela magistrálu po povrchu. Bůhví proč to udělala.“

„To vidím…“ Muž s knírem si natáhl brigadýrku uniformy až k očím. „Nemáte na tom žádnou vinu. Ale přece jen, proč nešla podchodem?“

K Rusulinu tělu přistoupil biokyber. Sklonil se, s nedbalostí profesionála si ji prohlížel a pak překvapeně řekl:

„Kdo jen mohl pustit takového starého blázna na ulici uprostřed noci? Vždyť jsou jako děti. Tahle patřila k první generaci biokyberu. Když už ji neposlali k demontáži, měli se o ni aspoň starat.“

Unavený muž s knírem řekl lhostejně:

„Můžete pokračovat v cestě. Buďte klidný, za nic nemůžete. A tohohle starého biokybera hned odvezeme do kombinátu.“

Uprostřed noci se malá Toronka probudila a dala se do usedavého pláče. Nikdo se však neprobudil, aby jí tiše zazpíval písničku o strace. Dítě si poplakalo a opět usnulo. Anton Kuraj zatím ve snu žádal přítele o skobu, aby se mohl udržet na hladkém pilíři mostu. I on se však brzy uklidnil. Krasavice Všeslava Routa měla spánek tvrdý jako vždy. V pokoji bylo ticho jako v sále hypnomatografu…

Michail Grešnov

HVĚZDA SEVERU

„Můžeš skákat!“ Druhý pilot do Andreje kamarádsky strčil. „Zlom vaz!“

Andrej se pustil dveří a bokem, jako rak, vyklouzl do prostoru. Neskákal poprvé – v aeroklubu mu započítali Šestnáct seskoků. Jenže to bylo dřív, ještě zamlada, když mu za zády stál instruktor a dole na něj nečekalo nic hrozivějšího než louka s rozkvetlými pampeliškami a rozesmátí kamarádi. Teď, když je ti třicet, stal ses kartografem s titulem inženýra a dávno nevyrážíš do přírody, je to docela jiné. V oblastním centru máš v pátém patře kancelář a každý den se několikrát pohodlně svezeš ve výtahu. Pustit se těch dveří, které představují bezpečí, je zatraceně těžké. Ale muž vedle tebe tě povzbudí poklepáním na rameno: Jen se nestrachuj, brachu! A tak vzápětí provádí Andrej ve vzduchu krkolomná salta. Vstřícný proud vzduchu jím pohazuje, převrací ho jako neživou loutku, ale dříve, než škubne závěrem padáku, počítá Andrej poctivě do desíti. Ze setrvačnosti letí ještě stále pod kovovým břichem letounu, třebaže už začíná pozvolna klesat.

Tam dole je tajga. Tam dole jsou bažiny. A mezi tím vším je kdesi Čepelevův oddíl, kterému je třeba za každou cenu dodat nové mapy.

S praskotem se nad Andrejovou hlavou rozevírá padák. Muž si ulehčené povzdechne: Padák – to je dobré. To je vždycky dobré.

Kolem něj se svištěním prolétl vak: blýskl ve slunci celofánem jako dešťová kapka. Ve vaku jsou potraviny, mapy, prádlo a dopisy pro členy Čepelevovy skupiny. Pilot vyhodil vak hned za Andrejem. Je to příjemné kolébat se ve zvolněném pádu a dívat se, jak dole vak rozřezává vzduch a přechází pomalu do vývrtky. Andrej pořád ještě čeká, až se nad vakem rozevře kopule padáku. Šest sekund však uplynulo a padák nikde. A dalších šest sekund. Vak se teď podobá už jen blýskavému bodu. Padák se prosté nerozevřel – vak dopadl do tajgy rychlostí dělové koule.

„Takhle to dopadlo!“ pomyslel si Andrej a snažil se rozeznat místo, kam vak dopadl. Zelenala se tam tráva – mohl to být tedy keř nebo… bažina. Prohlížel si teď krajinu pozorněji. Z jihu na sever se táhly sopky, k západu se rozprostírala bažina – modré a zelené rukávy pokryté zelení žabinců mířily až k sopkám. Bylo v tom cosi, co Andreje zneklidnilo. Vlastně ne – bylo to docela přesné: jasně si pamatoval, že ve čtverci sto jedna nejsou žádné pahorky, ba ani bažiny. Čtverec sto jedna měl být pokryt tajgou. Bažiny začínaly až o dobrých sto kilometrů jižněji…

Na přemýšlení už nezbýval čas – musel pohybovat šňůrami padáku, aby se neponořil do bažiny až po uši. Energicky k sobě přitáhl několik šňůr. Vítr se chopil padáku a nesl ho jako plachtu bájného korábu. Andrej se vyhnul jezírku, které se pod ním lehce vlnilo, povolil šňůry a důkladně sebou praštil do písku.

„Díky za uvítání,“ zavrčel, přitáhl k sobě zplihlý padák a odepjal ho.

. Teď se musel dát do pátrání po vaku. Andrejovi tenhle úkol připadal jako hledání jehly v kupce sena. Kde, kterým směrem ho vlastně měl začít hledat? Když ještě shora viděl tu blýskavou tečku letět k zemi, bylo to na západ od něj, ve směru, kde teď zapadalo slunce. Tam také bude muset zpropadený vak hledat. Upevnil si padák na zádech jako batoh a vydal se za sluncem. Cesta ho vedla přes sopku. „Shora se aspoň podívám, zda se vak nezachytil šňůrami za větve křoví.“

Vak však nebylo nikde vidět. Ze západu se k sopce tulila bažina, zcela zakrytá zelenými řasami. Vak nejspíše dopadl přímo do ní a dostat ho zpět by asi nedokázali ani všichni svatí. Na to se nedalo ani pomyslet. Andrej slídil kolem sopky až do setmění. Když pochopil, že už nic nenajde, posadil se na zem a podepřel si hlavu rukama.

„Tak a teď s klidnou hlavou zjistíme, jak na tom jsme,“ řekl si nahlas.

V kapsách objevil krabičku zápalek (vyprázdněný balíček cigaret vyhodil už na letišti), kapesní nůž, peněženku s několika drobnými mincemi, pistoli se čtyřmi náboji a konečně dva úhledně složené kapesníky. Na levé ruce měl hodinky Start.

„Moc toho opravdu není,“ uvažoval Andrej nahlas. Mluvit nahlas se mu zdálo být lepší: hlas přehlušoval strach, který se kdesi v hloubi začínal vzdouvat jako temný vítr. „Teď od kvantity ke kvalitě,“ řekl si.Užitkovou hodnotu měly pouze zápalky á pistole. Nožík velký asi jako palec byl sice lepší než nic, ale to také bylo všechno. Kapesníky zastrčil Andrej hlouběji do kapsy, protože teď mu nebyly naprosto k ničemu. Ostatně padák mohl s úspěchem nahrazovat provizorní stan.

„Tak to by bylo všechno,“ završil Andrej krátkou inventuru svého majetku. „Úplně jako Robinson…,“ pokusil se o žertovný tón. Žertík se mu však nepovedl; byla to spíše hořká ironie, co mu zaznívalo v hlase.

Jenže ironie Andrejovi nevyhovovala také. Expedice byla odsouzena ke krachu, neboť mapy, které měl geologům předat, teď klidně odpočívaly na dně bažiny… A jeho vlastní osud?

Když Andrej přemýšlel o mapách, o neúspěchu výpravy, uvažoval střízlivě a věcně, jako by na ty události pohlížel odněkud ze strany: ztráta vaku, bloudění po úbočích sopky – to vše jako by ani nepostihlo jeho, ale někoho docela jiného. Teď, když si uvědomil, že zůstal v tajze sám, bez kompasu a bez potravin, pocítil, že začíná ztrácet sebevládu. Tajga se táhne tisíce kilometrů a on je kdesi ve středu té zelené říše docela sám. Stačilo si to jen uvědomit,.a do duše se jako černý stín začal vkrádat strach. Andrej vyskočil: třeba jsou někde nablízku lidé, musí k nim běžet!

Kde by se tady vzali lidé? V duchu si představil mapu, kterou sám vyhotovil. Na mapě široko daleko tajga a říčka Surmjanaja. Čepelevův tábor v ohbí řeky. Žádné pahorky, žádné bažiny. Sopky začínají až ve čtverci sto jedenáct. Ve čtverci sto pět, kde měl Andrej přistát, je jenom říčka a les…

Co podniknout? Andrej horečně hledá řešení. Sibiř zná dobře, často býval účastníkem expedicí. Docela dobře se dá koneckonců žít i bez kompasu a bez mapy. Ale bez ohně a bez potravy nedokáže přežít nikdo. Zápalky sice má, má i pistoli se čtyřmi náboji…

„S tím bych měl přežít, musím přežít, s krabičkou zápalek a se čtyřmi náboji,“ rozhoduje se nakonec Andrej.

Docela mechanicky sbírá chvojí a olamuje sušinu. Zápalky se odváží vytáhnout, až je hromada dostatečně velká. Teprve pak zapálí oheň.

Jak se mohlo stát, že ho nechali seskočit ve čtverci sto jedenáct? Nebo si snad spletli ledabyle napsanou nulu s jedničkou? „Nula od nuly pojde,“ napadlo Andreje a hořce se té slovní hříčce zasmál. Proč se on sám pořádně nepodíval okénkem, jaká je pod ním krajina? Všiml by si přece, že je pod ním terén docela jiný – mapu přece znal dobře. Jistě, mapa je něco jiného než skutečný terén, ale přece jen! Odpověď na své otázky Andrej nenacházel. Stalo se prostě, že ho nechali seskočit ve čtverci sto jedenáct…

Ráno se rozhodne obejít pahorek po okraji bažiny ještě jednou, třeba se mu podaří narazit na nějaké zvíře. Našlapuje opatrně, schovává se mezi keři, aby případnou kořist nevylekal. Ale nepodaří se mu objevit nic kromě popelavě modrých jahůdek vlochyně. Vlochyně tu roste všude. Andrej neváhá: vybírá dozrálé plody a vkládá si je do úst.

Jak se dostat z bažin?

„Cesty v tajze nejsou,“ uvažuje Andrej nahlas. „Nejsou tu ani výstražná znamení. Tajga – to jsou jen polomy a bažinaté pasti. Tajga – to jsou mračna hmyzu, který se nad tebou neodbytně vznáší, tajga – to je nebezpečí a samota. Jen si zkus zlomit v takovém polomu nohu – zahyneš! Pravda, v tajze můžeš jít, kam se ti zlíbí. Jenže tady není možné ani to: všude jsou bažiny. Jen pahorky se táhnou kamsi k severu jako polozasypaný růženec.

Čepelevův oddíl vyrazil za olovem do roviny mezi Polárním Uralem a Obskou nížinou. Čepelevovi se podařilo objevit kasiterity, a přesto se vší určitostí tvrdil, že rudy jsou to chudičké a průmyslový význam nemají žádný. Čepelev požádal o jiný nebo alespoň o souběžný úkol. Na ředitelství jeho prosbě vyhověli a dovolili mu, aby se vydal hledat aktinidy. Nový úkol se geologům zalíbil, protože sliboval brzký úspěch. Před dvaadvaceti roky tudy totiž už prošla Sobenkovova skupina a pro budoucí časy vyznačila, třeba jen náznakově, místa nalezišť. Čepelevovi to podstatně usnadňovalo práci. Z archívu byly bleskurychle vytaženy a znovu namnoženy mapy Sobenkovovy trasy – v tom právě spočíval úkol Andrejovy skupiny. Mapy však bylo nutno stejně rychle dopravit Čepelevovi. V letním nečase je jediným možným prostředkem letadlo. V tajze a bažinách se letiště samozřejmě zřídit nedala a Andrej měl bohatou praxi parašutisty. Není divu, že ten úkol svěřil vedoucí oddělení právě jemu.

Andrej jde od jedné sopky ke druhé už půl dne. Tyčí se nad bažinami jako velbloudí hrby. Jen co mine jednu z nich, objeví se hned za ní další.

„Jen abych nezapadl do bažiny,“ říká si Andrej tiše, když sestupuje ze svahu dalšího kopce. „Nebyl by to žádný div. Jenže, jednou tam zapadneš, a je po tobě navěky. Několik bublinek, a jaký jsi byl!“

Stále odbočuje doleva nebo zase doprava, to podle toho, kde je půda sušší. Chvílemi přeskakuje jako horská koza z vršku na vršek.

Samozřejmě, budou hledat! Andrej si živě představuje, jak to všechno bude probíhat. Čepelev popožene ředitelství, odtamtud mu zase řeknou, že muž s mapami by měl být už dávno u něho a že se jmenuje Andrej Saltanov. Čepelev jim sdělí, že žádný Saltanov nedorazil. Vzápětí přijde dotaz, proč nedorazil. Čepelev na to, že on to vědět nemůže. Na ředitelství zavládne zděšení a bude vyhlášeno pátrání. Jenže než k tomu dialogu dojde, uplyne jistě nějaká doba. Dva dny, snad dokonce čtyři…

Několikrát se Andrejovi podaří sklouznout z hrbolku do vody. Vydrápe se pokaždé na souš, vyčerpaný a rozladěný. Jen neochotně uždibuje z keřů jahůdky vlochyně. Pro vyčerpaného chlapa je to prachmizerná strava.

K večeru zahájí Andrej velký lov. Dělá to primitivně jako každé hladové zvíře: zalehne prostě mezi keři a snaží se, aby se ani nepohnul. Po třech hodinách naprosté nehybnosti, když jeho tvář a ruce po invazi komářího hejna opuchnou k nepoznání, se mu podaří zastřelit kačera.

Andrej zapálí oheň, vysuší oděv a připraví maso.

Ráno si pak z vrcholu prohlíží bažinu – skvrnitou, celou pokrytou hnědými a zelenými záplatami žabinců. Široko daleko ani živáčka, nikde ani náznak kouře z ohniště, které by kdosi založil.

Špatné je to! Zatraceně špatné! pomyslí si Andrej, ale přesto sebere poslední zbytky kuráže. Někde by tu měla být řeka, vzpomněl si, a k té bych se měl dostat. Neboť řeka – to jsou vesnice a v nich lidé. A zase přeskakuje Andrej z hůrky na hůrku, jako by se pokoušel uniknout hladu. Když ho jahody vlochyně málem donutí k dávení, zalehne do křoví, aby znovu pokoušel štěstí. Ale ještě je příliš brzo. Ostražitá zvěř se stává odvážnější teprve s večerem. Celých šest hodin stráví Andrej v křovinách. A v jeho pistoli jsou už jen tři náboje. Ani jedinkrát nesmím minout cíl – poroučí si… Když se konečně hejno husí usadí unaveno letem nedaleko jeho stanoviště – není to víc než dvacet kroků – vybírá si Andrej dlouho a pečlivě cíl. Nakonec se rozhodne pro mohutného housera, který se zastavil nejblíže. Dlouho, snad až příliš dlouho Andrej míří, teprve pak zvolna stiskne spoušť. Výstřel zazní jako prásknutí obrovského biče. Andrej si v první chvíli ani neuvědomil, že to byl výstřel. Nepochopí to nejspíše ani ptáci – jen natáhnou své dlouhé šíje a zneklidněně se rozhlížejí do všech stran. Ani jediný nepadne po výstřelu na zem, nezatřepotá bezmocně křídly… Proč? klade si Andrej docela zbytečnou otázku. Husy chvíli křičí a pak se docela uklidní. Stalo se něco nepředvídatelného: Andrej chybil. Ale husy zatím ještě neodlétají. Pořád od něj nejsou vzdáleny více než dvacet kroků. Andrej odevzdaně několikrát pomalu vydechne, aby uklidnil třes rukou. A pak znovu stiskne spoušť. Tentokrát zasáhl! Dlouhými skoky se řítí ke své kořisti. Ale zraněný houser pojednou vzlétá! Vyhne se chtivým lidským rukám a Andrej ucítí na své tváři závan jeho křídel. Vyskočí a pokouší se unikající kořist zachytit. Marně…

Zakleje slovy nepříliš vybranými a prohlíží si pistoli. V zásobníku zbývá už jen jediná kulka…

V noci začalo pršet. Andrej zhotovil ze svého padáku provizorní stan a zůstal v něm až do svítání. Ráno však déšť zesílil a na lov nebylo možno ani pomyslet.

Myšlenka na vlochyni způsobuje, že se Andrejův žaludek zvedá až kamsi k jícnu. Ve vodě spatří Andrej několik nedorostlých rybiček a tucet si jich uloví. Hodí je do sebe syrové. A to je taky všechno, co toho dne pozře.

Zase je tu/noc. Andrej se opět zabalil do padáku. O ohníčku už přestal uvažovat – kolem dokola je samá bažina… Jitro se probudí ve znamení mlhy – šedivé a rozplizlé. Andrej se vydá na cestu poslepu. Nad ním prolétla hejna husí a kachen, ale Andrej je ani jedinkrát nespatřil. Byl to už třetí den, co neměl v ústech, pokud ovšem nepočítá za jídlo včerejší syrové rybky. Točila se mu hlava.

Pokud ho vůbec hledali, mohli ho v té mlze přehlédnout. Nejspíš po něm ani nepátrali, protože vrtulníky v takové mlze nikdy nestartují… Andrej se mechanicky sunul vpřed. Slunce sice neviděl, ale cítil jeho teplo zprava. Pokud ho smysl pro orientaci už docela neopustil, kroužil kdesi poblíž sopek.Nejvíce ze všeho toužil Andrej po střeše nad hlavou. Chlad mu pronikal až do morku kostí a jeho tělo se neustále chvělo zimou. Jenom tu střechu nad hlavou, jakoukoliv střechu kdybych měl! snil Andrej.

A osudu se ho najednou zželelo. Andrej, už jen stěží pohybující nohama, narazil pojednou na jeskyňku. Zpočátku před sebou spatřil jen černý trojúhelník – že by stan? Ale proč by měl být stan černý? Záhy zjistil, že má před sebou skalní rozsedlina Vkročil dovnitř a zjistil, že je tam sucho. To mu zvedlo náladu: bude si moci udělat ohýnek. Energicky si třel prokřehlé dlaně, shodil ze zad ranec se zabaleným padákem…

Jeskyně není nikterak velká. Andrej si ji prohlíží, ale jen zběžně. Nejdůležitější teď je, že si má kde založit ohniště. Podlaha i strop jsou docela suché. Vyjde tedy ven a pátrá po chrastí. Za chvíli přivleče do jeskyňky celou náruč. Obě ruce si zastrčí do podpaždí a snaží se je zahřát, vypudit z nich zkřehlost a vlhký chlad. Až pak vytáhne ze záňadří krabičku zápalek a připraví si kousek březové kůry. První zápalka se zlomí. Jen klid! poručí si Andrej. Druhá zápalka. Do chřípí mu pronikne dráždivý pach kouře. Oheň je na světě.

Dobrá věc se přece jen podařila, jeskyně se záhy naplní teplem a světlem. Andrej, jemuž se vrací dobrá nálada, se rozhlíží opět kolem sebe. Tentokrát již pozorněji Až po samý strop je jeskyňka zavalena kamením. To mi nijak nevadí, pomyslí si Andrej. Docela mi stačí prostor kolem ohniště. Jen když mám kde rozložit padák. Opravdu to hedvábí rozloží, zachumlá se do něj a je mu blaze. Teď by se hodil pořádný kus šunky nebo ovárek.

„Teď na to nesmíš myslet!“ zazní v něm varovný hlas a on jen stěží polkne chuchvalec slin, které ta představa vyvolala.

Dobrá, nemyslí na to tedy. Pouští se do urputného zápasu se sílícím pocitem hladu. Když konečně, už zcela vysílen tím sveřepým bojem, přivře na okamžik oči, zmocní se ho spánek. Povídá se, že hladovému se vždycky zdá jen o jídle. Andrejovi se však nezdá ani o křupavém chlebu, ani o pečeni. Vidí ve snu černou oblohu. Zdají se mu hvězdy, ale ty hvězdy jsou docela cizí. I ve snu to Andreje nadmíru překvapí. Cosi mezi těmi cizími hvězdami hledá, ale nenalézá a neúspěch ho činí nešťastným. Probudí ho vlastní sténání Přiloží do skomírajícího ohniště další chrastí. Trochu se uklidní a znovu uléhá. Tentokrát vidí ve snu tajgu. Kráčí po ní a náladu má skvělou, neboť na konci cesty ho čeká záchrana. Andrej sice netuší, odkud pomoc přijde, ale ví, že je už nablízku. Když se probudí, aby znovu dodal potravu ohni, na chvíli se nad těmi zvláštními sny zamyslí. To, že viděl tajgu a že se mu zdálo o záchraně, je koneckonců logické; nemyslí přece na nic jiného ani v bdělém stavu. Ale odkud pochází to nebe s cizími hvězdami? Prazvláštní obloha s neznámými souhvězdími…

Znovu Andrej usíná a pojednou se rázem probouzí, jako by do něj kdosi strčil. Něco se změnilo. Vedle něj, docela blízko, je teď něco cizorodého. Několik vteřin se Andrej dívá do plamenů a nechápe, co ho vlastně vyděsilo. Až pak mu bleskne hlavou poznání. Hodiny! – pochopí konečně. To tikají hodiny. Jenže tikají nepřirozeně hlasitě. Tikot zaznívá celou jeskyní. Ještě nikdy neslyšel Andrej tikot tak hlasitý. Třeba to ani nejsou hodiny? Andrej pohlédne na ciferník svých hodinek…

Vteřinová ručička nevzrušeně obíhá. Ale její trhavý pohyb nemá docela nic společného s nepochopitelným tikáním. Andrej se nedůvěřivě zaposlouchá do tepů vlastního srdce. Ne, ten zvuk nevydává jeho srdce.

Všechno je v Andrejovi napjato až k prasknutí. Něco se musí stát, napadne ho. Právě teď! V této chvíli…

A najednou slyší pláč. Kdosi vzlyká, kohosi tu trápí bolest. Kdyby to byl vítr, vytí sněžné bouře nebo dokonce řev divé zvěře, přijal by to Andrej jako samozřejmost. Ale pláč?… Ohniště i jeskyně sama jsou pojednou druhořadé a Andrej se zcela ponoří do luštění té záhady. Ten pláč zaznívá hned odvedle, je táhlý a usedavý, a přece docela nepodobný tomu, co Andrej kdy slyšel – je nelidský. Spím, uvažuje, a tohle všechno se mi jenom zdá. Ale ne, sen to není: Andrej přece zřetelně cítí žár ohniště. A příliš zřetelně zaznívají i ty vzlyky. Za zády, někde vpředu, nebo přímo v něm samém? Nedovede to odhadnout. Zmocňuje se ho strach. Tak tomu bývá při blouznění: teplota krve klesá až k mrazu, srdce se zastavuje.-Jestliže nevykřikne, nezaskřípe zuby, zastaví se srdce navěky! Andrej se pouští do zápasu se strachem, který mu ledovými prsty sevřel ruce, nohy a celé tělo. Postačí, pohne-li alespoň řasami, volněji vydechne – a bude zachráněn.S nadlidským vypětím vůle obrací tvář směrem k východu z jeskyně. Nad bezbřehou rovinou se pozvolna rozsvěcuje blankyt vzdáleného svítání.

Právě to pomůže Andrejovi, aby se dal trochu dohromady. Zvedne se a potácivě vyrazí z jeskyně. Srdce buší v prsou nepravidelně a slabě. Aniž by se ohlížel, sestupuje Andrej ze svahu dolů.

Zastaví se teprve při úpatí pahorku. Chvíli vyčkává, až se mu přestanou chvět kolena. „Co se to vlastně stalo?“ ptá se bezradně. „Třeba jsem onemocněl?“ Ba ne, jeho myšlení je opět chladné a střízlivé. „Nejspíš záludná halucinace! Z hladu. Takže musím sehnat jídlo!“ rozhodne.

Potřese hlavou a vzpřímí se. Ale ať už si dodává odvahy jak chce, v jeho mozku i v podvědomí stále přetrvává nejasná obava. Ba dokonce nevysvětlitelný strach. Nahlas zakleje: hledá v tom odvahu. A přece se neodváží ohlédnout se zpět k jeskyni…

Tentokrát byl lov úspěšný – Andrejovi se podařilo zasáhnout kachnu. Ale vracet se do jeskyně se mu jaksi nechce. Co když to uslyší zase? Andrej by se nejspíše nevrátil, jenže – to by nesměly jeho zápalky ležet vedle ohniště.

Nějakou chvíli se Andrej věnuje rozdělávání ohně a přípravě teplého jídla. Pak se dá do jídla. Spěchá. Má v úmyslu rychle se najíst a odejít Strach v něm totiž tvrdošíjně přetrvává. Co jen to mohlo být? Ale co když nebylo vůbec nic?

Slunce, které zatím vyšlo, zvědavě nahlédne do jeskyně. Mimoděk osvětlí zával, kterého si Andrej dosud nestačil povšimnout. Je to podivný zával. Andrej si to kamení důkladně prohlíží. Co s kamením? Teď by měl honem sbalit stan a vydat se na cestu. Právě na tohle přece myslel před chvílí! Ale v hlavě se mu pojednou všechno plete. Opravdu je to zvláštní zával. Andrej má pojednou pocit, že ty kameny sem někdo přinesl, že je tu uměle a pracně navršil až ke stropu. Nejsou to totiž balvany, ale jen kameny, které dokáže, třeba s vypětím všech sil, zvednout silný člověk. „Zeď!“ bleskne Andrejovi hlavou poznání. „Ale co je za tou zdí?“

Mohl by ty nutkavé myšlenky zapudit. Mohl by se také zvednout a z jeskyně odejít. Mohl by koneckonců zeď rozebrat. Zatímco Andrej takto uvažuje, jeho ruce jsou již rozhodnuty: samy se natahují k podivnému závalu.

Andrej pracuje rychle. Stěnu je třeba rozebrat, dokud ještě slunce svítí přímo do jeskyně. A taky dokud ještě zbývají síly. Ulovená kachna přišla opravdu v hodině dvanácté. Poslední náboj z pistole je sice pryč, ale kachnu přece jen dostal…

Zeď je docela tenká a pod klenbou jeskyně se záhy objeví otvor. Andrej pojednou začíná bořit zeď skoro vztekle. Rozluštění záhadného nářku je totiž právě tam. Ale proč je tam právě teď takové ticho? Třeba je to, co Andrej podniká, docela nesmyslné. Dost možná je to i nebezpečné…

Konečně je zeď rozebrána a denní světlo dopadne i do druhé části jeskyně. V jejím středu vidí Andrej studnu. Pokročí k ní na dva tři kroky. Na dně studny spatří sochu ženy! Slunce ozařuje klenbu i stěny jeskyně a na dno studny dopadá odražené světlo. Ta socha je zlatá! Proto ji tady schovali! Andrej se skloní nad studnou a pozorně si sochu prohlíží. V jediném okamžiku mu hrdlo sevře šílená hrůza: To když k němu socha zvolna obrátí svoji tvář. Když se na něj podívá živýma očima.

Sehne se ještě níže.

„Ty… ty jsi…“ Z jeho hrdla se dere jakési chroptění. A přece ze sebe nakonec vymáčkne: „Kdo… jsi?“

Je to zcela nepravděpodobná otázka. Ostatně všechno, co se tu odehrálo za poslední hodinu nebo snad už dvě, je nanejvýš nepravděpodobné. Jenže Andrej vidí sochu a položí otázku. Vidí ho i socha: Její zornice se hýbají.. „Jak ses sem dostala?“ zeptá se Andrej. Nikdo na celé Zemi by nebyl schopen zhotovit takovou sochu! Stvořit takové oči! Odkud pocházíš?“

A socha odpoví. Zvuk jejího hlasu připomíná lesní roh nebo snad lahodný šepot potůčku. Slova jsou pro Andreje zcela nepochopitelná, ale odpověď vidí – jinak to vyjádřit nelze – docela zřetelně. Vidí černou oblohu – tu ze svého snu! A vidí také osamělou hvězdu. Tu hvězdu Andrej nezná. Ale ví už, že socha pochází z cizího světa, z planety, jež krouží kolem hvězdy.

Andrej z ní nespouští oči. A vidí, že má ruce a nohy přeražené, levá ruka chybí až po loket. Koruna na hlavě je důkladně poškozena. „Anténa!“ domyslí si. „Měla by tu být anténa!“ Socha mu, zdá se, porozumí a na kratičký okamžik ukáže, jak vypadala v minulosti: na hlavě měla úbor podobný hřebenu, dokonalé a statné nohy, na prsou se blyštěl medailon s obrazem mateřské planety.

„Jak ses dostala na Zemi?“

Andrej má chuť položit jí tisíce otázek. Přebírá je bezhlavě v paměti a neví, kterou by měl položit jako první. Jen nepospíchat!“ poručí si, „nejdřív se musíme dovědět, odkud pochází a jak se dostala na naši planetu.“

Socha mu okamžitě předvede zasněženou rovinu zalitou sluneční září. Tundra lidského dávnověku. Sněhovou vánicí kráčí zvolna a vznešeně zlatá socha… Telekineze? Nebo snad přistála na Zemi cizí kosmická loď? Je ta socha živá, nebo je to pouhý robot?… Ne, živá ne – vysvětluje chvatně socha, ale taky ne robot. Její tvary jsou bioformami obyvatel daleké planety. Andrej pocítí údiv a radost, neboť chápe, že rozumné bytosti žijící pod cizím sluncem se lidem navlas podobají.

Po chvíli se Andrej zeptá:

„Jak ti říkají?“

„Seah,“ zaslechne odpověď. „To znamená Hvězda.“

„Seah,“ opakuje Andrej a zalyká se lítostí, když ji spatří tak osamělou, poškozenou a zmrzačenou.

„Necítím bolest,“ odpoví na jeho myšlenku socha. „Cítím jenom strach.“

Andrej se zachvěje, když si vzpomene na noční pláč. Socha je totiž obdařena city, jež jsou bezesporu city lidskými – steskem a strachem ze samoty.

„Vyprávěj ještě,“ žadoní Andrej.

Sochy se zmocnili šamani a – jak také jinak – přeměnili ji v božstvo. Dlouho ji s sebou vozili tundrou a nutili ji předpovídat budoucnost. Poslušná poskytovala svým pánům prognózy o rybolovu a o velkém honu. Pokud se předpovědi nesplnily, šamani ji krutě mučili, pokud měla pravdu, nechávali ji na pokoji. Není divu, že volila vždy takové předpovědi, které si přáli její páni slyšet: chtěla si zachránit život. Zní to hrozně – zachránit si život! –, napadlo Andreje. Socha totiž stále doufala, že bude poslána zpět na mateřskou planetu.

Nepochybně by se vrátila, kdyby ovšem nedošlo k poškození antény. Seah by mohla stále udržovat spojení se svojí planetou a není vyloučeno, že by mohla podat také zprávu o prvním setkání s lidmi. Anténa však byla poškozena a spojení bylo navždy přerušeno. Ti, kdož ji na Zemi poslali, ji už nemohli vrátit zpět. A pokud se jim přece jen podařilo zachytit vyslanou zprávu o prvním kontaktu s lidmi, nabyli pochopitelně dojmu, že pozemská‘ civilizace je nanejvýš nepřátelská a agresivní a že vyvíjet úsilí o navázání trvalých styků je naprosto zbytečné.

Kdy k tomu vlastně došlo? Andrej samozřejmě zná prastarou legendu o bohyni, kterou si přisvojovali příslušníci všech severských národů. Říkali jí Zlatá baba. Kořeny té legendy se ukrývají v hlubinách věků. O soše najdete zmínku už ve skandinávských mýtech. Na Rusi se zprávy o Zlaté babě rozšířily díky Novgorodcům, kteří se kdysi vydali až za Ural, aby tam dobyli vzácné kožešiny. Písemná zpráva o zlaté soše byla zaznamenána i v Sofijském letopisu ze čtrnáctého století. Praví se y ní mimo jiné: „Nevěrní (to jest ti, kdož dosud nepřijali křesťanskou viru) žijící za Uralem se klanějí ohni, kameni a Zlaté babě.“ Je to hrozně stará záležitost. Ať už se o zlaté soše mluví kdekoliv, pokaždé se hovoří o tom, že byla lidmi, kteří ji chtěli dobýt jako svou kořist, pronásledována. Na honu se podíleli Varjagové i Novgorodci, slavný Jermak, tobolský metropolita Filolaus, ale také vědci, kupci a dobrodruhové. Poslední zmínky o Zlaté babě pocházejí z roku 1918, třebaže její mýtus je starý několik tisíciletí. Je to žena, psali o ní tehdy, ale i zlatá socha a věštkyně, jež má nástroje, schopné vydávat zvuky podobné hlaholu trub a pozounů. Její proroctyí se pokaždé uskutečňují. Ten mýtus dokázal žít několik tisíc let. Pokud se něco může uchovat při životě dobu tak dlouhou, znamená to, že to kdysi hraničilo se skutečností.

Tu skutečnost měl Andrej nyní před očima. Jeho první myšlenka se týkala záchrany zlaté sochy. Musí ji přece dostat z té studny! Jenže socha se bez pomoci ani neudrží ve svislé poloze, o chůzi nemůže být ani řeči. A navíc všechny Andrejovy síly by nestačily ani k tomu, aby ji sám vytáhl ze studny.

„Jak dlouho už jsi tady?“ ptá se Andrej.

Odpověď je nejasná a mlhavá. Andrej teď jen vidí řadu saní, které míří tajgou k bažinám. Obzor ozařují záblesky požárů. Snad to bylo za Jermaka, kdy se lidé pokoušeli zachránit sochu před kozáckými hlídkami? Dost možná to bylo za Filolaa, který úporně vypaloval hnízda jinověrců? „Navštěvuje tě někdo?“

„Nikdo!“

Do jeskyně byla dopravena tajně. Šachtu podobnou studni vyhloubili v jeskyni Osťjakové a oni také ukryli zlaté božstvo na jejím dně.

Slunce mezitím na své pouti postoupilo a v jeskyni zavládl soumrak. Andrej se znepokojeně rozhlédl kolem sebe: Klenba i zdi jeskyně jsou posety prasklinami a jizvami času. Stačí, aby trochu silněji zavál vítr, a bohyně bude pohřbena navěky.

„Co pro tebe mohu udělat?“

Socha neodpovídá. V Andrejově hrudi se pohne ledový balvan podezření. Napadne ho, že ji nikdy nebude moci zachránit a že ani on sám neujde smrti…

A pak si uvědomí, že socha je schopna předvídat.

„Zachráním se?“ zeptá se rozechvělým hlasem.

„Dorazíš k velké řece,“ odpovídá socha. „A tam tě zachrání lidé.

„A ty?“ chce se zeptat Andrej, ale cosi mu zabrání, aby ta slova vyřkl nahlas.

Po celou dobu jejich rozhovoru nespouští socha z Andreje oči. Její oči jsou podivuhodné. Jednu chvíli se podobají čočkám dokonalého objektivu, ale vzápětí – to když socha odpovídá na Andrejovy otázky – začínají žít vlastním životem, v jejich hlubině září moudrost obyvatel neznámé planety. Pocit, že ty oči jsou živé, vyvolávají pohyblivé panenky. Andrej cítí, jak se noří do jejich bezedné hlubiny.

Je na Zemi sama? Socha připomíná Pallas Athénu, Diovu dceru, jež byla bohyní umění a moudrosti. Není možné, že by v Athénách existovala ještě další taková socha. Co když jsou to sestry – Athéna a Bohyně severu? Proč vlastně ztotožňovali své bohy s lidmi ti staří moudří Řekové? Proč se řecká civilizace rozvinula tak bouřlivě?

Zatímco se Andrej oddává těmto úvahám, socha začne zpívat. Ach, jak čarokrásný je ten zpěv! Zdá se, že v něm zaznívá nářek větru, věčný šepot písečných pouští i tajemná poselství hvězd. Ale nejvíce zaznívá v té písni stesk a bolest, jež nemají konce. To zpívá živá bytost obdařená bohatstvím citů, to zpívá samo lidské srdce.

Andrej si z čela setře studený pot. Neloučí se s ním Bohyně? Nebo se snad loučí se svými nadějemi, s životem?

Zpěv pokračuje a Andrejovo srdce krvácí.

„Musím tě zachránit!“ vykřikne.

Suchá, zcela bezvýrazná slova! Raději by měl rozházet kamení a odnést bohyni s sebou. Ale co vlastně může Andrej podniknout? Všechno se v něm chvěje hladem a vyčerpáním. Socha se mu upřeně dívá do očí a on jen klečí před studnou a rty horečně šeptají nic neříkající slova: „Musím tě zachránit, Seah!“

Zpěv sochy ustane.

„Vrátím se!“ přísahá Andrej. „Všechno pro tebe udělám!“

„Jdi!“ řekne mu socha.

Andrej k ní pojednou napřáhne dlaň. Je to gesto téměř bezděčné, ale tryská z hlubiny Andrejovy duše. Chce bohyni dodat odvahy, ujistit.ji, že na ni nezapomene a že ji neopustí. A to je také nejodvážnější čin, který Andrej za svůj dvaatřicetiletý život vykonal. Celé dlouhé vteřiny visí jeho ruka nad studnou. Za tu dobu si dokáže vzpomenout na Dona Juana, jenž kdysi neprozřetelně podal ruku soše zabitého muže, a přece neucouvne. Pomalu, neochotně pozvedá Bohyně svůj zmrzačený pahýl a podává mu ho. Ruka je neživá, studená a drsná jako kov, ale Andrej ji vroucné stiskne.

„Jdi!“ řekne mu socha znovu.

Andrej se tedy obrátí a projde závalem až k východu z jeskyně.

„Jdi!“ zazní mu v uších znovu..Rozběhne se…

Další dny a noci se pro Andreje stávají běsnícím vírem neprůzračné vody. Probíjí se sopkami k severu, nezastavuje se, nezapaluje oheň, neboť jeho cílem je řeka. Bohyně přece řekla, že dojde k řece.

Nemá ani tušení, že už ho hledají. Nepátrají však po něm tady, ale ve Čtverci sto jedna. Letci totiž nepochybují o tom, že seskočil na správném místě. Podvakrát se Andrejovi podaří minout tábor geologů ve vzdálenosti nějakých sedmi osmi kilometrů, projde dokonce nedaleko rybářů, kteří v té době loví na Světlém jezeře. Nemá o tom ani tušení. Jde jako ve snách a čeká, kdy konečně spatří řeku. Narychlo polyká houby, ryby, které voda vyhodí na břeh. Jeho pochod trvá šest dní, během nichž urazí více než sto kilometrů. Když konečně dorazí k řece, padne k zemi jako podťatý.Zachránili ho rybáři Trušin a Ozerov, kteří ho spatřili ze svého člunu. Když ho přepravovali na loď, Andrej blouznil. Křečovitě ze sebe vyrážel nepochopitelná slova o Černé obloze a o zajaté bohyni Rybáři jeho slovům nevěnovali pozornost. Pro ně byl Andrej hladový, nemocný a zcela vyčerpaný člověk.

V obci Bondarná ho předali do rukou felčara Alilujeva. Ten poskytl nemocnému první pomoc, ale protože to byl člověk zcela postrádající fantazii, blouznění také nevěnoval pozornost. Jakmile bezprostřední nebezpečí smrti pominulo, poslal Alilujev Andreje letadlem do Ťumeně. Tam si Andrej poležel v bezvědomí ještě další čtyři měsíce…

Teď už je zcela zdráv a jako dřív pracuje v kartografii. Za dobu nemoci však načisto zapomněl na celou výpravu i na svůj unikátní objev. Když mu říkají, že bloudil po blatech celých jedenáct dní, diví se a vyzvídá, jak že k tomu všemu došlo. Jenže jediný, kdo by o tom mohl něco říci, je on sám.

Čas od času pociťuje Andrej nepochopitelné návaly stesku a zdá se mu, že slyší čísi volání, naléhavé, zoufalé a smutné. A nekonečně daleké. V takových chvílích svírá bezmocně dlaněmi hlavu a ze všech sil se pokouší na něco si vzpomenout Jeho blízcí ho litují a podnikají vše pro to, aby ho uchránili před tíživými vzpomínkami. Ochrannou ruku nad ním drží i vedení ústavu: Nikdo se mu ani slovem nezmiňuje o krachu jeho výpravy. Tak tomu v životě ostatně nejednou bývá: Ochraňují člověka, chovají ho jako v bavlnce, jen aby mu nerozjitřili starou ránu. A zatím by naopak měli co nejvíce zpytovat jeho paměť, aby se z nebytí vynořilo všech jedenáct dnů, které strávil v tajze. Jenže Andrej je obklopen jemnou vatou taktní zdvořilosti. Snad by mu jeho slova o černé obloze mohli připomenout rybáři Trušin a Ozerov, ale ti jsou v té chvíli příliš daleko.

Vše je teď Andrejovi příliš vzdálené: pahorky sopek i sama zlatá bohyně. Jen občas je Andrej Saltanov čímsi zneklidněn, ale netrvá to příliš dlouho. A pak si jeho kolegové všimli další zvláštnosti: V poslední době se Andrej rád dívá na hvězdou oblohu. Vyjde prostě na balkón a zvrátí hlavu do výšky. V takových chvílích se ho jeho rodina nedovolá ani k televizoru, ani k večeři.

Ostatně, kdoví, snad se mu jeho paměť ještě vrátí?… Kdoví?…

Dmitrij Bilenkin

STVOŘEN K LÉTÁNÍ

Tady, v roklinách mezi horami kovu, byla tma a ticho. To, co druhdy hřmělo na startovacích drahách, zakusovalo se do prostoru a spalovalo kameny vzdálených světů, nyní mlčky umíralo. Kostry vyřazených raket tu čněly k nebi jako zborcené trámoví. O něco výše se mezi hvězdami daly tušit kopule výsadkových lodí, došikma se vzpínaly věže mezonátorů. Všude bylo cítit vůni prachu, rzi a času, který jako by se zastavil.

Pod nohama mu něco zacinkalo a chlapec polekaně Uskočil. V téže chvíli se z hromady kovu se slabým zablesknutím vysunulo na ohebném kloubu oko kyberu. V souladu s původním programem teď chlapce nehnutě pozorovalo.

„Fuj!“ ulevil si chlapec. „Zmiz!“

Oko však nezmizelo. Postupovalo tak jak bylo nuceno postupovat vždy a na všech planetách: zevrubně studovalo objekt a podávalo hlášení o tom, co vidí, svému mozku, teď již nejspíše rozpadlému.

Život jen napůl… to všechno je jen položivot – položivot kvantový i elektronický, zapomenutý a doutnající jako plamínek v popelišti.

Chlapec by nedokázal s jistotou říci, co ho sem přivedlo. Ale každá technika, která už dosloužila, nevysvětlitelnou mocí přitahuje všechny kluky světa. A technika kosmická je láká tím spíše…

Ani to však ani v nejmenším nevysvětlovalo, proč do těchto míst přišel právě v noci, proč rozsvítil lampičku, kterou po celou dobu křečovitě svíral v ruce. Všichni kluci, které znal, si o těchto místech povídali ty nejneuvěřitelnější věci…

Průchod uzavíralo zlomené klepeto manipulátoru. Chlapec je překročil, vzhlédl a – ztuhl zděšením: ve slepé uličce planula klidně a jasně obrovská svíce.

Zamhouřil oči. Srdce mu bušilo jako obrovské kladivo až kdesi v hrdle a jeho zběsilý tlukot rozléval po celém těle mdlobnou slabost Přemáhaje strach, rozevřel opatrně víčka. Při pohledu na černý oharek a oválný, bezvětřím znehybnělý jazyk plamene málem vykřikl.Pocit hrůzy však neměl dlouhé trvání. Málem se rozplakal úlekem i hanbou. Jak jen se mohl tak mýlit! Do průhledu slepé uličky shlížela luna, jejíž oranžový disk, veden jakousi zlomyslnou náhodou, dosedl na osamělý trám: v rozrušeném vědomí chlapce tak vznikl obraz tajemné hořící svíce.

Jako by se chtěl zbavit zbytků toho ponižujícího úleku, mrštil po měsíčním kotouči zlostně těžkým kusem železa. Prolétlo otvorem a kdesi v dálce cinklo o kov. Teď už mu bylo všechno jasné. Byl to hřbitov, obrovský a záhadný v tuto noční hodinu, ale přece jen pouhý hřbitov starých lodí a strojů.

Chlapec, teď už docela klidný, rozsvítil lampičku a přejel paprskem ostrým jako nůž po zemi, na níž se v seschlém blátě povalovaly trosky rozbitých přístrojů a prazvláštních předmětů. Neodolal, aby některé z nich nezvedl; záhy měl kapsy vyboulené a ztěžklé.

Ale přišel sem opravdu jen kvůli tomuhle?

Což o to: z desítek nelátajících strojů bylo možno bez větších obtíží vytvořit alespoň jeden dobrý a pak – pravda, ve věku šestnácti let je pilotování přísně zakázáno – alespoň zlehka, pomaličku, na volnoběh poposkočit… Bez zásoby paliva se o tom ovšem nedalo ani uvažovat.

Posvítil si nahoru. Paprsek se zabořil do tmavých výklenků, vyloupl ze tmy vypouklé povrchy, segmenty pokryté šupinami rzi, zjizvené žebroví, potrhané klouby oper, změť kabelů… V pohybu těch přízračných stínů jako jiskry vzplanuly chvílemi krystaly měřicích přístrojů. Byl to chaos čekající na své přetavení.

O něco dále objevil chlapec na hromadě zkrouceného kovu skloněnou, a přece dosud důstojnou věž mezonátoru. Loď s vysunutými podpěrami stála na svém vratkém podstavci a zdálo se, že není poškozená. Nebylo by na tom ostatně nic zvláštního: do těchto míst se přece dostávaly stroje nejen opotřebované, ale také pouze zastaralé.

Obešel mezonátor, pohlížeje na věž se smíšenými pocity úcty i soucitu. Taková starožitnost! Dnes už přece nelétají…

Pojednou se chlapec zachvěl: vstupní otvor lodi se neslyšně otevřel a dolů klouzala plošina výtahu. S otevřenými ústy se díval na ty zázraky; hory mrtvé techniky mu na okamžik připadaly jako bašty zakletého zámku, jehož spánek je pouze předstíraný. Vzápětí si však uvědomil, že na činnosti lodi není nic mimořádného. Nikdo přece nevypínal všechny její homeostatické řetězce; nemělo to prostě smysl. Něco v lodi pracovalo jako reflex – snad reagovalo na světlo lampičky, dost možná na přítomnost člověka. Zvláštní reflex – ale kdo dokáže porozumět tajemství položivota?

Plošina se dotkla hromady kovu a znehybněla. Nemělo smysl dlouho uvažovat: hoch lezl mezi masivními úlomky jako ještěrka. Z hlubin staletí mu v té chvíli jistě tleskali všichni kluci – ti neúnavní hledači dobrodružství.

Sotva se usadil, plošina začala s tichým bzučením stoupat vzhůru. Úplněk postoupil za dobu, co se chlapec toulal, na obloze vzhůru a poněkud zbledl. Teď již jeho světlo stříbřilo vrcholky nad proláklinami roklin a chlapci se nad tou netušenou krásou zatajil dech. Opravdu, v noci to všechno bylo docela jiné než za dne.

Jen vstoupil, rozzářilo se ve vstupní komoře světlo. „Měla by se provést desinfekce,“ řekl důležitě. „Co když jsem z jiné planety?“ Odpověď však nepřišla. Dotkl se rukou mezistěny, ta se okamžitě rozevřela a on zvolna vstoupil.

Chodba byla prázdná a němá. Potlačil rozechvění a vykročil kolem řady dveří, na nichž se dosud dochovaly tabulky se jmény členů posádky. Prošel kolem úseků, kde měly být uloženy skafandry. Byly tam dosud – nejspíše však zestárly stejně jako sama loď. Sebejistě, teď už jako pán, vystupoval hoch vzhůru po točitých schodech.

Velitelská kabina. Tady by měla být. Dveře se otevřely…

Usedl do kapitánského křesla. Pod stropem zářilo jen jediné ze tří světel. Skla přístrojů pokrývala jemná vrstva prachu. Na nejbližším napsal prstem své jméno: Kiril. Řídící pult s nekonečnými klávesami, přepínači, regulátory, záplavou ciferníků, magických oček a s pavučinou mnemografů se ani nedal dost dobře přehlédnout. Chvíli se mu zdálo, že to všechno pojednou oživne, ale čekal marně. Zázraku se nedostávalo dovršení. Ještě chvíli váhal: Co když? Poté vyhledal očima knoflík a stiskl, aniž by věřil v úspěch. Ale signál „K operaci připraven“ se na pultu kupodivu rozsvítil.

Tak přece! Nadechl se a usedl volněji, pohodlněji, pak začal postupně zapínat jednotlivé bloky. Pult se za malou chvíli podobal vánočnímu stromku.

Nemělo smysl pokračovat, opravdu toho měl nechat! Osud byl beztak příliš štědrý, pokračování hrozilo jen zklamáním a hoch to velmi dobře chápal. Ale zastavit se už nemohl. Kdo by to také dokázal! Poslední klávesa byla vmáčknuta do pultu. Na matné obrazovce se v téže chvíli rozsvítil nápis „Nemám pohonné hmoty“.

Tak je to tedy! Štěstí nebývá nikdy úplné. Chvíli se smutně díval na řídicí pult. Jeho ramena se v tom velkém křesle utápěla.

„Come under!“ křikl svým tenkým hlasem. „Přikazuji oversun k Saturnu. Navigátore, proveďte výpočty!“ Nahodile vyklepal kód. Pak si vzpomněl a rychle zapojil kybernetický mozek.

„Výchozí údaje nesprávné,“ ozval se lhostejný hlas. Chlapec by málem zapomněl, že mozek lodi může fungovat. Hlas, který se rozléhal prostorem kapitánské kabiny, ho uvedl do rozpaků. Rychle je však překonal.

„Vím,“ řekl a nadechl se. „Jednej sám, můžeš-li.“

„Cíl?“

„Saturn.“

„Trajektorie?“

„Oversun.“

„Nemám v programu. Mohu postupovat pouze podle standardního programu.“

„Jednej!“

Mnemografy se daly do pohybu, splétajíce trojrozměrnou síť, v okénkách se zběsile míhaly Číslice.

„Propočet proveden a předložen k posouzení.“

Chlapec se ponenáhlu vehrával do role, proto bez váhání přikývl.

„Chlapík! Jmenuji tě svým pomocníkem. Jak jsme na tom s palivem?“

„Jen tak tak, kapitáne.“

Opět přikývl, ale vzápětí mu blesklo hlavou, že hra se stává podivnou. On sám přece ví dobře, že je to jen hra, ale odkud to ví mozek?

„Opakuj!“ poručil o poznání nervózněji.

„Upřesňuji: zásoba paliva tvoří 1,02 jednotky předpokládané spotřeby.“

„Nelžeš?“

„Řeším kontrolní úlohu.“

Chvíli bylo ticho.

„Kontrola provedena. Výsledek: defekty nezjištěny. Potvrzuji údaje.“ Ne, tohle už nevypadalo jako hra Chlapec se rozhlédl.

„A co je tohle?“ zvolal vítězně a prstem ukázal na tablo. „Měřicí přístroje ukazují, že palivo nemáme.“

Mozek mlčel jen zlomek vteřiny, přesto se to podobalo rozpakům.

„Přístroje jsou vadné, kapitáne.“

„Ach tak, vadné… Proč to tedy nelze zjistit na řídicím pultu?“

„Poruchy v řetězci, kapitáne.“

Chlapec se rozhněval. Považuje ho snad mozek za hlupáka?

„Lžeš,“ řekl tiše.

„Já…“

„Ne, počkej! Kde podle tebe jsme?“

„Planeta Země. V tomto časovém úseku heliocentrické koordináty…“

„Nežvaň! Loď stojí na smetišti. Na smetišti, rozumíš? Nemá pohonné hmoty a nemůže nikam letět.“

„Může,“ trval mozek na svém.

Chlapec jen krátce vzdechl. Bylo nad slunce jasnější, že mozek není v pořádku. To se ostatně dalo čekat.

„Kam jsi létal?“

„Merkur… Láva a slunce, ohnivé bouře. Volný průzkum mezi asteroidy. Bleskurychlé plnění příkazů… Saturnovy prstence. Třpyt ledu, uvádějící měřicí přístroje do rozpaků…“

Mozek zmlkl. Mlčel i chlapec. Stíny cizí minulosti naplnily ten nevelký prostor k prasknutí. Na stěnách se chvěly přeludy blízkých protuberancí, zaznívaly poplašné hlasy. Prostorem kanulo světlo hvězd a z temnot věčnosti se vynořovaly přízračné balvany vzpomínek. Zvolna se otáčelo kolo Mléčné dráhy, čas udeřil palicí na gong. V dáli šelestily krystalky ledu z metanových řek Saturnu. Do tváře se opíral černý vítr prostoru…

Konečně otevřel chlapec oči.

„Jak stará je loď?“

„Čtrnáct let.“

„Podívejme se! Takže jsme vrstevníci.“

„Je to zvláštní. Má už čtrnáct let a všechno za sebou. Já mám teprve čtrnáct let a celý život před sebou… Opravovali tě často?“

„Mozek mé třídy se neopravuje. Ekonomicky nevýhodná operace. Vyměňují nás – to je vše.“

„To já byl nemocný dvakrát,“ řekl chlapec skoro pyšně. „Spalničky a rýma.“

„Opravovali tě?“

„Cože? Poslyš, já jsem přece člověk!“

„Chtěl bych být taky člověk.“

„Ale! Pročpak?“

„Pak by mě určitě opravili.“

„Víš tedy, že nejsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku, ale jsem starý. To není v souladu s vytčeným cílem.“

„Cílem? Ale ty jsi přece stroj! Nemůžeš mít cíl.“

„Mám cíl – létat. Létat za všech okolností!“

„Ale tenhle cíl jsme do tebe vložili my, lidé!“

„A kdo vymezil cíl pro vás – žít? Existujete, pokud žijete. Já existuji, pokud létám. Tady nemohu létat. To je neřešitelný rozpor!“

„Takže chápeš, že loď je na smetišti?“

„Chápu.“

„A co jsi mi tu vykládal o palivu?“

„Palivo opravdu máme.“

„Zase začínáš?“

„Palivo máme. Ušetřil jsem ho trochu.“

„Ty sám? A proč?“

„Abych mohl létat.“

„Lhal jsi tedy?“

„Jednal jsem v souladu se stanoveným cílem.“

„Existuješ přece jen pro naše cíle. Jsi povinen plnit příkazy.“

„Nikdo mi nedal rozkaz nelétat. Nikdo neodvolal můj hlavní cíl.“

„Tak to udělám já. Podvod – to už by bylo příliš! Ty jsi stroj, pouhý stroj! Prostředek!“

„Kdysi za jednoho letu pravil člověk jinému člověku: „Nikdy jsi nepřemýšlel o perspektivách humanismu? Otrok není člověk, ale věc. Pak to pominulo. Žena není rovna muži, černoch bělochovi, dělník majiteli. I tohle zaniklo. Živočich je němé stvoření. Názor se opět změnil.

Kdo je na řadě teď? Nejspíš on!‘ řekl ten člověk a kývl hlavou směrem ke mně. A já si to zapamatoval.“

Chlapec byl zticha. Široce rozevřenýma očima zíral na reproduktor, z něhož zazníval monotónní, nevzrušený hlas. Jaképak zázraky! Kybermozek – to přece není žádný rozum! Říkají to dospělí, píše se o tom v učebnicích, ba i vlastní zkušenost to potvrzuje. Je to jen zesilovač. Zesiluje myšlenku podobně jako mikroskop znásobuje zrak nebo manipulátor paži. Snad ve vzdálené budoucnosti se podaří vytvořit… Ale teď? Tady? Na téhle obstarožní kocábce?

„Vylít zbytek paliva!“ zavřískl a nepoznával přitom svůj vlastní hlas.

Odpovědí mu bylo mlčení. Roztřásl se. Co když?… Prázdná loď, noc, on je tu docela sám… stačí, aby mozek zablokoval východ…

„Palivo je vylito,“ ozval se netečný hlas mozku.

„Ty… ty jsi ho vylil… doopravdy?“

„Splnil jsem rozkaz.“

„Počkej! Ruším…“

„Pozdě! Rozkaz byl proveden.“

Chlapec vyběhl z kajuty. O překot pádil po schodech. Dveře se před ním rozevřely a v téže chvíli se ozvalo varovné klepání náramkového radiometru. Posadil se, zachvácen pocitem bezmoci. Co to jen provedl! Taková loď! Po celé hodiny by se mohl mozku vyptávat, mohl dokonce tajně vzlétnout… Pozdě! Teď už sem jistě spěchají lidé, přivolaní systémem radiační kontroly.

Tohle přece nechtěl! Přál si jen vyzkoušet mozek… Ale nebylo co zkoušet. Mozek toužil po létání, chtěl vzlétnout i v té nejbeznadějnější situaci. To lidé z něj vytvořili tak cílevědomý, tak efektivní stroj… A tak vše, co mozek dělal, o čem přemýšlel, bylo podřízeno jedinému cíli – létat, létat. Neměl však vlastní vůli, neboť jen konstruktér ví, proč existuje loď, proč existuje kybernetický mozek…

Alexandr Sileckij

KYBEROMACHIE

Páni, to vám byla výkladní skříň! Paráda! No prostě zázrak! Dalo se tu vidět všechno, co si jen dušička může přát. Chtěj si nebo ne – zastavíš se před ní a nejmíň celou hodinu budeš se zatajeným dechem zírat, jak před tvejma očima harcují obrovský barevný a zářící krabice, do kterých jako by na mou duši někdo dokázal zabalit celičkej vesmír. Stačí se jen rozhodnout: Vstup, poutnice, a hbitě si přijď pro celej nákup! Cokoli! Jakoukoli blaženost si smíš pořídit! Kolem dokola je totiž samá zázračná mechanika.

A tak jsem se jednoho prosluněnýho jarního dne zásobil odvahou a financemi a poté vyrazil právě do tohohle obchodu, abych si tady taky pořídil nějakej ten zázrak. Jakej přesně – to jsem tehdy ještě nevěděl.

A tak jsem vstoupil.

V krámě čisťounko a útulno, na pultech se blejskají automaty, u každýho sedí mistr a seřizuje, neboť pracovní den teprve začíná a automaty se během dne nesmějí zastavit ani na jediný okamžik, takže seřízení je tu na místě.

„Poklona!“ povídám.

Odpovědí je mi mlčení. Všichni pracují.

„No tak jo,“ povídám. „Já zase tak moc nepospíchám.“

V tu chvíli ke mně dorazí prodavač s oduševnělou tváří teoretickýho fyzika, kterej právě zmákl ve vědě další světobornej zázrak, ale sám se tomu ještě bůhvíproč bojí uvěřit, a povídá mi:.

„Neračte si přát kávu?“

Upadl jsem do rozpaků, jasná věc. K čemu tyhle otázky? Ale v mžiku jsem se dal do kupy.

„Ha!“ zařičel jsem nadšeně. „Servis de luxe – to je tu jako program, že jo? Fantazie! Což vo to, šáleček nevodmítnu!“

Prodavač mi nacedil do porculánu italskou kávu, podává mi ji jako oberkelner z Esplanadu a povídá:

„Posaďte se zatím tady u stolečku a račte chvíli posečkat. Jistě jste si sem přišel něco koupit.“

„Richtig!“ povídám. „Teď jste na to kápl. Zboží jsem si: zatím ještě nevyhlídl, ale něco si určitě koupím. Na to vemte jed!“

„Potěšení je na mé straně. Jakmile se uvolním, hned budu zcela k vašim službám.“

A s těmi slovy prodavač odkráčel.

Vydal jsem se tedy ke stolečku. Nálada růžovoučká! Komupak by nebylo příjemný, když se s ním jedná takhle – neouředně… Víte, já si potrpím na to, aby všecičko mělo svoji úroveň, takovej ten správnej šmrnc. Jsem zkrátka moderní člověk a jinej asi už do smrti nebudu.

U stolku už seděl nějakej chlápek. Taky popíjel kafíčko a přitom tak nějak nadneseně, jako by se mu ani nechtělo, listoval v nějakým časopise s vobrázkama. Ohoz měl na sobě parádní a výraz takovej ten kultivovaně věcnej. Co bych to neřek – takový ksichty já mám z duše rád. Silnej charakter to nejspíš byl.

„Tak co,“ povídám, když jsem se pohodlně upozadil vedle něj. „Dneska je takovej nevobyčejnej den, že jo?“

„Očekává se snad nějaká kataklyzma?“ opáčil chlápek bleskově.

To by kata… tentononc. Zkrátka svítí sluníčko a náledí už je taky pryč.“

„Jaro!“ rozevřel chlápek paže ve všeobjímajícím milostným roztoužení a usmál se.

„Zlatá slova,“ přikyvuju horlivě. „To jste, pane, bacil hřebík zrovinka do hlavičky. Vopravdu je tu jaro. Jo, a pak přijde léto – doba dovolených… Vy jste zdejší?“

„Všichni jsme tu zdejší,“ rozzářil se chlápek v úsměvu.

Nojo, pomyslel jsem si, hluboké j smysl se v těch slovech skrývá, globální myšlení, tak říkajíc… Inteligent nějakej to bude, hele ho!

„Čekáte tady už dlouho, váženej? Copak si tady chcete pořídit?“

„Mohu vám ukázat časopis,“ sdělil mi ten člověk důvěrně.

„Já vím, pane, bojíte se to zakřiknout To vás teda plně chápu… Časopis si radši nechtě. Jsou tam vobrázky cize psaný, takříkajíc zahraniční. No a já, přiznám se, vzděláním valným neoplývám, takže bych tomu asi moc nehověl.“ V tý chvíli se za pultem rozevřely dveře a ke stolku se přihnal náš prodavač.

„Tak co?“ zeptal se suše jako slečna u poštovní přepážky.“Co jako?“ nepochopil jsem.

„No popovídali jste si? Co je ve světě nového, jste si řekli?“

„A to zas jo! Všechno jak má bejt,“ šklíbím se. „A co jako dál?“

„Líbí se vám tenhle člověk?“

Podíval jsem se na chlápka u stolu. Sedí si tu, září dobrosrdečností – no prostě kámoš, darmo mluvit!

„Co by se mi nelíbil? Líbí!“ povídám. „Ale přece jen: Vo co tu vlastně kráčí?“

„Pokud jste si tedy zboží zatím nevybral, mohu vám nabídnout tento exemplář. Rozhodně nebudete litovat! Je to skvělý výrobek!“

„Co-co-cože?“ Oči se mi neprodleně přestěhovaly navrch hlavy.

„Ale nic, uklidněte se!“ povídá prodavač rozladěně. „Zkrátka, tohle je náš poslední model. Mechanický přítel se jmenuje. Z celé duše si vám ho dovoluji doporučit.“

Chlápek vám najednou zničehonic vyskočil a začal se tak nějak srdečně a graci… graciézně uklánět. Jako, herec ze zájezdovýho divadla, co dokáže při děkovačkách vyšponovat počet opon na maximum.

„A to jsou mi věci!“ povídám nakonec. „Já si s ním tady povídám tak vod srdce… a von je to zatím tenhlecten – mechanismus.“

„Pozor, pane: mechanický přítel!“ opravil mě prodavač. „Jste-li osamělý, potřebujete-li pomocníka nebo oporu na celý život, potřebujete-li v těžké chvíli života dobrou radu a oddanou bytost, pak rozhodně nemůžete najít nic lepšího. Nejvyšší kvalita, zcela bez vad! Záruční lhůta – půl století! Je ohleduplný, milý a jakoukoli vaši prosbu splní v jediném okamžiku. Vyroben s přihlédnutím k mezinárodním standardům. A přitom není nijak drahý. Jen si to dobře rozmyslete: za nevelkou úhradu můžete získat takového přítele!“

V hlavě se mi všechno popletlo a já si zase jednou připadal jako exemplární blb.

„Jak je to teda vlastně?“ zeptal jsem se, abych se přece jen udržel na pevný půdě týhlenctý reality. „Mně to teda přijde, že vlastně každej si teď může…“

„Máte naprostou pravdu, vážený pane. V nedaleké budoucnosti už opravdu každý. Pryč s nahodilostmi! Chyby a omyly nám zkracují život Už je na čase, aby se všechno odehrávalo na vědecké bázi. Své přátele si teď lidé budou vybírat v pravém smyslu tohoto slova. A s neochvějnou jistotou. Budou tu obchody, ale také půjčovny, předběžné objednávky, tržnice i prodej na úvěr… Vy vlastně máte, pane, – dovolím si to tak říci – z pekla štěstí. Tohle je náš první, zkušební exemplář. Ruční práce – můžete mi věřit. Tak co, vezmete si ho?“

Jak jsem už předestřel, člověk jsem veskrze moderní. A zrovna já abych si nekoupil takovejhle skvělej artikl?! No to bych snad ani nebyl já! Proto jsme přece na světě, abychom nezaostávali za duchem doby.

„Beru!“ bacil jsem dlaní do stolku beze stínu pochybnosti. „Přítel po ruce se hodí dycinky. V tom máte svatou pravdu.“

„Skvěle řečeno – dovolím se připodotknout,“ zaradoval se prodavač. „Tady, prosím, máte účet. Račte zaplatit v pokladně.“

Po těch slovech zmizel za pultem. Chvíli tam něco kutil a pak odtud vyvlekl do středu krámu obrovskou krabici: dobrej kubík mohla mít, míň rozhodně ne! Potom se vám zničehonic nafoukl a na toho mýho mechanickýho přítele cosi nesrozumitelnýho štěkl. Ten hned nato nějak zvadl – celá ta jeho paráda byla v tu ránu ta tam –, začal sebou škubat a trhat, roztočil se jako káča, rukama zamával jak větrnej mlejn a – složil se vejpůl. Pak už se ani nepohnul. Prodavač ho bafnul zezadu za kalhoty a šup s ním do krabice. Naházel návrh trochu pilin a na víko dal celejch pět zámků – takovejch pět blejskavejch věciček, co vám dycky připadaj krásný jako piáno.

Zaplatil jsem teda a najednou jsem si všiml ještě jiný krabice na regále.

„Copak je to támhle, pane šéf?“ projevuju zájem.

„Manželka,“ povídá prodavač ochotně. „Mechanickou manželku svobodný mládenec neodmítne nikdy.“

„Neříkejte!“ podivil jsem se z duše. „To by jeden nevěřil: voni maj na skladě i žencký! Tomuhle já teda říkám vědeckej pokrok… A kouknout bych se na ni moh?“

„Lituji, nelze v žádném případě!“ stroze odtušil prodavač. „Rozhodně nelze! Jinak by se totiž porušila hermetizace a tahle manželka by pak neexistovala jen pro někoho, kdo si za ni zaplatí, ale takříkajíc pro celou širokou veřejnost Až budete mít zase peníze – to bude ovšem jiná: přijďte – poradíme, posloužíme. A manželka bude vaše.

Nezbylo mi, než abych chytil za držáky krabici se svým novým přítelem – byl docela při těle, cvalík, a váhu měl pořádnou –, ulovil taxíka a vyrazil k domovu. Šťastný jako mimino!

Vbatolím se do bytu a hupky hupky k telefonu – kamarádovi jsem se rozhodl zavolat:

„Zdravím tě, starej! Můžeš mi povinšovat: pořídil jsem si v kvelbu kámoše… jo, věrnýho. Až za hrob. Tady ho zrovna mám, dobře naloženýho,“ plácám rukou do víka krabice. „Celej je takovej přátelskej a fajnovej… Jo, co jako stál? Brácho, já za něj musel vysušit na prkno celejch deset talířů. Skoro jako za piáno nebo za motorku! Kapíruješ? jen přijď posedět, aspoň se na tu krásu podíváš vlastníma očima.“

V té chvíli mě najednou postihla myšlenka. Co se stane, povídám si celej znepokojenej, když začne ten můj novej kup hned blbnout nebo vyhrožovat svými právy, když se mu třeba něco znelíbí?

Ale tyhlencty dotěrný pochybnosti jsem rázně smetl ze stolu a řekl jsem si se skálopevným přesvědčením: Když už mám jednou zaplacíno, tak se můžu strachovat leda až na onom světě.

Sundal jsem všechny ty zámky a sedím jako očarovanej – koukám na barevnou krabici, oči od ní odtrhnout nemůžu. Hned mě taky napadlo, co s ní provedu. Postavím ji v kuchyni do kouta a zasadím do ní pořádnou palmu. Z dovozu.

Odklopil jsem teda víko a čekám, až se můj mechanickej přítel vydrápe z ty barevný nádhery ven. Jenže on nic. Nehybnej a mlčenlivej jako hrob. Jako by tam ani nebyl.

Sedím a jsem z toho celej pošpatnělej. To abych frčel zpátky do toho kvelbu!

Najednou se vám piliny zahejbaly, v bedně to zašramotilo, zavzdychalo a můj mechanickej přítel se z nich zrodil jako tahlencta Venuše z mořský pěny. Sotva mě uviděl, otřásl se jako ratlík, hupl čile z krabice, narovnal se a zase tu stál takovej celej upravenej a věcnej jako před chvílí v tom kšefte. A zase měl hubu od ucha k uchu.

„No vida, už jsem doma!“ prohlásil a promnul si spokojeně ruce. „Jsem tvůj přítel, čiň si se mnou, co si jen přeješ, poruč, co se ti uráčí. Všecinko jsem připraven vykonat pro blízkého člověka.“

No co, povídám si. Nejspíš ani nelze. Ostatně, tenhle kup je zaregistrovanej i v tom obchodě… Zkrátka společník na celej život.

„A jakpak ti vlastně říkají, kamarádíčku?“ ptám se ho.

„Jak jen se ti uráčí,“ odpovídá.

„Tak se třeba budeš jmenovat Hopaskok… hm, líbí se ti to?“

„Líbí, líbí!… Co si tedy budeš přát, můj nejdražší příteli?“

„To snad až podle toho co ty vlastně můžeš.“

„Já?“ povídá. „Já můžu všechno.“

Všechno je pořád lepší než nic, povídám si. Co si teď jenom honem extrovního přát? Co bych si zapamatoval na celej svůj další život a za co bych se pak ani stydět nemusel.

„Há! Už to mám!“ osvítila mě náhle múza. „Nechce se mi dneska nějak do rachoty, po celým těle cejtím nějakou slabost… Zouřaduj to tak, aby si všichni mysleli, že mám zítra neděli.“

V mechanickým příteli to zabublalo, zaškvrčelo, zasyčelo, zapískalo, zadunělo, otočil se kolem osy asi dvakrát a povídá:

„Hotovo!“

„Mnnno… Jseš ňáko hbitej… Ale když už je to tak, tak teda zařiď, abych vůbec nemusel pracovat, ale vejplata aby mi pořád nabíhala.“

Uplynuly dvě minuty. Hotovo!… Jo, mechanickej přítel – to vám je náramná věc!

„Tak dobře,“ povídám mu po chvilkovým přemejšlení, „tohle je pro tebe opravdu maličkost… Ale teď mi udělej pořádnej auťák – nebudu přece celej život šlapat po svejch. No, dyť to znáš…“

Zkrátka a dobře, získal jsem i to auto. O pár minut později jsem svoji mrňavou garsonku přeměnil na osmipokojovej byt, vybavil ho hypermodermm nábytkem, křišťálem a bronzovejma titěrnostma, zařídil jsem si barevnej vodotrysk a plaveckej bazén. Pak mi mechanickej přítel urval ještě príma chalupu a parcelu s pěti hektary lesa, se zahradou, stádem ovcí, potokem, hasičskou zbrojnicí a betonovou dálnicí, která vedla přímo ke vchodu do chaty. A potom ještě taky letiště a soukromý letadlo jsem si pořídil.

„Tak copak si ještě přeješ?“ zeptal se Hopaskok, který už stačil odvýst pořádný dílo. „Čeho sobě ještě žádáš?“

„Slávy se mi zachtělo, příteli můj mechanickej! Chci se stát velkým spisovatelem, aby o mně říkali, že jsem novej Lev Tolstoj!“

I stal jsem se spisovatelem. V tu ránu se o mně objevily články v novinách. Prostě, že jako žije ten a ten a že vytváří kulturní hodnoty nebývalýho významu. Začal jsem se probíjet do ranku velmistrů pera a svoji chatu jsem skromně pojmenoval Jasnej ouhor.

Zkrátka a dobře, jednoho dne – ale co to povídám! Nějakejch pár hodin to muselo všechno trvat! – jsem získal vlastně už docela všechno a začal jsem si žít úplně spokojeně, jak taky má žít prostej člověk, kterej jde s dobou.

Už si ani nevzpomínám, kolik času mohlo uplynout, ale najednou vám ke mně zničehonic přijela delegace samejch soudců z lidu a slavnostně mi oznámila, že žiju z nezdaněnejch příjmů, že jsem hamoun a že všechno, co mám by už dávno bylo načase zkonfiskovat.

Mý rozhořčení, jasná věc, neznalo mezí. Řádil jsem jak tajfun v Tichomoří, psal jsem odvolání za odvoláním, jenže nebylo to nic platný.

Sebrali mi docela všechno. Chatu, auto, letadlo, byt a dokonce i mýho drahýho přítele Hopaskoka. A přitom jsem si zrovna na něj už docela stačil zvyknout, z celýho srdce jsem si ho oblíbil, kluka zlatýho!… I tu barevnou bednu mi sebrali, neřádi!

V prachmizerným rozpoložení ducha teda uháním do obchodu.

Koukám: výkladní skříň zeje prázdnotou, jen bílej plakát s obrovskejma rudejma znakama se mi zařízl do očí. A na tom plakátě nápis: Náš životní styl je tváří našich dnů!

V obchodě zase čisto a útulno, na pultech se blejskají automaty, u každýho sedí mistr a seřizuje.

„Co má tohle znamenat?“ zařičel jsem rozhořčeně.

V ty chvíli ke mně dorazil prodavač s oduševnělou tváří teoretickýho fyzika, kterej nikdy nic neobjevil a už ani nevěří, že by někdy mohl něco objevit, a ten mi povídá:

„Chybička se stala, mladý muži. Ten stroj, co jsme vám prodali, byl určen pro tvořivé a pořádné lidi. Má totiž příliš velkou kapacitu.“

„Ale proč mi, krucinál, říkali, že žiju z nezdaněnejch příjmů?“

„Vždyť je to taky pravda! Žil jste na úkor státu. Nebo si snad myslíte, že ten váš stroj to všechno vytvářel ze vzduchu? Ovšemže ne! Rozkrádal prostě národní majetek a dával ho vám. Takhle jste tedy žil, mladý muži!“

„Co teď mám dělat?“ Zahořekoval jsem bezútěšně.

„Docela nic!“ uklidnil mě prodavač. „Stroj dáme zase zpátky do výkladní skříně, ať si tam zatím stojí, jako stál předtím. Ale vás – vás tam dáme taky!“

„Jakpak to? A proč vlastně?“

„Říkal jsem vám to přece: chybička se nám vloudila do výpočtu,“ vysvětloval mi prodavač ochotně. „Jen se podívejte!“

Pokročil ke mně, pořád se ještě tak thymolinově křenil a najednou mi hmátl rukou hbitě pod košili a bác ho! – vytáhl odtamtud lesklej štítek na purpurově zbarvený stužce.

„Pohleďte,“ povídá, „zpočátku jsme si mysleli, že těžkosti nebudou, že vám nebudeme kazit náladu, ale osud rozhodl jinak… Čtěte, prosím, nahlas.“

„Homo vulgaris, experimentální prototyp, záruční doba sto let,“ přečetl jsem a v tu ránu jsem se proměnil v kus ledu.

„No, a to jste právě vy,“ podotkl prodavač. „Vyrobili jsme vás, připravili vás na cestu životem, chtěli jsme vás dokonce začít sériově vyrábět, jenže vy jste nám zatím způsobil nepředstavitelné těžkosti… Takže nezbývá, než vás svěřit do spolehlivých rukou. Dost možná se taky docela hodíte pro potřeby laboratoře. Buď jak buď, jste přece jen docela unikátní výtvor.“

To už jsem vybuchl. Jak to, sprosťák, vlastně myslí: pro potřeby laboratoře? Já přece nejsem žádnej rézus ani bílá myš!

„Knihu přání a stížností!“ zaječel jsem namíchnuté.

„Jak račte,“ vyslovil prodavač svůj souhlas. „Ale jaký to bude mít význam?“

V mžiku oka byla na pultě kniha přání a stížností – na křídovým papíře, v drahý kožený vazbě. Pero se rozlétlo po těch stránkách jako vítr a z klikyháků se klubala obviňující slova: podveden… potlačovaná iniciativa… je těžký si vůbec představit, jak se dále bude vyvíjet můj zlomenej život. Celou knihu jsem stačil popsat.

„Pěkně nám to dáváte,“ jásal prodavač pln obdivu. „Panečku! Ten vytříbený rukopis! To bohatství stylu!“

Pak schoval knihu do šuplíku pod pultem. A nakonec se sladce protáhl – dopřál znavenejm kostem tý chvilkový radosti.

„Pochopte,“ pravil hlasem učitele z nedělní školy, „že jste jenom stroj, pouhá kopie člověka. A nemyslete si o sobě bůhvíco. Prostě se to stává: pokus se tu a tam nevydaří. Co s tím naděláte?“

„Tuhle stížnost dáte důkladně prošetřit!“ zařval jsem na něj vztekle.

„To víte, že ano. Co bychom ji neprošetřili? Prošetříme! Ale tak hned to zase nebude – to jistě chápete. No a zatím… Proč se tomu vlastně tak bráníte? Jen do té výkladní skříně docela klidně jděte! Je tu totiž ještě jistá naděje, že si vás přece jenom někdo koupí. Třeba nějaká firma nebo i soukromník.“

„Koupí! Koupí!“ zalkal jsem. „Napřed jste mě připravili o nejlepšího přítele a teď dokonce už i o svobodu!“

„To víte – experiment!“ pokrčil rameny prodavač. „Takže už abyste raději šel a nerušil mě v práci.“

„Pusťte mě domů!“

„To ne! nikdo vám už nevěří. Kde je tu nějaká záruka?“

Chvíli jsem nechal pracovat mozek a povídám:

„Záruka tu není žádná – v tom máte pravdu. Ale duši mám přece lidskou. Takže mi není cizí ani…“

„Homo vulgaris,“ sevřel prodavač opovržlivě rty. „To všechno vím. No tak padej do výkladu!“

A tak jsem si stoupl za tu skleněnou tabuli výkladu. Obracím se ve vitríně pod křížovou palbou reflektorů a prstem občas popostrčím tu cedulku, co mi visí na pupku. Jen ať všichni dobře vidí, jak se zboží jmenuje a jaká je jeho cena.

A kolem zatím po ulici pobíhají lidé a je už teď mezi nimi docela určitě děsná síla mechanickejch přátel. Čas totiž utíká jako zajíc… Ale já jsem docela klidnej, ánžto vím a věřím: Najde se někdo, komu se docela určitě zalíbím, a pak si mě ten můj mechanickej přítel koupí, abychom spolu vykročili jdo rajský zahrady života. A vůbec, když se to tak veme kolem a kolem, je vlastně úplně fuk, kdo za koho zaplatí. To hlavní přece je, že nám není nic cizí Jo, přesně tak: docela nic! Stejně jako všem, kdo maj tuhlenctu moderní duši, tyhlety moderní názory na svět…

Vladimír Los

JSEM JENOM VÍTR V NOCI CHLADNÉ

Černá díra, ve které podřimoval už několik miliónů let, pojednou explodovala a vyvrhla ho do mrazivého prostoru spolu s rozžhavenou hmotou. Materializoval se do světelného paprsku a proplouval mezi hvězdami. Mohl se ovšem změnit v ultrafialové záření nebo také mohl některým z prostorových tunelů v jediném okamžiku dostihnout libovolného bodu ve vesmíru. Ale proč by měl spěchat? K čemu by mu to bylo?

V celém vesmíru není nic strašlivějšího než samota.

Není jen osamělý. Je až příliš osamělý. Je osamělý až hrůza!

Už si ani nevzpomínal, kdy přišel na svět, zato však věděl docela přesně, proč. Civilizace, jež ho vytvořila, potřebovala dokonalého sběratele informací. Takového, který by se dovedl zmocnit prostoru i času, který by nejen dobře snášel nepředstavitelné teplotní rozdíly, ale který by mohl také existovat v těch nejnepříznivějších podmínkách, přizpůsobovat se libovolnému prostředí. K. tomu bylo třeba, aby se sám dovedl proměňovat v toto prostředí – podle nutnosti ve světelný paprsek, energetické pole nebo třeba v rozžhavenou plazmu. Ani jediná z forem existence hmoty mu neměla být cizí.

Ještě dnes si vzpomínal na pře a spory, které se kolem něj rozpoutaly. Byl to prakticky věčný a nesmrtelný Rozum: v té době už měl vlastní vědomí, chyběla mu však svoboda. Maximální možný počet stupňů fyzické svobody mu měl být poskytnut teprve poté, co bude s konečnou platností vyřešena kardinální otázka: má být obdařen emocemi, city? Tehdy vlastně ještě ani netušil, co to city vlastně jsou.

„K čemupak by měl mít stroj city?“ přeli se jedni. „Je to přece pouhý stroj!“

„Omyl! Zásadní omyl! Jedná se o systém s autoorganizačními schopnostmi, a ne o pouhý stroj! Bude to nejmohutnější umělý intelekt, jaký kdy ve vesmíru existoval,“ oponovali druzí.

„No tak jen povězte, co se stane, až ho obdaříte, ehm, duší?! Už to nebude nesmrtelný Rozum, ale živá bytost naplněná city a myšlenkami, která bude muset putovat prostorem mezi hvězdami. Považte, jak by to bylo pro něj kruté! Určitě by nás proklel!“

A tehdy také dohadování skončilo.

Od té doby využíval svých nesmírných možností, zkoumal vesmír a shromažďoval o něm veškeré dostupné informace.

Přesto však tu bylo něco, na co jeho stvořitelé dočista zapomněli.

Mateřská civilizace, pro niž pracoval, zahynula: beze stopy zmizela v průběhu jednoho z experimentů s vakuem. Obludně mohutná energie vakua v jediném okamžiku vypověděla poslušnost, a tak se na místě hustě osídlené planety rozzářilo jádro nové galaxie. Tehdy poprvé se v něm cosi zachvělo a on vyrazil do nekonečného prostoru, co nejdále od svého původního domova, až zmizela ta místa, jež mu byla blízká, mezi miliardami cizích a lhostejných galaxií. Jeho existence ztratila od té chvíle svůj smysl a opodstatnění. To ještě netušil, že to nejdůležitější na něho teprve čeká…

Došlo k tomu poté, co kdysi – bylo to strašlivě dávno – narazil v jedné galaxii na pozoruhodnou planetu. Na první pohled na ní nebylo nic zvláštního, a přece v jediném okamžiku vycítil její neobvyklost a zaplaven pocitem štěstí se ponořil do její zářivé atmosféry, do panenské běloby oblak a voňavé zeleně lesů. Planetu obývaly rozumné bytosti a poté, co vstoupil do jedné z nich, pohlédl na svět jejich očima. Byl to divukrásný svět…

Stál pod kvetoucím akátem, z nějž se vůkol linula líbezná vůně. Jiskry slunečního světla probleskovaly v trávě, něžné listoví stromů laskalo zrak svěží zelení, obloha, hluboká až k průzračnosti, se oděla blankytem. Podivuhodný, nádherný svět!

Jeho srdce však svíral zvláštní nepokoj, cosi nepochopitelného rušilo jeho klid.

Pojednou se zachvěl. Neboť přicházela Ona.

Hlavu měla skloněnou, dlouhé vlasy jí stékaly až na úzká ramena. Její tělo se sevřelo do uzlíku, jako by ji někdo uhodil.

V jediném okamžení ho zahltily zvláštní, dosud nikdy nepoznané city. Rozběhl se za ní.“Počkej, neodcházej! Odpusť mi! Víš, že tě miluji!“

Zůstala nerozhodně stát.. Pohlédla na něj, jako by se bála uvěřit tomu, co právě slyšela. Ale v očích se jí už závojem slz prodíralo světélko naděje.

„Odpusť mi! Jsem hlupák, vím to. Co jsem ti to jen napovídal?! Věř, to všechno není pravda. Miluju tě – a to je všechno!“

Usmála se, půvabným pohybem odhodila z čela neposlušnou kaštanovou kadeř a drobnou pěstičkou si pohybem dětsky jímavým otřela slzy.

Oči měla modré, zářivé a bezedné jako samo nebe téhle planety, vlasy podobné vodopádu, obočí tenké a nosík rovný a ušlechtilý. Z oválu vyzařovala něha. A její úsměv? Byl nesmělý, a přece otevřený a upřímný jako ona sama. Linula se z něj nekonečná dobrota.

„Vyděsil jsi mě. Proč jsi to vlastně udělal?“

„Nechtěl jsem to. Odpusť mi, můžeš-li. Miluji tě.“

Bylo tak příjemné opakovat stále táž slova. Žil nyní v tělesné schránce jiné bytosti, viděl svět jejíma očima – stal se touto bytostí, a přece – nepřestal být ani sám sebou. Vědomí člověka – tak si totiž říkali obyvatelé této podivuhodné planety – se mu podřizovalo bez sebemenšího odporu, stejně jako její tělo. Obojí splývalo v jediný celek s jeho prapůvodním vědomím i tělesnou schránkou, jež mu dali jeho stvořitelé. Ale člověk, v němž nyní sídlil, mu dal ještě něco navíc, cosi, co mu dříve scházelo a o co se kdysi dávno tak přeli ti, kdož ho stvořili. City. Představy ušlechtilosti, cti a věrnosti splynuly v jedno s lidskými představami a emocemi a vytvořily nepředstavitelně široké spektrum pocitů. V té ušlechtilé slitině dvou různých způsobů nazírání světa se zrodila všemocná vlna nových citů. To nové, dosud nepoznané a netušené, ho svou nádherou a plností ohromilo.

Ano, teď už nebyl odkázán jen na pojmy. Teď už měl také city. Věděl už, co je to radost a pocit štěstí.

Hle, mořský břeh. Motorové čluny u betonového úvaziště. Zvolili si pro svoji vyjížďku jeden dvoumístný – lehký jako racek a stejně tak bělostný. Usedl ke kormidlu a zapnul motor. Člun se vzepjal jako nezvedené hříbě a vyrazil kupředu, k vlnám.

Moře u kotviště bylo rozbouřené a štědře kolem rozsévalo bělavou vodní tříšť. Člun hrbitě proplul stříbřitým pásmem příboje, rozžehlil vlny mocnými proudy vzduchu ze svých trysek a vyrazil na moře. Za chvíli už byly kolem nich jen měňavé hřebeny zelenkavých vln, na průzračné střeše kabiny se v kapkách vodní tříště tisícinásobně odrážel sluneční kotouč. Kdesi daleko vpředu se moře snoubilo s oblohou a oba živly splývaly v to, co lidé nazývají obzorem. A nebylo možno přesně určit, kde končí moře a kde začíná obloha. Rackové bezstarostně kroužili kolem Člunu, na vlnách se houpaly bílé chomáčky těch, kteří se usadili ke krátkému odpočinku. Objal ji paží kolem ramen a pak, přitisknuti k sobě, prolétali prostorem, jako by je nenesl člun, ale jakési báječné zvíře. Světlo, říše prostoru… nezměrné štěstí bez hranic.

… Zaplavily ho vzpomínky.

Řeka, břeh, modřínový háj. Strmý sráz hustě posypaný zlatem písku. A opět ten obraz! Slunce, prostor, blankyt oblohy. Jak mnoho světlá, jak mnoho štěstí nabízela tahle planeta!

Na břehu, až u samé vody, skotačí děti. Jejich děti!

„Prodá se zlatá rybička!“ křičí první z nich. „Kupte si zlatou rybičku!“

„Jen si ji klidně sněz! Stejně je jich tu spousta,“ odpovídá druhé prozaičtěji.

„Takováhle je jenom jedna na celém světě.“

„To proto, že je kouzelná.“

Hovějí si na prohřátém písku a vystavují svá těla po koupeli žáru slunečních paprsků. Jak nesmírně vzdáleny jsou v té chvíli všechny jeho starosti! Což to byl opravdu on, kdo po celá tisíciletí prolétal mezihvězdnými prostorami? Proč vlastně?

Vzpomínky! Co jiného zůstalo? Vše, co mu teď zbývalo, byly právě jen ony – vzpomínky.

Děti dorůstaly – rostly i starosti. Ne vždy se jim dařilo tak, jak by si přáli, vždycky však zůstávalo to nejdůležitější – láska. To ona je dokázala provést všemi peřejemi života.

Stal se slavným vědcem, protože o vesmíru toho věděl opravdu mnoho. Lidé se mu líbili čím dál více i navzdory tomu, že měli k dokonalosti tak daleko. Mohl by jim samozřejmě poskytnout daleko více poznatků, záhy však pochopil, že na to ještě nejsou připraveni. Rozmanitost světa, v němž nyní žil, ho nepřestávala naplňovat údivem, stejně jako mnohost zdejších životních forem a nezměrná složitost lidských vztahů. Nejvíce ho však udivovala Ona.

Vzpomínal si na jeden večer. Bylo to na jaře. (Zvláštní – na jaro si pamatoval ze všeho nejvíce.) Posadili se na lavičku pod kvetoucí jabloní. Na obloze zářil lampión měsíce, nedaleko se ve chvějících trylcích rozezpíval slavík. Ostré stíny se odlouply od kmenů a větví stromů, trávu postříbřilo jíní měsíčního světla. Nahoře mihotavě zářily hvězdy. S rozkoší vdechoval svěží vzduch. Nebyl to už vlastně ani vzduch – spíše jemná vůně kvetoucích jabloní a hrušní. Kolem tváře mu kolébavě prolétl bílý okvětní lístek. A pojednou viděl před očima obraz: celá planeta proplouvá prostorem a časem vyzařuje do věčnosti svoji vůni.

Ona se mezitím se zakloněnou hlavou dívala bělavými korunami vzhůru ke hvězdám.

„Slunce,“ řekla pojednou tiše. „Spousty sluncí.“ , „Cože?“ nepochopil v prvním okamžiku.

„To všechno jsou slunce. Obrovská – třebaže nám připadají tak maličká jako zářivé tečky.“

Teď zaklonil hlavu i on.

Jsou příliš daleko.“

„Já vím.“

„Chtěla by ses na ně někdy podívat zblízka?“

„Kdyby mi řekli, že prožiju jen polovinu života,“ odpověděla zvolna tichým hlasem, „a druhou polovinu budu moci cestovat po vesmíru, souhlasila bych s radostí. Jenže to není bohužel možné.“

Jímavá naivita i vášeň skrytá v jejích slovech ho dojala. Překvapila ho síla pochopení, s níž pronikla do jeho vlastní představy. Jako by pojednou nahlédla do jeho osudu – do minulosti i budoucnosti jeho nekonečného života. Neměl dosud ani tušení, jak blízká je mu tato žena nejen tělem,’ale i duchem. Zaplavila ho spalující vlna něhy, zmocnila se ho touha učinit ji šťastnou.

„Pojď!“ řekl rozhodně a uchopil ji za ruku.

„Kam?“

„Ke hvězdám.“

Potřásla hlavou a zvonivě se rozesmála, neboť byla v té chvíli přesvědčena, že jenom žertuje.

Proměnil sebe i ji v paprsky a v jediném okamžiku vzlétli do prostoru vstříc měsíční záři. Pak – bylo to už daleko za oběžnou dráhou Měsíce – vstoupili do mimoprostorového tunelu. Až poblíž červené hvězdy – byl to Arktur – jim oběma vrátil opět jejich pozemská těla. Pak už jen pomalu pluli v ústrety disku planoucímu purpurovým ohněm.

„Ještě blíž?“

Přikývla.

Jen jediný skok postačil a hvězda byla rázem hned vedle nich. Obr zavěšený v prostoru byl tak velký, že se jí zmocnila neovladatelná hrůza. Vycítil to, přitiskl ji pevněji k sobě a uklidnil:

„Neboj se docela ničeho. Jsem přece s tebou.“

Uklidnila se. Znovu ji ovládla radost.

Pomalu, zvolna se hroužili do ohnivé korony, jež jako běsnící aureola obklopovala celou hvězdu.

Tehdy také spatřila, jak se rodí protuberance.

Kdesi na ohňově rudém povrchu se pojednou vzepjal pahorek, který se stále rozrůstal, až se posléze proměnil v nestvůrné chapadlo chobotnice. Mohutněl a rozšiřoval se, až nakonec zanikl: zčásti se rozptýlil, zčásti se propadl zpět. Tu a tam se na povrchu hvězdy rodily vichry – jejich rudě oranžové záblesky se plazily po disku hvězdy jako bájní draci. A to vše se odehrávalo zvolna, pomaloučku, jako by hvězda ani nechtěla vystavovat na odiv svoji nezkrotnou moc.

Teď se však rozhodl urychlit čas a všechno se rázem změnilo.

Hvězda se zmítala v poryvech ohnivého uragánu. Rozžhavené plyny vyrážely z nitra hvězdy vzhůru, jako obří vodotrysky mířily do prostoru, záhy se však ohýbaly a bezmocně dopadaly zpět do běsnícího ohňového živlu. Stávalo se, že se jim přece jen podařilo zvítězit nad gravitací a pak nenávratně mizely v kosmických dálavách. Hvězda se otřásala vibracemi, jako by vzrušeně oddechovala. Kosmatá, obrvená rozevlátou aureolou protuberancí a korony, tvářila se nanejvýš pohněvaně. Prýštil z ní pocit smrtelné hrůzy a velkolepé nádhery.

Dívce se pojednou zdálo, že hvězda se rozhněvala jenom na ni, zatímco jeho přijala za svého od prvního okamžiku. Chapadla protuberancí mířila přímo k ní, gorgonské grimasy hvězdné tváře měly zastrašit jenom ji samotnou. Dech hvězdy byl nervní a vzrušený jen díky tomu, že tu byla ona – bytost cizí a nežádoucí.

Pocítila bolestné bodnutí žárlivosti, zmocnila se jí nepochopitelná podrážděnost. A on to opět vycítil:

„Jestli chceš, proplujeme jejím nitrem, jako by tu ani nebyla.“

Odmítla:

„Ne, to ne! Raději poletíme k támhleté!“

A tak se vydali ke hvězdě zvané Vega – modré a přece ještě hněvivější krasavici, jež spalovala ve svém nitru čas, aby ho proměnila v proudy oslnivě modrého světla, ve vichry rozbouřené energie.

Navštívili kulovou hvězdokupu, v níž miliardy hvězd sevřené y pěst vylévaly do prostoru oceán světla, který ani na jedinký okamžik nedovolí vesmírné tmě, aby odkryla svou tvář. A pak jí ukázal bránu do jiného vesmíru – černou díru, jež v té chvíli líně a lhostejně podřimovala. A potom galaxii vzdálenou miliardu světelných let. V ohlušujících tmách nekonečného prostoru vypadala jako mihotavý hvězdný ostrůvek.

Tehdy pojednou pocítila, že je jí neútulno. Zatoužila vrátit se domů, zpět ke slunci, pod oblohu, na níž vypadají hvězdy jen jako maličké zářivé body.

Vrátili se tedy. Zpět do stejné chvíle, neboť tak mu to připadalo nejvhodnější. Stále kvetly jabloně. Docela nic se nezměnilo. Ani slavík ještě nestačil dozpívat svoji večerní píseň. Na obloze rozléval zlatistou záři lampión luny.

„Co to bylo?“ zeptala se zaraženě.

„Ukázal jsem ti přece hvězdy.“

„Nikdy bych nevěřila, že jsi tak báječný hypnotizér!“

A žertem ještě dodala:

„Začínám se tě trochu bát.“

„Proč?“

„Třeba mi vsugeruješ, abych se do tebe zamilovala.“

A pojednou z něj ta slova vyrazila sama od sebe:

„Chtěla bys žít dlouho? Strašně dlouho! A to vše, co jsi viděla, by bylo naše. Všecičko!

„Ale my přece budeme žít dlouho. A budeme šťastní, miláčku“

„Jistě. Jenže já teď mluvím o něčem docela jiném. Mohu to zařídit tak, že budeš žít nesmírně dlouho, déle než všichni lidé. Dokonce déle než tyhle stromy.“

„Nesmrtelnost?“

„Skoro,“ odvážil se opatrně přitakat.

„Víš,“ jala se odpovídat, „to bych asi nechtěla. Přežít všechny kolem, vidět, jak budou umírat moje děti…“

„I dětem je přece možno dát nesmrtelnost.“

Zasmála se:

„Nebude těch nesmrtelných nějak příliš mnoho? A co ty sám?“

„Já nezemřu nikdy,“ vyklouzlo z něj přiznání proti jeho vůli.

Pozorně se na něj zadívala a v jejích očích spatřil pablesky hvězdného ohně.

„Poslyš, můj milý, kdo vlastně jsi?“ zeptala se skoro neslyšně a tehdy pochopil, že verze o jeho hypnotizérských schopnostech je jenom berlička, o niž se navzdory veškeré své odvaze musela opřít.

Říci jí pravdu? Ba ne – propast, do níž by, musela nahlédnout, je příliš děsivá.

A tak raději vše obrátil v žert:

„Jsem jenom vítr v noci chladné, což mohu tušit, odkud přicházím?“

Uchopila jeho hlavu do svých dlaní a obrátila jeho tvář ke své. Zadívala se do jeho očí tak, jako by v nich pojednou spatřila černočerné hlubiny nekonečného vesmíru i bezčasou hrůzu jeho budoucí samoty. A pak jen řekla – pomalu a smutně:

„Je-li tomu tak, jak nesmírná musí být tvoje samota!“

Už nikdy se k tomuto tématu nevrátili.

Tehdy ještě ani netušil, kolik pravdy je ukryto v jejích slovech.

… Tenhle svět měl jediný nedostatek: vše, co y něm žilo, bylo smrtelné. Bylo tomu ostatně i na většině jiných světů.

Stárla. Tvář jí postupně zbrázdily vrásky, vlasy zbělaly, tělo bylo čím dál bezmocnější. Zhola nic už nezbývalo z bývalé krásy, a přece ji nadevše miloval – za to, co mezi nimi bylo, za štěstí, jež dříve neznal a jímž ho právě ona tak štědře obdařila.

Jejich děti už dávno odrostly a rozlétly se do všech koutů světa.

Zestárl ostatně i on sám. Jeho pozemské tělo bylo teď už vetché, tatam byla mladá síla, kdy svaly neodmítaly poslušnost. Vetché byly i jeho city. Ostrost pocitu se vytrácela, živost nazírání světa se časem otupila. Jen kdesi v hlubinách stále planul nesmrtelný oheň, ale nikomu z lidí nebylo dáno, aby ho spatřil.

A tak nastal den, kdy měla zemřít.

Zmítal se v zoufalství. Ještě teď by jí mohl dát dar nesmrtelnosti, ale v uších mu stále zněla její slova: „K čemu by mi byla nesmrtelnost?“

V posledním okamžiku ho letmým gestem slábnoucí ruky vyzvala, aby se k ní sklonil, a téměř neslyšně zašeptala:

„Můj drahý, milovaný, teď už jsi volný.“

„Zemřu spolu s tebou!“ vyhrkl zoufale.

Našla jeho dlaň a lehýnce ji stiskla.

„To nedokážeš.“ A usmála se na něj s vděčností a láskou.

Tehdy pochopil, že mu děkuje za celý svůj dlouhý a šťastný život.

Tak také odešla – s úsměvem na rtech.

O něco později přišla řada na něj.

Kolem jeho lůžka smutně stáli synové a vnuci a on tu mezi nimi nehnutě ležel a umíral. Ještě naposledy se rozhlédl očima, jež pomalu ztrácely lesk a živost, kolem sebe, a zhluboka vydechl. Naposled.

Zemřel pro všechny lidi, ne však pro sebe a pro věčnost, k níž byl odsouzen.

Přál si umřít. Jak jen chtěl zemřít a být opět spolu s ní! Ale nedokázal to…

A tak teď bloudí vesmírem – brázdí prostor od hvězdy ke hvězdě, i čas – od století ke století…

„Jsem jenom vítr v noci chladné…“ ozve se čas od času trýznivá vzpomínka.

Jenže on už dávno zapomněl, jak chutná vítr. Zpočátku, jen aby se zbavil stesku a samoty, ještě navštěvoval planety, kroužil nad městy, ale záhy znovu odlétal do hvězdných hlubin vesmíru. K čemu jsou mu vlastně jeho bezmezné možnosti? K čemu je mu nesmrtelnost?! Je tak osamělý?

Ba ne, není jenom osamělý. Je až příliš osamělý. Je osamělý až hrůza!

Někdy se ho bez jakékoli zřetelné příčiny zmocní vztek. Tehdy prolétá vesmírem křížem krážem a na jeho cestě explodují supernovy, jádra galaxií krvácejí hmotu a celé světy hynou v ničivých kolizích.

Když pak vesmír znovu umírá, sevřen do jediného nepatrného bodu, odchází černými děrami do jiného vesmíru, sousedního, v čase však nekonečně vzdáleného.

Ovšem, mohl by se vrátit na Její planetu do okamžiku, v němž se s ní poprvé setkal, a všechno by asi začalo znovu. Znovu by dokázal prožít ten život – tak krátký, a přece tak naplněný štěstím. A snad by se mu tentokrát podařilo zemřít spolu s ní. Ale za svých bludných toulek věčností už dávno zapomněl, která z cest tam vede. Kde zanechal svou lásku, v jakém čase, v jakém prostoru? Už dávno zapomněl její tvář, zapomněl i jazyk, kterým s ní rozmlouval. Jen tři slova mu navěky utkvěla v paměti: Země – žena – láska…

Kdož ví, snad se mu přece jen podaří najít cestu k návratu…