Spirálový obzor

Výbor z fantastiky NDR

Simon Peter

VYPRAVĚNÍ JOSEFA FABERA

No tak dobrá, Jene, vidím, že ti ten příběh musím vypovědět od začátku i když, pánbůh je mi svědek, nedělám to nijak rád Musíš se dozvědět, co o svém synovi vím a hlavně co o něm nevím. Protože mně se nejedná jenom o to, abys na mého chlapce dohlédl, jak bývá zvykem, když jeden vyrazí ven se zelenáčem jako starý kozák. Kdyby to bylo takhle jednoduché, tak bych mohl být klidný, že můj syn vesmírný křest pod tvým dohledem přečká na výbornou. Jenomže je tady jedna možnost, docela neuvěřitelná, přímo absurdní – a přece – mohlo by se s ním, až budete spolu ve vesmíru, stát něco zvláštního.

Při mém posledním letu se vlastně nemělo přihodit vůbec nic. Posádku vybírali náramně pečlivě, všecko to byly stabilní, vyrovnané charaktery, kterými nemohlo nic otřást, ani na zemi ani na nebi. A na nebi jsme v jistém smyslu byli, nejenom nad atmosférou, ale pěkný kousek za těmi planetami, mezi kterými jsem svého času letěl s tebou. Tentokrát jsme byli daleko za drahou Pluta, dva světelné dny od Slunce a Země, a víš sám, jak dobrodružné takové létání do vesmíru je: čím hlouběji se dostaneš, tím je to všecko monotónnější.

Tomu, co jsme tam venku dělali, se sice říká výzkumná expedice, jenomže výzkum meziplanetárního prázdna rozhodně není rozmanitý, znamená to léta kompletovat údaje o hustotě a složení vakua, o koncentraci částic, jejich energetické rozdělení a tak dál jiný na našem místě by se z toho zbláznil, a někdy se ptám sám sebe… Ale budu se držet faktů.

Létal jsem vždycky jako palubní inženýr, tenkrát taky. Jenomže posádku tvořili pouze čtyři muži, a tak jsem zároveň dělal i radiotelegrafistu. Dva světelné dny od Země – to znamenalo, že odpověď na otázku přišla ze Země až za šestadevadesát hodin, a když měl člověk štěstí, tak se cestou neztratilo víc než deset procent. Jenomže sluneční erupce mohly taky zkomolit víc než polovinu vysílání, takže nebylo rozumět ani slovu, protože ať už moje rodná planeta byla na své dráze kde chtěla, z naší lodi jsme ji zaznamenávali vždycky v blízkosti Slunce. A protože náš přijímač nebyl právě kilometrový radioteleskop, musela Země do vysílání vložit pořádné kvantum energie, aby vůbec něco došlo Naproti tomu mohli doma přijímat naše signály velice snadno, přestože byly mnohokrát slabší; jen jednou ročně, když mezi námi stálo Slunce, jsme mívali těžkosti.

První delší přestávku ve vysílání jsme z tohoto důvodu měli po tři čtvrtě roce od našeho příletu do operační oblasti. Strašlivě jsem se nudil, a tak jsem se pokusil navázat spojení dřív, než se příjem dostal na normál. Odvysílal jsem zkušebně obvyklé výsledky našeho základního programu – údaje o fyzikálním složení meziplanetárního vakua, o částicích, poletujících kolem nás, o polích a vlnách. Pak jsem celý napjatý čekal, co Země na to, jenomže ještě dřív, než uběhly čtyři dny, se nám polámala směrová anténa a na opravu jsem potřeboval pár týdnů. Aspoň jsem měl co dělat. Když začala znovu fungovat, dotázalo se letové ústředí, kam se podělo naše hlášení. Z toho jsem usoudil, že moje pokusné vysílání asi na Zem nedorazilo, a všecko jsem odvysílal ještě jednou; potom jsme asi tak rok měli spojení normální – v pravidelných intervalech služební hlášení a mezi tím sem tam i pár minut pro soukromé hovory, pochopitelně že ne moc často, protože při téhle vzdálenosti byly náklady přece jen příliš vysoké.

Ten den, o kterém chci vyprávět, jsme byli podruhé ve fázi vynuceného ticha v éteru. Přestávka ve vysílání se pomalu chýlila ke konci. Celé týdny jsem neměl nic rozumného na práci a už jsem to nemohl vydržet. Ležel jsem ve své kóji, když se rozezněl signál služební pohotovosti. Tak rychle jako tenkrát jsem ještě nikdy poplachovou šachtou nesklouzl. Neuběhlo ani patnáct vteřin a už jsem seděl na své otáčecí židličce ve vysílací kabině. Nekompromisně jsem nechal rozeznít poplachový signál po celé lodi. U tohohle prostě museli být všichni!

„Něco není v pořádku, Joe?“ zeptal se palubním rozhlasem Kingsley, náš kapitán.

„Volá nás Země!“ odpověděl jsem.

Zapjal jsem současně všechny amplióny a obrazovky na příjem. Nikdo nesměl o nic přijít.

Na obrazovce se objevil vedoucí vysílací stanice na Zemi. Usmíval se a vypadalo to, že mluví. Ale my nic neslyšeli. Nešel zvuk.

Hlavní radista zmizel z obrazovky a ze strany přišoupli před kameru vrásčité cosi s pusou dokořán. Vtom otřásl lodí křik. Zvuk dorazil a já měl příjem naplno.

Za křičícím miminem se objevila jakási žena. V prvním okamžiku Jsem ji nepoznal.

„Můj drahý,“ řekla moje žena a myslela tím doopravdy mě, „vidíš a slyšíš našeho mrňouse. Měla jsem takovou radost, že ses přece jen překonal a poslal svůj genový vzorec. Náš mrňous je zdravý jako rybička a je ti podobný, jako by ti z oka vypadl. Tak tě tu mám aspoň v miniatuře…“

Dál jsem už neposlouchal, viděl jsem před sebou pořád jen ten křičící uzlíček a horečně jsem se pokoušel pochopit celou situaci. Po našem startu dorazila ze Země zpráva, že postup při analýze a syntéze spermií prošel ověřovacím stadiem a je uvolněn pro praktické použití. Nejspíš si to představovali tak, že při zpětné syntéze budou odstraňovat jisté dědičné vady. Ale Caspar, náš biolog a palubní lékař, se s fyzikem Balthasarem pustil rovnýma nohama do stavby analyzační aparatury pro genovou kodifikaci – jen tak pro ukrácení dlouhé chvíle, jak se brzy ukázalo, protože nikdo z nás přístroj nepoužil. Až jednoho krásného dne přišel za mnou do vysílací kabiny kapitán a požádal mě, abych odeslal jeho ženě na Zem jeho genový kód. Vypočítal si, že děcku budou po jeho návratu tak dva roky; s menšími dětmi, jak říkal, to tak jako tak neumí.

Nikdy jsem žádný jiný genový kód neodvysílal, to jsem věděl naprosto jistě.

Zamyšleně jsem teď zíral na obrazovku, aniž jsem vnímal, co Maria říká. „Vysílací doba už končí, drahoušku,“ zachytil jsem nakonec. Ještě jednou zdvihla děcko do výšky, potom obrazovka zablikala a pohasla.

Kéž bych ten poplach nevyhlašoval!

Otevřely se dveře mé vysílací kabiny a zbývající tři členové posádky stáli za mnou. Škodolibých pohledů, musím se přiznat, jsem si ani nevšiml.

„Co chceš teď dělat?“ zeptal se Kingsley.

Beze slova jsem zapojil vysílač. Celá posádka poslouchala a pozorovala s sebou. Vydobyl jsem ze sebe radostný úsměv a začal jsem mluvit.

„Má milovaná Rio! Sotva tomu můžu uvěřit a jsem hrozně rád, že jste oba zdrávi a v pořádku. Mrňous je mi doopravdy ohromně podobný, to tady říkají všichni. Jednou z něj bude statečný astronaut.

„Miluji tě!“

Vypnul jsem. „Spokojeni?“ zeptal jsem se mužských ve dveřích.

Nevěděli, kam s očima.

„Vypijem si přece jenom jednu?“ zeptal se kapitán.

„Kdys dovolíš…“ opáčil jsem a podíval se mu do očí, byly stejně modré jako oči mého mrňouse.

Přikývl. Měl jsem prostě prima kamarády.

A teprve teď mi to došlo. Jeho genový vzorec jsem přece odesílal, před půlrokem, ale genový vzorec pro moji ženu by byl býval musel být jedenáct měsíců starý, když do toho započtu čas na technické přípravy na Zemi. Jenomže tenkrát byla přece vysílačka mimo provoz a předtím…

Zamumlal jsem, že jako přijdu hned, a přibouchl jsem jim dveře před nosem. Potom jsem prošel všecky vysílací záznamy. Potvrzovaly, co mi bylo jasné i bez nich. K defektu na aparatuře došlo těsně po období každoročního přerušení vysílání a v celém tom podezřelém období jsem odvysílal jedinou depeši, výsledky základního programu, tedy ony údaje o stavu vzduchoprázdna kolem nás, o kterých jsem se domníval, že se cestou na Zem ztratily.

Posadil jsem se k vysílačce. Užuž jsem chtěl zavolat Zemi a získat jasno. Ale, které vysvětlení by mi bývalo milejší? První, které by mi nasadilo parohy nebo to druhé? Ani z jednoho bych neměl radost, a tak jsem to nechal být

Jenomže teď mi naplno došlo, co jsem předtím tušil jen mlhavě. Dokonce jsem začal mít i otcovské pocity. Ať už to bylo jak to bylo, děcko, aspoň pokud se z kvality obrazu dalo vy soudit, je milé, zdravé, lidské dítě. A rodinnou podobu si v takovém věku můžeme stejně jenom namlouvat

Že za svou existenci vlastně děkuje technice genové syntézy, jsme našemu chlapci mezitím pochopitelně řekli – byl vlastně jedním z prvních takových případů, a protože tato, technika se doposud užívá jen velmi zřídka, lékaři ho prohlížejí pořád dokola. Fyzicky je naprosto normální a přitom až neskutečně zdravý, a k tomu ještě nadprůměrně nadaný. Co neví, ovšem je, že můj genový vzorec nemá s ním naprosto nic společného. A ty, Jene, mu. to taky neřekneš. Dobrá.

Takže tedy má astronautské osvědčení, protože astronautem se chtěl stát odjakživa, a já se nedokázal nikdy přemoct, abych mu to rozmluvil. Možná, že bych to tak jako tak nedokázal a nevymluvil bych mu to. Možná, že teď musí letět s tebou do vesmíru, z kterého – tak nebo onak – na naši Zemi přišel. Možná, že je to pro něj návrat k otci.

Karlheinz Steinmüller

SEN O VELKÉ RUDÉ SKVRNĚ

Utíkal Jsem ze všech sil, pot ze mě jen lil, běžel jsem á běžel, a přesto se mi Jupiter nepřiblížil ani o kousek. V rytmu mých kroků Velká rudá skvrna stoupala a klesala, přisál jsem se k ní pohledem, a přesto zůstávala vzdálená, nekonečně vzdálená. Hladký povrch Jupiterova měsíce ubíhal pod mými chodidly, přemáhal jsem sám sebe, zbytečně: v majestátním klidu se zažíhaly turbulence, zóny proudění a tmavších pásů, které obklopovaly Velkou rudou skvrnu v atmosféře obří planety. Pot mi štiplavě stékal do očí, vzdal jsem to, zalykaje se, padl jsem na měkkou půdu, nechal na sebe působit planetu a její klid, jenomže efekt, který jsem očekával, se nedostavil, dokonce už ani Jupiter mi nedokázal pomoci.

I přes rytmické dýchání se ve mně hromadil neklid, nepokoj, musel jsem pryč, někam pryč, prostě někam jinam. Sbohem, milovaná vyhlídko, sbohem, ty vzdálená, blízká hvězdo, přejel jsem rukou po ovládači a environment se zhroutil. Zůstaly tu pouze přívětivé, matové, ale zcela holé stěny apartmá. Zašel jsem do koupelny, mlžný závoj teplých krůpějí mi smyl z těla potůčky potu, vyčkal jsem, až mi po těle přeběhl i šleh ledové vody a osušil mé závan teplého vzduchu, pak jsem si vybral ze skříně novou kombinézu, rychle jsem ji přes sebe přetáhl. Pryč, pryč, poháněl mě vnitřní neklid, vyběhl jsem otevírajícími se dveřmi apartmá, a už nikdy víc jsem do nich nemínil vstoupit.

Chodba byla prázdná a stejnoměrně osvětlená slonovinově bílým světlem. Strojový hlas se mě zeptal s naprogramovanou přívětivostí: „Kam si přejete? Máte nějaký určitý cíl?“

„Ne,“ odpověděl jsem, spíš sám sobě, „jaký bych mohl mít cíl,. prostě potřebuju zase jednou změnu, víc nic.“

„Můžete mě následovat,“ navrhl hlas a stáhl se do sluchového přeludu, do neurčitého tichého šumění, které jsem mohl sledovat tak deset kroků před sebou. Přejel jsem si po hladké lebce a pomaličku se vydal za zvukem. Předběhl mě a já vyrazil za ním, rád, že se zase pohybuji, že se zase stěhuji. Po dvou příčných chodbách jsem narazil na pneumokapsli. Ulehl jsem do měkkého čalounění, se zpěvným tónem se za mnou zavřely dveře, ucítil jsem tlak. Za průhledným plastem se míhaly stále větší a větší rychlostní švy rour, posléze se slily do jednolité ubíhající šmouhy. Soustředil jsem se a pochopil, že jsem se choval strašně zastarale – proč se stěhovat, proč do jiné megalopole, proč se vydávat do nějaké jiné podstruktury systému, když přece existuje pouhopouhých dvanáct typů apartmá, když mohu žít jen v osobně vytvořených nebo vybraných environmentech. Anachronismus z předinformační éry, tedy iracionální impuls, který mě hnal do imaginárních „dálav“. Přijal jsem tuto iracionalitu, když už mě jednou poháněla, když už jsem se nedokázal chovat rozumově, proč vzdorovat popudu, systému je to přece lhostejné, mně to může být koneckonců taky jedno, hlavně že se při tom budu dobře cítit. V několika vteřinách kapsle přibrzdila, náhlý tlak z boku, potom další zrychlení. Cestování, změna, proměna, pohyb – oč lehčí, rychlejší, pohodlnější jsem tohle všechno mohl mít jako trojrozměrnou projekci environmentu, ale to ne, já se musel z nějakých nepochopitelných důvodů pohybovat ve své materiální realitě. Nikdo mě k tomu nenutil, nikdo mi v tom nezabraňoval, ale přece jen ve mně zůstávala rozpolcenost, pokoušel jsem se tomuto výbuchu animálních pudů po změně místa zabránit.

Zrychlení pominulo, kapsle se pohybovala s vysokým svistotem těsně pod prahem slyšitelnosti, okolo panovala neproniknutelná tma, osvětlovalo ji pouze světlo přístrojů. Podíval jsem se na ukazatel vzdálenosti, který se pozvolna přetáčel z devíti set na tisíc kilometrů. Pocit rychlosti pomalu zmizel. S rozmyslem jsem si naprogramoval environment: nadzvukový let, mračna, za okamžik jsem okénky kabiny zahlédl oblačná pole, povlávání cirusových útržků, pod tím skvrnitá tvář Země: kov, plasty, beton, sklo…

Když se kapsle zastavila, měl jsem za sebou přes tři tisíce kilometrů. Vlastně žádná vzdálenost. Dvířka se otevřela a já vyskočil z kabiny. Přede mnou se táhla chodba, možná o nějaký kousek delší, snad o trochu světlejší než ta předchozí, kterou jsem opustil. A bylo to tu tak trochu cítit, lehce, ale výrazně. Čím? Chybělo mi srovnání – aromaticky, kovově, taky po xylolitu… Přede mnou se opět vynořilo ono bzučení, vedlo mě dál labyrintem chodeb, průchodů, křižovatek, šachet. Zápach posléze vymizel, nebo jsem si na něj zvykl. Pouze číslice na stěnách a na dveřích mi prozrazovaly, že jsem se přestěhoval – začínaly trojkou. Zvukový přelud náhle ustrnul a přiblížil se ke mně.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se. „Zavedls mě špatně?“

Musel jsem se pousmát, když jsem tu otázku vyslovil; systém se nikdy nemýlí, zvukový přelud není bytost, která by mohla zabloudit do špatné chodby.

„Prosím, vraťte se, vpředu je možnost ohrožení.“

„Co se stalo?“ Tak rychle jsem se vrátit nechtěl. „Jaké ohrožení?“

Jako kdyby odpovídal jen s nechutí, hlas na vteřinu zaváhal: „Amokista. Prosím, vraťte se. Přibližuje se.“ Vtom jsem to zaslechl také: dupot rychlých kroků, dutý úder nějakého těžkého předmětu.

„Vraťte se, prosím!“ nabádal mě znovu hlas tiše a se sugestivní domlouvavostí.

Jenomže mě něco poutalo na místě. Nemohl jsem se ani pohnout, zíral jsem upřeně před sebe do dlouhé chodby, která po několika stovkách metrů náhle prudce uhýbala doprava. Pak jsem ho uviděl; vyrazil z jedné příčné chodby ani ne padesát metrů ode mě, zarazil se, divým pohledem se rozhlížel hned na jednu, hned na druhou stranu. Mával před sebou silnou železnou tyčí, uhodil do stěny před sebou, prásk! Teprve při třetí duté ráně materiál povolil a na podlahu se sesypaly střepiny. Jeho výkřiky zněly nelidsky, trvalo chvíli, než jsem jim porozuměl.

„Však já tě dostanu, jenom mě nešpicluj, rozbiju, rozbiju…“

Kdyby zničil jeden dva stěnové segmenty, než by padl vyčerpáním, bylo by to hodně. Náhle zahlédl mě, na rty mu vystoupila pěna, zařval a vrhl se na mě. V tom okamžení jsem se mohl zase pohybovat, ze všech sil jsem utíkal k nejbližšímu rozdvojení chodby. Přede mnou šeptal hlas: „Tudy, tudy.“

Následoval jsem ho bez přemýšlení. Za mnou se uzavřela zvuková stěna. Aby amokistu zmátly, aby ho svedly z mé stopy, rozeznívaly se a opět umlkaly tucty zvukových přeludů mých kroků. Chodbami se nesl bolestivý výkřik, možná že amokista padl vyčerpáním. Správně. Mojí chodbou bleskurychle prosvištěl vozík s robotem lékařské pomoci. Mohl by být rád, že záchvat skončil, pomyslel jsem si, určitě se zúčastnil některého srocení, byl dlouho v příliš těsném kontaktu s lidmi, z toho se leckdo zblázní. Jenomže pořád ještě čas od času potřebujeme tenhle pocit, že patříme mezi lidi, k mase. Copak jsem já sám před takovými dvěma sty dny nevyhledal podobné shromáždění, nekřičel s ostatními, nešťouchal do ostatních lokty? Možná že to bude trvat ještě pár století, než se člověk plně přizpůsobí novému životnímu stylu v atomizované společnosti.

Symbol na dveřích apartmá, před kterým jsem se právě zastavil, ukazoval, že je volné. Už jsem měl těch změn dost, a tak jsem vstoupil. Byl to typ číslo šest: kulatý hlavní pokoj, oválné sanitární výklenky, terminál vestavěný do zdi, šestihranné vedlejší místnosti. Strhl jsem z těla propocenou kombinézu, vhodil ji do odpadkové šachty, prošel rychlou sprchovou procedurou a podle očekávání jsem pocítil, že mém hlad. „Jídelní židli!“ poručil jsem a židle mi přirolovala k nohám. Po té namáhavé cestě jsem měl ohromnou chuť, takže jsem si na povelové jednotce naprogramoval královskou večeři a k tomu odpovídající environment. Seděl jsem před bohatě prostřenou tabulí. Na zlatých talířích se vršily exotické plody a hory masa: krocan, losí kýta, jehněčí šunka. Světla lustru se lámala v barokních zrcadlech a zněla slavnostní hudba: Vivaldi.

Naložil jsem si plný talíř, ponořil kousky masa do kořeněných omáček, položil si na sousto dílek mandarinky. Chutnalo to náramně Nacpal jsem si plnou pusu a s požitkem žvýkal. Bohužel jsem mohl sníst jen drůbeží stehýnko a pár soust toho a onoho. Vypil jsem ještě sklenku jantarově žlutého vína, pak jsem talíře odstrčil. Environment se zhroutil, stůl zmizel tam, odkud se vynořil, a pocit plného žaludku téměř okamžitě ustoupil. Lehce stravitelný syntetizát se právě začal rozpouštět.

Vstávej, poručil jsem sám sobě, vstávej a dej se do práce. Uložil Jsem se na přizpůsobivé lůžko, pod prsty jsem pocítil dobře známou klávesnici. Apartmá kolem mě zmizelo a já se ponořil do světa vzorců a symbolů. Vpravo zelená stěna právě potvrzeného teorému, vlevo oranžová stěna problému, přímo před mýma očima nade mnou mřížkový vzor, spojující body nějakého ještě nevyřešeného příkladu. Jak najít žádané informace v pamětích určité struktury? Jakými zákony se řídí labyrint výběrových možností, aby vybavovací časy byly minimální – takřka ve všech případech? Jak organizovat trojrozměrné banky dat, aby se dalo použít jistého vyhledávacího postupu? Teď jsem napomáhal systému, dodával mu teorie, kterých mohl využít k vlastnímu sebezdokonalení, ke zkomplikování vlastní struktury. Pohyboval jsem se v koloběhu symbolů, mé oči je vpíjely, mozek je zpracovával, prsty je vyťukávaly v příkazech do terminálů, symboly se znovu seskupovaly. Tanec barev, forem, vzorů, hra rozpoutaných informací, omamující pocit vlastní dokonalosti.

Uběhlo několik hodin. Procitl jsem ze sna teoretických konstrukcí, ze sna, že já sám jsem integrální součástí systému dat. Až na paži jsem měl celé tělo odpočaté jako po dlouhém spánku. Posadil jsem se, protřel si oči a obhlédl holé stěny apartmá. Co si takhle popovídat s nějakým člověkem, třebas s nějakým děckem? Zívl jsem, opět sáhl po klávesnici a vyťukal: zábava, chlapec, tak deset let, žádná specifikace. Na stěně se objevilo schéma nabídky: děti, které chtěly mluvit s dospělými. Moc jich nebylo, u dvanáctiletých trvala čekací doba až deset minut. No dobrá, tak si prostě počkám; přemístil jsem se mezitím na dno Rudého moře, kde se mezi korálovými trsy hemžily barevné rybky. Dostal jsem spojení. Na svůj věk velký, čokoládově hnědý kudrnáč s černými prstýnky vlasů.

„Hallo, Sonny,“ pozdravil jsem.

„Hallo, Daddy,“ odpověděl.

Přátelsky jsem se na něj usmál a optal jsem se: „No, jak se ti vede?“

„Díky, dobře,“ odpověděl mi.

„Máš snad nějaké problémy, můžu ti nějak pomoct?“ vyptával jsem se dál.

„Ne, proč, já myslel, že ty máš něco,“ oplatil mi.

„Jaks na to přišel?“

„Proč bys chtěl jinak klábosit s někým, jako jsem já?“

„No dobře, se mnou je všecko oukej. Jak ti to jde ve škole?“

„Průměrně, automatický instruktor mi dělá málo chyb, tak se nemám čeho chytit.“

„To se dá přece změnit, Sonny.“

„Ale já sám to udělat nemůžu, Daddy,“ přišla okamžitá odpověď. „Chceš mi pomoct?“

„Jasně,“ odpověděl jsem.

„Tak já ti přehraju sled kódů, které musíš zadat mému instruktorovi, sleduješ mě?“

„Ano,“ přisvědčil jsem a převzal sled. Nepozorovaně jsem ho nechal zhodnotit systémem, považoval ho za neškodný. „Hotovo, Sonny!“ oznámil jsem.

„Prima,“ ocenil, „tak si můžeme promluvit o tvém problému.“

„Žádný nemám,“ trval jsem na svém.

„No tak ne,“ řekl a vypnul.

Tak trochu drzý, pomyslel jsem si, no dobrá, fajn, že už s tebou nebudu mít v budoucnu nic společného, že mě systém příště spojí s nějakým jiným Sonnym. Ačkoliv v tomhle věku se dá čekat, že se pokusí přeprogramovat instruktora.

Teď po práci a po zábavě jsem znovu dostal hlad. Aniž jsem si přál environment nějak zvlášť povzbuzující chuť, snědl jsem rychle dávku koncentrátu a vypil k tomu půllitr plnící hmoty. Zašel jsem do sanitárního prostoru, ulehčil si, vypláchl si pak ústa bakteriostatikem a uložil se ve vedlejší místnosti. Musel jsem být dost unavený, protože sotva jsem dolehl, už jsem spal.

Po dvou, hodinách jsem se probudil a dostal chuť na ženu. Rozespale jsem se zdvihl, doklopýtal do hlavní místnosti a vyťukal své přání: partner, hetero. Pak jsem zaváhal a pokusil se trochu si představit stvoření, po kterém bych toužil. Starý problém: nejlepší typy byly hodně žádány a samy nebyly nijak žhavé na druhořadé partnery, jako jsem já. Pokud bych chtěl nějaké prvotřídní děvče, musel bych podle situace čekat celé hodiny, než bych přišel na řadu. Z tohoto důvodu je lepší se rozhodnout pro partnera vlastní věkové kategorie. Vyklepal jsem osobní údaje, rozhodl se pro realistickou variantu a počítal tak s půlhodinou čekání.

Měl jsem štěstí. Počítačový hlas mě okamžitě nasměroval na noc do dvojapartmá. Bylo pod mým, takže jsem páternosterem dorazil přímo do jeho vedlejší místnosti. Ještě tu nebyla. Natáhl jsem si nový dres a ve své části apartmá nechal rozprášit aromatické, povzbuzující vůně. Pak jsem se poohlédl po příslušném environmentu. Automaticky jsem zvolil svou oblíbenou krajinu z Jupitera, nechal se osvětlovat jeho zelenými, žlutými a světle šedými pruhy a Velkou rudou skvrnou. Trvalo chvíli, než mi došlo, že mrazivý povrch Jupiterova souputníka není právě nejpříhodnějším místem pro lásku. Rychle jsem naprogramoval nenáročnou louku, standardní vydání: skupina stromů v pozadí, motýli, květinky.

Nějaký pohyb za mnou, dělicí stěna mezi oběma částmi apartmá padla a stála tam ona. Projelo mnou radostné vzrušení. Lehce světélkující hedvábné roucho dávalo tušit její obrysy. Vlasy měla svázané do ohonu. S úsměvem promluvila: „Smím tě…“

Netrpělivým pohybem ruky jsem zahnal nepatřičný obraz louky. Místností okamžitě prolnul její environment – ale tentokrát ne přes vše ostatní jako obvykle. Stál jsem uprostřed prostoru, jen částečně nasvíceného několika světelnými balóny. Plastické stěny přijaly strukturu lehké látky, zdobené jemnými ornamenty, které mi připomínaly labyrinty druhého druhu, na koberci ležely podušky, poházené v promyšleném vzorci..

Moje partnerka se graciézně usadila a lehce pronesla: „Smím tě pozvat na šálek čaje?“

Nevěřícně jsem na ni zíral, stále se usmívala, pak jsem pochopil. Krátké okouzlení docela vyprchalo.

„Ne, ne,“ odbyl jsem ji nevlídně, „to myslíš společně přijímat potravu? Ale to je přece barbarské, to jsou mravy jeskynního člověka, ještě nikdy jsem ne… To bychom potom mohli společně i do sanitárního prostoru…“

Klidně se na mě usmála, a já jsem pochopil, že odzbrojení není tím nejvhodnějším naladěním na noc. Nepřipadlo mi zatěžko se uklidnit. Její pohled neprozrazoval ani pocit viny, ani údiv nad mou hektickou reakcí.

„Žádný příjem potravy, jen šálek čaje, čistý požitek, pokud ti smím nabídnout…“

Donutil mě její spíš přikazující než prosící pohled, opatrně jsem se posadil naproti ní. Za normálních okolností bych ji měl už dávno obejmout, něco tady neklapalo. Podala mi umně vyřezávanou dřevěnou mističku s vroucí, aromaticky vonící tekutinou, nepromluvila při tom ani slova. Podíval jsem se na ni, ochutnal čaj a upil první malý doušek. Připadalo mi, jako kdyby v pozadí tiše hrála nějaká jemná hudba.

„Co děláš?“ zeptala se.

V hlase se dal postřehnout cizí přízvuk. Pochopitelně mluvila bazikem, naší mateřštinou, pocházející z jednoho počítačového jazyka, ale její přízvuk zněl nezvykle. Bylo to logické, každá megalopole má svůj vlastní přízvuk, přestěhoval jsem se, tak je to jasné. Opatrně jsem odpověděl na její podivnou otázku. Ještě nikdo se nikdy na mou práci nevyptával, bylo to nezvyklé, takřka nevhodné. Z očí do očí se přece nekonverzuje, k čemu by pak byly videokanály? A proč musíme nejdřív vypít šálek čaje, i když chutná docela dobře, koneckonců chtěla partnera, takže nemá žádný důvod pro okolky.

Vyprázdnili jsme šálky, cítil jsem se lehce a povzneseně. Možná doopravdy trochu víc než lehce a povzneseně, ale to jsem už nepozoroval. Zdvihla se a přešli jsme k vrstvě pestrých polštářů a přikrývek Jas osvětlovacích balónů se ještě o poznání přitlumil. Sáhl jsem po ní, pocítil teplo jejího těla. Neuvěřitelně lehce, téměř bez mého přičinění sklouzl pásek, který přidržoval lehkou tkaninu. Ruka mi klouzala po jejím hebkém těle – zarazila se pod levým prsem Rozeznal jsem jemné tetování – draka Ying. Zaraženě jsem pohlédl do jejího usmívajícího se obličeje.

„Co je to, co to máš, něco tak barbarského…“

Její temné oči zářily nezměrnou hrdostí: „Já jsem drak.“

Nic jsem nechápal, díval jsem se na ni, nevěřícně jsem vrtěl hlavou, kupodivu jsem jaksi nebyl s to jasně uvažovat.

„Jsem drak, to znamená, že nežiju ze dne na den, mám před sebou cíl a já ho dosáhnu!“

Znělo to skoro vzdorovitě, až jsem se musel usmát. „Nesmysl, co je to cíl, žijeme pro sebe, když něco chceme, můžeme to udělat…“

Ach co, neležel jsem vedle ní, abych tu mluvil, věděl jsem o něčem lepším. A přece – ta zvláštnost, cizota jen zvyšovala její půvab, nebyla to prostě jakákoliv partnerka, zůstával jsem připraven na nejrůznější překvapení – a opravdu…

Vyčerpán jsem usnul.

Probudil jsem se tím, že mnou třásla. Otevřel jsem oči, zasténal cosi nesrozumitelného, ničemu jsem nerozuměl, nic jsem neviděl. Všude kolem temno, ale to jsem už měl oči otevřené.

„Vidíš to, vidíš,“ zněl mi v uších její hlas.

Napřímil jsem se a odtáhl její ruce, protože čas na lásku byl pryč. V apartmá vládla temnota, a co víc, kromě našeho dechu, mimo úderů našich srdcí a škrábání pod stropem, jsem nezaslechl jediný zvuk.

„Světlo!“ vykřikl jsem do tmy. Jenomže akustická kontrola nereagovala. I kdyby vysadil počítač apartmá, museli bychom slyšet přinejmenším tichounké bzučení, které prochvívá celou megalopolí, ono věčné bzučení velkého systému. Jenomže nic. Dokonce ani pravidelné nafukování klimatizace. Vzduch byl stojatě vydýchaný. Náhle jsem si uvědomil, v jakém jsme nebezpečí – systém vysadil, zanikl, systém nebo přinejmenším jeho převážná část, protože jinak by s velkým rámusením nastoupili automatičtí opraváři. Ne, já jsem rozhodně netoužil udusit se v tomhle těsném apartmá kdesi v hlubinách systému! Vyskočil jsem, proběhl asi tak tři kroky, zakopl o jeden z těch pitomých polštářů, natáhl se jak široký, tak dlouhý, chtěl jsem vstát…

„Jen žádnou paniku, prosím tě, nedělej paniku, už takhle se bojím ažaž.“

Vzpamatoval jsem se a jednu chvíli jsem dokonce pociťoval cosi jako nutnost ji utěšovat, zachraňovat ji – a dokonce i cosi jako dostatek sil k něčemu takovému. Nesmysl! Selhání systému znamená, že zemřeme. Nevyhnutelně.

Ale ona řekla: „Musíme odtud, musíme to zkusit.“

Moje oči mezitím přivykly temnotě, zaznamenávaly i ten nejmenší záblesk světla: matně světélkující zelenavé záření stěn. Zamířili jsme k páternosteru, ale ten se pochopitelně nepohnul ani o milimetr. Jako blázen jsem mačkal knoflíky na ovládači, bezvýsledně. Tloukl jsem pěstmi do stěn, okamžitě jsem se rozpomněl na onoho amokistu, bylo to dokonale neúčelné vydávání vlastní energie. Vzduch se zdál vydýchaný a tak hustý, že by se dal krájet. Ovšem to bylo jen zdání, protože apartmá bylo dost prostorné, aby nám poskytlo možnost prodýchávat se mnoha bezvýchodnými hodinami. Pro mě samotného by to znamenalo dvojnásobnou dávku. Přestože jsem rozený samotář, a proti zdravému rozumu jsem byl rád, že v agónii nebudu sám. Možná jen proto, že nebude tak dlouhá. Běžel jsem do sanitárního prostoru, z kohoutků neukápla ani kapka vody, okamžitě jsem pocítil, že mám žízeň Nic se nedalo otevřít, uklidit, odstranit.

„Možná, že jsme poslední lidi,“ pronesla pomalu, „možná, že všichni ostatní už dávno pomřeli.“

„Nesmysl,“ zakřikl jsem ji. „Nesmysl!“ a opět jsem mačkal tlačítka. „Mluvil jsem před pár hodinami s jedním ze Sonnyů.“

„Představa.“

Vyvedla mě na okamžik z míry, i ten amokista předtím mohl být jen iluze, ale: „Před takovými sto hodinami jsem se vyspal s jednou partnerkou, to nebyla žádná představa, to rozhodně ne.“

„Určitě robotka,“ namítla, „nebo snad chceš tvrdit, že bys poznal rozdíl?“

„Jaký rozdíl?“ vykoktal jsem zaraženě, o robotkách jsem ještě nikdy neslyšel.

„Psýcha, lidské reakce, cil…“

Teď jsem jí rozuměl docela jinak: „Tak to já jsem potom asi taky robot, co?“

„Ne, ne,“ odmítla, „roboti se docela určitě takhle nerozčilují, bezdůvodně nekřičí, určitě by klidně přijali svůj osud a nepokoušeli se hledat neexistující východisko.“

Jak nelogické, jako kdyby nebylo možné simulovat všechny lidské reakce! Ale nechal jsem ji při tom Přestal jsem si dál rozdírat ruce do krve na pevně uzavřených západkách odpadové šachty. „Prosím, pro mě za mě se tu můžeš uvnitř docela klidně udusit, já ti v tom nebráním.“

„Promiň,“ řekla, „já jsem to tak nemyslela“ Její hlas mě přiměl k tomu, že jsem svůj vztek vypustil de vydýchaného vzduchu.

Systematicky jsme oťukávali stěny kolem dokola, pracovali jsme bok po boku, s pevně stisknutými zuby, snažili jsme se neuvažovat o tom, co by nás čekalo po osvobození z tohoto prvního těsného vězení: mrtvé, prázdné chodby, labyrint ve tmě, bloudit stovky kilometrů kolem dokola, až bychom padli hladem nebo vysílením. Puch rozkladu, a i kdyby existoval východ na povrch Země, na střechu megalopole – co pak, byli bychom schopni tam přežít? V pustině z oceli a betonu? Byl zpečetěn osud náš, osud lidstva. A přitom byl systém obrněn vůči jakémukoliv defektu, sám sebe opravoval, kontroloval, předcházel zemětřesení, dokonce ostřeloval příliš těžké meteory atomovými raketami dřív, než stačily proniknout do zemské atmosféry. Že by měl zaniknout tento geniální výrobek lidských rukou? Nemohl jsem tomu uvěřit, fungoval už tisíce let bez sebemenší chybičky. Ale musel jsem to přijmout; fakt zůstal faktem. Vykřičel jsem ze sebe zklamání nad celým systémem, až se moje partnerka celá schoulila

Potom zašeptala: „Já to tušila, vždycky jsem se toho bála. Zhroucení. Zástavy strojů. Nekontroluje je už žádný člověk, nepřezkušuje, nevyhledává chybné cílové funkce, které neodstraní žádná sebeoprava. Důvěrně známé bzučení systému je všecky ukolébalo, tedy skoro všecky, do iluzorní jistoty. Teď to přišlo. Příliš brzy. Příliš předčasně. Už jsme to nestačili.“

„Co kdo nestačil?“ zeptal jsem se udiveně. Byla pro mě stále větší hádankou.

„My, my draci. Chtěli jsme ven z téhle mašiny, chtěli jsme se postavit na vlastní nohy, sami usměrňovat vlastní život, ne si se systémem hrát, a být přitom jeho míčem. Chtěli jsme nastoupit novou cestu pro lidstvo, pryč ze Země. Začít nový život na Ganymédu. Už jen pár let, V historii lidstva pouhou vteřinu, příliš pozdě…“

„Ještě před pár hodinami bych tě měl za docela bláznivou,“ přiznal jsem, „určitě bych před tebou utekl jako před tím amokistou.“

„Já vím,“ řekla dutě, „stroj si formuje své obyvatele. Máš to tu přece tak pohodlné, jen zavoláš a už dostaneš všecko, co potřebuješ. Až na vlastní vůli, vlastní myšlenky. A pokud bys přece jen jednou…, tak se rozeběhneš hlavou proti umělotině.“

Nával vyčerpanosti mi podlomil kolena, nebyl jsem zvyklý vydávat energii tak dlouho a tak koncentrovaně, a záklopka držela a držela. Lehl jsem si a hluboce a těžce jsem oddychoval. Naklonila se nade mě a zeptala se: „Jak se jmenuješ?“

Mechanicky jsem odpověděl: „Můj identifikační kód je…“ Spolkl jsem konec, už jsem ji trochu znal, a tak jsem se obratem zeptal: „Snad nemyslíš opravdové jméno?“

„No ano,“ potvrdila s bezdůvodnou radostí.

„Ale vždyť víš, že žádná jména neexistují už strašně dlouho, nepostačovala k tomu, aby se mohli lidé rozlišovat, identifikovat.“

„No a?“ řekla ona, „to přece není moje starost.“

Dotkl jsem se prstem jejího levého ňadra, jen kousek od draka. „Ty sis už dala jméno, že?“

„Li.“

„Cože? – Ach tak.“

„Můžeš si také nějaké vybrat.“

„Bláznivá hra,“ řekl jsem, „nač potřebuju ještě nějaké jméno, pokud nějaké vůbec potřebuju.“

Byl jsem dočista bezradný. Ještě nikdy jsem nemusel řešit podobnou situaci. Anachronismus. Není divu, tváří v tvář jisté smrti… Přemýšlet o jménu, nesmysl!

Znovu jsem se vzchopil, vysoukal se vzhůru. Lepší je zahynout vyčerpáním, než se udusit zoufalstvím. „Zaber taky,“ řekl jsem, „zkusíme to podlahou.“

Ležel tu ještě koberec, a tak jsme ho srolovali ke straně. Podlaha byla zcela hladká, bez jediné štěrbiny, dokonce i na místech, kde by se měly vynořovat kusy nábytku. Možná, že by se nám to mohlo povést stropem? Jiné možnosti nebyly, zkusili jsme už všecko. Kdesi v blízkosti stěny měl být přívod vzduchu. Požádal jsem ji, aby mi vylezla na ramena. Pomalu jsem se napřimoval v kolenou.

„Mám to,“ řekla, „mřížka.“

Slyšel jsem, jak se její prsty zachytily, váha na mých ramenou povolila – a najednou byla dvojnásobná. Těsně před nosem mi proletěl k podlaze jakýsi podlouhlý předmět. Byla to ona mřížka.

„Víc nedokážu,“ ozvalo se nade mnou, „leda že bychom se vyměnili.“

Zasmál jsem se. „Ale já jsem na tebe přece jen příliš těžký.“

„Pf,“ ona na to, „předtím jsem tě taky udržela.“

„Tak dobře.“

Nechal jsem ji sklouznout dolů a opatrně jsem se jí postavil na ramena. Vyrovnávala se do výšky, jako kdybych byl peříčko, ale já jsem si už pozvolna na její podivnosti zvykl. Větrací otvor měl rozměr padesáti centimetrů na metr. Ohmatával jsem ho konečky prstů, kdesi jsem se zachytil jakési tyče a zatáhl za ni ze všech sil. Prohnula se, proč by také měla být nějak pevná, kdesi přede mnou to prasklo.

„Pozor!“ zařval jsem a už jsem se snášel i s několika čtverečními metry stropu. Střepina plastu mi způsobila bolestivou ránu na levém předloktí Olízl jsem si ránu, naštěstí to nebylo nic víc než stržená kůže. Zaťal jsem zuby. Bolesti tohoto druhu mi byly téměř naprosto cizí

Ovázala mi ránu svým páskem, řekla: „Bolí to moc? Brzy to bude dobré.“ Pronášela ta slova jakoby sama k sobě.

„Ale dračí děvčátko,“ uklidňoval jsem ji a sám sobě jsem si přitom připadal jaksi podivně, „vůbec to nebolí, a kromě toho, co teď znamená jedno škrábnutí?“

„Dostaneme se z toho,“ řekla pevně. Cár plastu visel od stropu téměř až k zemi. „Jako žebřík,“ zhodnotila, „zkusím to.“ Obratně a opatrně šplhala vzhůru „Tady je větrací šachta – dokážeme to, dokážeme to.“ Hlas zněl jásavě. „Pojď za mnou, pojď za mnou.“ Byla už opět po mém boku. „Šachtou se přece nějak musíme dostat někam ven.“

Zdvihl jsem se a zaťal pěst proti bolesti. „V pořádku, už jdu.“ V tom okamžiku vydechla ze šachty vlna horkého vzduchu a kolem nás explodovala záplava oslnivého světla – systém se opravil. Vše opět fungovalo se strojovou samozřejmostí.

„Žijeme,“ zašeptala a přitiskla se mi k hrudi, „pro tentokrát jsme to přežili.“

Pochopil jsem, co měla na mysli; systém se ještě zcela nezhroutil. Jenže když se to stalo jednou, může se to kdykoli znovu opakovat. Každou vteřinou se vzduch pročišťoval, na celou událost upomínal jen stržený kus stropu a rozházené polštáře.

Oči mě pálily, ze zvyku jsem okamžitě zaujal náležitou třímetrovou potkávací vzdálenost mezi dvěma lidmi. Přistoupila opět zcela blízko ke mně. Ze by chtěla po tom všem, po celém tomhle vzrušení ještě jednu noc? Nedokázal jsem, jak si žádalo moje vychování, odstrčit ji na příslušnou vzdálenost. Cítil jsem se v její nepatřičné blízkosti nesvůj – co si s ní mám počít? – a zároveň i dobře – protože jsem cítil ji.

Podívala se mi pevně do očí. „Máme ještě šanci, musíme si pospíšit, kdo ví, jestli systém příští výpadek vydrží. Pomůžeš nám, drakům, osamostatnit se, postavit se na vlastní nohy? Potřebujeme labyrintologa, a já už nechci zůstat sama.“

Jako blesk mě zasáhlo poznání. „No tohle! Ne! Karty se odkryly! Ten výpadek jste naplánovali, naprogramovali!“

Odstrčil jsem ji od sebe, až mě zabolelo v ruce, a ona padla do změti polštářů.

„Ano,“ potvrdila a vyprošťovala se přitom z polštářů. „Přiznávám, ale jak jinak bych tě mohla přesvědčit? Systém je poškozený, starý, zkažený, věř mi! A já tě potřebuju, cožpak věříš tomu, že tohle byla pro mě jenom hra? My, draci, tě potřebujeme… Cožpak ses doopravdy nechal tak naprosto předělat, zmanipulovat, že to sám nevidíš?“

Byl jsem hotov s ní i s draky. „Zbláznili jste se!“ křičel jsem. „Jste šílení, monomanističtí, paranoidní, šílení.“ Všecko, co jsem znal o starém člověku, mi teď naskakovalo jako na povel. „Trpíte klaustrofobií, nedokážete to už v systému vydržet, svazuje vás to, nechápete jeho možnosti, musíte mít pořád kolem sebe lidi, pokud možno pořád se někoho dotýkat…“ Z této představy se mi málem udělalo špatně. „Ty, ty si přeješ se mnou mít soukromý vztah, je to tak?“ Nepotřeboval jsem se ani ptát, viděl jsem jí odpověď na očích, znal jsem ji předem. Jen pryč, jen pryč odtud, pryč odtud!

Vyběhl jsem na chodbu, rozběhl se libovolným směrem, utíkal jsem před přívalem svých myšlenek: Soukromé vztahy! Ty, které tak nesmyslně zkomplikovaly tehdejší společnost, učinily ji nepřehlednou, nezvladatelnou, které okradly člověka o klid, pokud mu vůbec nepřinesly neštěstí… Utíkal jsem, jako kdyby mi šlo pořád ještě o život. Zákony sociální stochastiky se mohly plně uplatnit pouze v atomizované společnosti. Ti draci, ti draci si dali za cíl přivodit zkázu systému. Jestliže někdy dojde k nějaké katastrofě, tak jenom kvůli nim. Vyčerpáním jsem se zastavil.

Apartmá přede mnou bylo volné, vstoupil jsem, štítivě jsem strhl pásek z poranění, osprchoval se.

Pot pekelně pálil v otevřené ráně, automat mi ji promptně ošetřil, foukl na ni pudr, který okamžitě zmírnil bolest, ale sotva jsem to postřehl, tak jsem byl stále ještě vzrušený, tak bez sebe. Museli mě vyšpehovat, museli uvěřit, že ve mně najdou labyrintologa, kterého potřebují, možná že si předem vypočetli i moje reakce. Ale ne, přepočetli se, byl jsem chytřejší, než si mysleli, prokoukl jsem je. Se mnou ne, draci, se mnou tedy ne!

Pomalu jsem se uklidňoval, vylovil jsem koncentrát, lehl si a vyžádal svůj oblíbený environment. Jako obrovský zářící balón se přede mnou zjevil Jupiter, zazářila Velká rudá skvrna, obklopená zelenavými pásy jižního mírného a jižního rovníkového proudění. Pode mnou se rozkládala skalnatá rovina Ganyméda.

Ganyméd!!! Nikdy bych se na něj ve skutečnosti nedostal, kdyby… Dokonce tedy i tohle vyčenichali. Ganyméd. Pořád jen snít o dálkách? Jak museli znát mé reakce, opravdu jsem je prokoukl? Nebo jsem je měl prohlédnout, abych se mohl svobodně rozhodnout? Skupina bláznů. Celý jsem se třásl, jen jsem si na to vzpomněl, jaké překvapení by mě bývalo čekalo. Průlom ze systému – to by se ještě dalo uskutečnit, kosmický let, ale potom: Vidět pořád stejné obličeje, den za dnem, hodinu za hodinou, společně jíst a mluvit, mluvit, mluvit… Lidské výpary…, už nikdy víc klid, logický chlad systému. Ten skok by byl příliš veliký. Nedokázal bych to vydržet. A přece, Jupiter a Ganyméd a… Co to má znamenat! Sny se do skutečnosti nehodí.

Možná, možná že pro mě celé tohle dobrodružství zaranžoval systém, koneckonců jsem přece pořád chtěl změny.

Přípravek začal účinkovat, usnul jsem, obklopen tichým, sotva postřehnutelným, všudypřítomným bzučením systému.

Wolfgang Kellner

TRAGISTROFA

I. Problém

Naši zprávu přijali. Padala při tom spousta „díky moc“ a „rychlá práce“ a „vytáhli jste se, mládenci“. Tedy, dokud si nepřečetli co v ní je.

A potom?

Výsledek našeho šetření ututlali a ve vší tichosti na to nasadili jinou komisi. Ale o tom, co vlastně vypátrala, se v životě nikdo nedozvěděl ani ň.

Když jsem se po letech hrabal v archívu, naše zpráva tam nebyla. Beze stopy zmizela! Byla to nejspíš svévole výboru, díky jíž nastala za nějaký čas éra nových proroků.

Spisovatelé a zakladatelé nových církví dávno zapomněli na terasy baalbecké, na tunguzský meteorit a na stavby Inků. Divem světa číslo jedna je od té doby tragistrofa RS 783,

Přesto by se ale nikdy nebyla rozpoutala ta odvážná, fantastická a mnohdy i směšná šeptanda, která vznikla a dosud vzniká kolem událostí na RS 783, kdyby naši zprávu náležitě zveřejnili. Jistě, výsledek našeho šetření byl otřesný. Ale byla to pravda! To, že člověk sám dík svému složitému duševnímu ustrojení zapříčinil, ne-li přímo zavinil tuhle tragistrofu, je stejně skutečné, jako jsou neskutečné všechny dohady. Všichni jsme vždycky hrozně nafoukaní, když jde o nějaký obecně lidský problém: prostě ho nechceme brát na vědomí.

Ale lidstvo má právo dozvědět se pravdu. Teď, po tolika letech, se na mě rozpomněli, a jestli bych prý nemohl. Alespoň zpaměti.

Zkusil jsem to.

II. Fakta

Kosmický dispečink zachytil přistávací signál RS 783 poprvé v nula hodin třicet sedm minut a tři sekundy vesmírného času. Službu konající dozorčí sáhl navyklým způsobem po služebním deníku, ale nenašel v něm žádný záznam o přiblížení téhle lodi k Zemi. A tak si kvůli ověření registračního čísla prozvonil centrálu a dozvěděl se, že se RS 783 vrací o devět set devadesát devět dní dřív. Loď by byla vlastně měla směřovat k svému pracovnímu cíli.

Protože se marně snažil navázat přímé spojení s posádkou, vyhlásil službu konající dozorčí poplach nejvyššího stupně a připravil všechno na nouzové přistání. Ale RS 783 se chovala jako obyčejná sonda bez posádky a dala se navést na přistávací dráhu bez potíží.

Zatažení lodě do doku proběhlo automaticky, s obvyklou přesností.

Při dodržení všech bezpečnostních předpisů a přísné zásady „ne-měnitelnosti objektu“ vstoupila záchranná četa do lodi nouzovým průlezem.

Všechny členy posádky našli mrtvé.

Hned nato utvořilo ústřední vedení kosmodromu komisi, skládající se z koordinátora, humanologa, defektologa a psychozofa, všichni patřili k osvědčeným pracovníkům kosmodromu.

III. Pravda

(Pokus o rekonstrukci případu podle zmizelé zprávy)

Mohutná, nablýskaná a nehybná RS 783 ležela mezi gravitačními kotvami v kosmickém doku. Čtyřem členům komise, z nichž každý se mohl vykázat značným počtem roků nalétaných ve vesmíru, připadala neškodná a jako každá druhá. Nebezpečí a mimořádné situace, vyžadující rychlou reakci, byly jejich denním chlebem. Teď ale, před hlavním vstupem do RS 783, pociťovali nepříjemné stahy mozkových buněk, které vnímavého člověka přepadají vždycky, když se ocitne tváří v tvář záhadným jevům.

Defektolog důkladně prověřil automatiku klimatizační komory. Povolil další postup, teprve když se zjistilo, že všechny funkce jsou bez závad, že tedy vzduch nemůže v žádném případě proniknout zevnitř ven a obráceně, a že v důsledku toho vnitřek lodi odpovídá zásadě „neměnitelnosti objektu“

Čtyři postavy ve sterilizovaných skafandrech vstoupily mlčky do komory a vyčkaly, až se odsaje pozemský vzduch a dovnitř vproudí vzduch z lodi

Protápali husím pochodem oválnou hlavní chodbou a zamířili neomylně k jídelně, ale před dveřmi se koordinátor zarazil.

„Tak dělej,“ zamumlal tlumeně zpod kukly psychozof. „Máš stejný osud jako všichni koordinátoři. Nepříjemná rozhodnutí si musí vzít na triko sami. To příjemné rozhodování přeberou klidně jejich spolupracovníci.“

„Tady není zrovna místo ani chvíle na vtipy,“ zavrčel koordinátor a odhodlaně otevřel přepážku.

Jídelna jako stovky jiných. Ani známky po temnotě vesmíru, jeho chladu a nekonečnosti. Mahagonové táflování, sice umělé, ale zato sterilnější a trvanlivější, a také stejně teplé jako pravé dřevo. Vědomě vytvořený kontrast ke kosmickému prostoru, aby se kosmonauti cítili ve svém volnu jako na Zemi.

Ale intimní zákoutí s měkkými křesílky už neplnila svou funkci. Ti, kdo si tu předtím nezávazně klábosili o všem možném, třeba i o práci, seděli kolem velkého kulatého stolu, zvráceni v konturových židlích. Každý ve své, speciálně upravené na jeho rozměry – ale ty už byly docela jiné.

„Vždyť jsou mumifikováni!“ vykřikl humanolog a přidržel se vedle stojícího kolegy.

Mrtví zírali strnule na stůl, byly to pouze kostry potažené kůží. Směr jejich pohledů vlastně naznačovaly jen hluboké oční důlky, protože mrtví už neměli bulvy.

„Muselo se to stát tady v jídelně,“ zašeptal koordinátor.

„No pěkně děkuju! Mně docela stačí podívat se jenom jednou.“ Bledý psychozof vyběhl z jídelny a ostatní ho rychle následovali. Jen defektolog se ještě chvíli zdržel. Když se potom i on objevil na chodbě, omlouval se. „Musel jsem se tam trochu porozhlédnout! Někdy je to hrozně důležité, protože se to člověku potom všechno v hlavě zmotá,“

„A já je musím ještě ke všemu vzít pod nůž,“ zasténal humanolog, křečovitě se snažící, aby se ovládl.

„Co naplat, mládenci,“ usoudil psychozof, ,,musíme to nějak překousnout. Alespoň tohle jim dlužíme. Jak dál, náčelníku?“ Podíval se tázavě na koordinátora, jehož útroby se ještě docela nezklidnily. To bylo pochopitelné, protože se, jak známo, velmi dobře znal s kosmogátorem z RS 783,

„Půjdeme to obhlídnout?“ zeptal se pro forma. Ale jeho oči říkaly, kdybych, se tak mohl pro dnešek někam vytratit. Naštěstí pro něho defektolog zaprotestoval.

„Teprve po důkladném stereografickém osnímkování a prozáření lodi. Měli bychom při tom pokud možno zachovat zásadu neměnitelnosti objektu.“

„Kdy si je mám odvézt?“ zeptal se přiškrceně humanolog.

„Jako první si oťukáme jídelnu,“ prohlásil defektolog.

„Myslím, že s tím budeme hotovi tak za dvě hodiny Posudek předložím zítra. Teda za předpokladu, že nenastanou nepředvídané komplikace.“

„Já bych měl mít pitvu do zítřka taky za sebou. Ještě dneska se do toho na pár hodin pustím,“ řekl humanolog „Při práci člověk snáz zapomíná.“

„Takže zítra.“ Koordinátorovi se zjevně ulevilo. „V deset?“

Ostatní přikývli.

„Tady v jídelně, dodal ještě

Psychozofovi se stáhl obličej, jako kdyby si kousl do medúzy na kyselo „Troufnete si na to, koordinátore? Ti mrtví tady budou s námi tak jako tak, a i mrtví mohou určitým způsobem promluvit.“

„V to taky doufám,“ odpověděl koordinátor. „Hlavně abychom jejich řeči porozuměli. Musíme se přenést přes to, co jsme viděli. Musíme to překousnout. Čím dřív, tím lip. A taky jsme jim to tak trochu dlužni. Takhle nějak jste to předtím přece říkal, ne?“

„Tak dobrá, náčelníku,“ přikývl psychozof.

Na druhý den se sešli přesně, jak se domluvili a jak se sluší a patří na pracovníky kosmodromu. Místnost, nyní už sterilizovaná a uklizená, byla jako jakákoli jídelna na jiné kosmické lodi. Nic nepřipomínalo přízračnou poradu vysušených kostlivců. O zbytek se postaral časový odstup, a tak všichni pociťovali jen slabší či silnější mrazení v zádech, podle toho, jak byl kdo citlivý. Všichni se s okázalou suverenitou usadili v konturových elastických židlích. Jen psychozof lehce otřel plastový potah, než se uvelebil.

„Máte vypracované zprávy?“ zahájil koordinátor otázkou.

Defektolog samolibě přikývl a vytáhl napěchovanou slohu.

Skoro dvě hodiny analyzoval kdejaký šroubek, hřebík, nýt, každičký kus plechu, kdejakou laťku, armaturu, všechno měl pečlivě rozškatulkované na předměty kovové, plastově nebo z jiných materiálů. Byla to dovedně sepsaná zpráva, na tak krátkou dobu to byl obrovský výkon. Ale stále znovu a znovu zaznívala stručná formulka: „Bez závad!“

Bez závad shledal mahagonovou imitaci v jídelně, poplašné zařízení pro hvězdné záření na venkovním jeřábu i uzavřený obvod hlavního palubního počítače.

Bez závad… bez závad… bez závad…

Když už se humanologovi zavíraly oči, koordinátor defektologa přerušil. Rozplýval se nad čistou a bezchybnou prací defektologů, a vzhledem k tomu, že se přítomní zrovna dvakrát v technice nevyznali, navrhl, aby se upustilo od dalšího čtení zprávy. Chtěl znát jen odpovědi na dvě otázky.

„Za prvé: našli jste něco ‚se závadou‘? Za druhé: jaký je celkový stav lodi?“

„Jak je libo,“ odpověděl defektolog uraženě. „Za prvé: byla zjištěna závada při analýze vzduchu na palubě. Nepatrně zvýšený podíl ozónu. Za druhé: celkový stav lodi byl bezvadný. Mohli bychom okamžitě odstartovat do vesmíru.“

Zavřel slohu, rozvalil se v konturové elastické židli a upřel pohled do prázdna.

„Díky,“ řekl koordinátor s okázalou vlídností. Znal své kolegy jako své boty. „Jinak nic mimořádného?“

„Pokud vím, tak ne, teda, jestli vám připadá něco zvláštního na prázdném kyslíkovém zásobníku v jídelně.“

„Prázdný kyslíkový zásobník?“ Humanolog sebou trhl.

Defektolog ukázal do rohu, v němž se skutečně povaloval kulatý kontejner na zkapalněný kyslík. Usmál se. „V naší branži nutně potřebujeme přesnou pozorovací schopnost a vizuální paměť. Všiml jsem si toho už včera, když jsem to tu obhlížel.“

„Co je s ním?“ dotíral na něho koordinátor.

„Bez závad!“

„Až na to, že je prázdný!“

„Prázdný, prázdný! To snad není na palubě kosmické lodi nic, neobvyklého. K čemu všemu kosmonauti nepotřebují kyslík!“

„V první řadě snad k dýchání!“

Koordinátor se na psychozofa vyčítavě podíval. Ten zdvihl obě ruce a pak je zase spustil.

„Navrhuju,“ pokračoval koordinátor, „abychom si, dřív než si to tady pro informaci ještě jednou prohlédneme a projdeme lodní deník, poslechli pitevní protokol. Nebo je u vás taky všechno ‚bez závad‘?“

„Bohužel ano.“

„Vzali jste v úvahu zvýšený podíl ozónu?“

„O tom jsme přece nevěděli, ale s exitem našich kolegů to nemůže mít nic společného. O3 životní funkce spíše stimuluje, než ochromuje.

Stručně řečeno: nevíme nic…!

Nemusím vám snad vykládat o vysoké úrovni našich vyšetřovacích metod. Dnešní humanomedicína by byla schopná zjistit příčinu smrti, kdyby ji způsobila jedna jediná molekula jedu, co povídám molekula, jeden jediný mrňavý atom. Ale v tomto případě… nic. Byli… promiňte… zdraví jako málokdo z nás. Všechny orgány, nebo spíš to, co z nich ještě zbylo… co je člověk bez vody… V každém případě nemohu než se připojit ke kolegovi defektologovi. Všechno je bez závad.“

„Trochu málo,“ zažbrblal psychozof.

„Ne tak zhurta!“ mávl humanolog odmítavě rukou. „Jedno víme, a není to pro objasnění případu zrovna málo. Známe přesné datum jejich smrti! Posádka zemřela pětašedesátý den letu! Zjistili jsme to pomocí radioaktivního testu.“

Nadýmal se pýchou jako páv.

Psychozof si decentně odkašlal. „Poněkud nepřesné.“

„Říkáte nepřesné?“

Psychozof přikývl. „Co je nám platný den. My potřebujeme hodinu. Přesný okamžik jejich smrti!“

„Poslyšte!“ vypěnil humanolog. „Jsme rádi, že známe den. Je to důkaz vysoké úrovně naší vědy. Vy po nás chcete nemožné. Nemožné!“

„Pro vás! Protože se hrabete jenom v tělech! Ale našinec aby se piplal s něčím, co se nedá nahmatat. Předmětem zkoumání je duše, jak se tomu lidově a docela prakticky říká. Učíme se vmyslet se do lidí a do situace.“

„Tak to byste se uměl vmyslet i do mumie?“ Humanolog se na psychozof a výsměšně podíval.

„Třeba do mumie, když to musí být!“ Psychozof se rozhlédl po ostatních. „Jestli dovolíte, předvedu vám to na jednom pokusu.“

Nikdo neměl námitky.

„Všichni máte přece v živé paměti ten otřesný obrázek.“

„Ten snad nikdo z nás nezapomene,“ namítl koordinátor. „Nebo vy snad ano?“

„Mládenci, přece se nebudete žinýrovat…“

Psychozof souhlasně přikývl. „Takže: rozesadíme se přesně tak, jak seděli oni. Prosím vás, berte to jenom jako pokus…“

Všichni se s ohromujícím sebeovládáním podrobili psychozofově prosbě. Ten šel příkladem a posadil se jako první.

Bylo to v podstatě tak jednoduché! Stačilo jen se rozvalit v konturových židlích a superelastik se ihned jemně ovinul kolem každé obliny jejich těl, kolem každičkého záhybu jejich obleků a vyvolal pocit naprostého uvolnění. Nepatrné rozdíly mezi jejich tělesnými rozměry a mírami bývalých uživatelů se při tom daly sotva postřehnout.

„Osm lidí se posadilo kolem kulatého stolu. Proč? Aby tu zahnali dlouhou chvíli? Prozatím předpokládejme tohle.

Ale pak by se byl jeden naklonil ke svému sousedovi, druhý by si třeba vykládal pasiáns a třetí, dejme tomu, vyšíval, nebo co se tak většinou dělá ve volném čase. Nic takového jsme nenašli. Všichni do jednoho strnule čekali, až se něco stane, to je jasné.

Nesešli se, aby tu zaslouženě strávili svůj volný čas. Posadili se ke stolu zcela záměrně. Přesněji: muselo za tím být nějaké společné rozhodnutí nebo usnesení. Něco tím přece mysleli!

A je tu ještě druhý, mnohem poučnější postřeh, který to podtrhuje, takříkajíc dotvrzuje.

Co se stane, když lidi sedí kolem jednoho stolu a jeden z nich znenadání zemře? Vsadil bych se – promiňte –, že všichni vyskočí, aby se podívali, co se děje, nebo třeba aby pomohli, protože ještě nikdo neví určitě, co hrozného se stalo.“

„A co nám to má jako říct?“ zeptal se koordinátor.

„Vždyť je to jasné jako facka! Nikdo z nich nemohl zemřít dřív nebo později než druhý.‘

„Podle vás vydechli naposled ve stejné chvíli?“ zapochyboval humanolog.

„To by ale vypadalo, že se rozhodli zemřít současně! Nesouhlasím. To by přece bylo absurdní, neudržitelné ani jako teorie. Lidi neumírají úmyslně ve stejném okamžiku.“

„Byla by to nejnemožnější ze všech možností! Neměli bychom ji pro úplnost opomíjet,“ řekl psychozof. „Držme se ale pravděpodobnější varianty. Sešli se tu kvůli nějakému rozhodnutí, následkem kterého nastala smrt. O čemž posádka zřejmě neměla tušení.“

„Co když je smrt zastihla ve spánku?“ pokusil se o přijatelné vysvětlení defektolog.

„Porada se přece nesvolává kvůli tomu, aby se všichni mohli vyspat!“ Koordinátor rychle tenhle nápad odpálkoval, a věděl dobře proč. Porady byly přece jeho obor.

„Třeba zkoušeli nový uspávači prostředek,“ snažil se defektolog obhajovat svou tezi.

„Test na drogy byl ve všech případech ‚bez závad‘.“

„A co hypnóza?“ Defektolog se nemínil jen tak vzdát a všichni se v té chvíli podívali tázavě na psychozofa.

„Spánek vyvolaný hypnózou nemůže nikdy vést k exitu,“ prohlásil psychozof kategoricky. „A kdo by ho taky vyvolal? Ze by autosugesce? Nebo skupinová? Kdepak, v žádném případě je nikdo neuspal.“

„A co když ano,“ namítl koordinátor. Nikdo nemohl přeslechnout výsměšný tón v jeho hlasu. „Třeba to udělali mimozemšťani. To, co říkáte, je spíš téma pro nějaký ufonský spolek, než pro seriózní vyšetřovací komisi.“

„Snad se pánové uráčí a budou souhlasit alespoň s danými fakty,“ řekl psychozof. „Za prvé: došlo k tomu v pětašedesátém dnu, jak víme od kolegy humanologa. Za druhé: posádka se sešla z určité příčiny. Za třetí: zemřeli ve stejném okamžiku. Za čtvrté: byli mumifikováni!“

„Správně!“ ujelo koordinátorovi. „Proč byli vůbec mumifikováni?“

„To nevíme. Tady je humanologie bezmocná. Vyschli. Vysušenější už být nemůžou.“

„Ale vzduch na lodi byl normální,“ prohlásil defektolog. „Palubní computer funguje bezchybně i teď. Vlhkost vzduchu čtyřicet až šedesát procent v povolené toleranci. Jak by se tady mohlo něco vysušit?“

„No právě,“ dotvrzoval humanolog.

„Co třeba nějaké záření?“

Humanolog zavrtěl hlavou. „Neznáme žádné záření pozemského původu, které by způsobovalo mumifikaci.“

„Takže přece jenom mimozemské?“ Psychozof se samolibě usmál.

„Ale to by znamenalo,“ zauvažoval defektolog, „že mimozemšťani, kterým vděčíme za tohle záření, jsou agresivní“

„To je demagogie,“ vpadl do debaty koordinátor „Koneckonců naši filozofové nás učí, že pokud je cizí civilizace na tak vysokém stupni technického rozvoje, musí být mírumilovná Kdyby byli ve stadiu válek, dávno by se byli vyhladili sami, než by byli schopní vystoupit v interstelárním měřítku.“

„To je pouze analogický důkaz. Ten nám je houbelec platný,“ usoudil humanolog. „Existuje přece pověstné výjimka potvrzující pravidlo.“

Psychozof se teď cítil ve svém živlu. „Předpokládejme, že se u těch exoteristů vskutku jedná o výjimku, že nejspíš přežili, a navíc rozvinuli válečnou orientaci své antagonistické fáze. Pak se ale vnucuje otázka, čeho tím chtějí dosáhnout?‘ Musí být inteligentní, to je mimo vší pochybnost. Kdo vynalezne takové záření – které máme na mysli – ten musí být obdařen rozumem, nebo lépe řečeno inteligencí. Kdo však je inteligentní, tomu to myslí. V dobrém i zlém.“

„Šli po kosmické lodi?“

„Potřebovali získat výzkumná data o naší Zemi.“

„Možná byly na lodi suroviny, které oni nemají!“

Psychozof zavrtěl hlavou. „Při každé z uvedených možností by byli obsadili loď a nenechali ji letět zpátky na Zem.“

„Třeba jsou ještě na palubě,“ šeptl defektolog.

Koordinátor se energicky ujal slova. „Shrnu to! Za prvé: exoteristy můžeme vyloučit. Za druhé: dá se předpokládat záření neznámého původu. Za třetí: budeme pokračovat v práci, ale příčiny tragédie budeme hledat jen a jen v pozemské oblasti a v lidském faktoru.“

„Souhlasím,“ zamumlal psychozof. „Víme tedy, že vlastně nic nevíme. Pojďte, podíváme se do té kraksny, třeba najdeme příčinu tragistrofy.“

„Cože? Tragistrofa…?“

„Zvláštní, jak je tady vzorně uklizeno,“ poznamenal psychozof při obchůzce a defektolog to potvrdil. „Jak kdyby předem znali svůj konec a nechtěli zanechat špatný dojem.“

„Co se vám na tom nezdá?“ zeptal se koordinátor. „To je přece u kosmických posádek běžná záležitost. Jsou mimo jiné sestavovány také podle kategorií ‚pořádkumilovnost‘ a ‚čistotnost‘.“

Potom ale našli kousek fólie Ležel na pěnovém koberci uprostřed oválné hlavní chodby

„Tohle ale ve zprávě nebylo!“ Koordinátor se vyčítavě podíval la technika.

„Pak to tu ale nemohlo ležet.“‚

„Ala leží!“

„Přísahám, že jsme byli opatrní, jako bychom zacházeli s novo-rozeňátkem. Co říkám s novorozeňátkem? S ještě nenarozeným dítětem!“

Koordinátor zvedl fólii pinzetou. Byl to jen kousíček, asi tak pětkrát pět centimetrů, konečně nějaká známka nepořádku. „Obal od cukrátka!“‚ Zevrubně si prohlížel nález. Ostatní čekali se zatajeným dechem na výsledek šetření. Konečně nějaká stopa!

„Měl byste lip dohlížet na své lidi!“

Koordinátor strčil defektologovi fólii pod nos. Ten si přečetl datum výroby a neřekl ani popel

V první chvíli.

Pak ale vykoktal: „Ale to tady přece mohli nechat taky lidi od záchranné služby!“

„Ti mají určitě čas cucat bonbóny!“

„Vždycky se našli jedinci, co po sobě zanechali zbytečné stopy a zavedli vyšetřování nesprávným směrem.“ Psychozof se ušklíbl. „Buďme rádi, že na tom tentokrát bylo vytištěné datum – a dokonce čitelné.“

Pokračovali v obchůzce

Jako klícka byly i kóje členů posádky a nenašlo se nic, co by překračovalo běžné množství osobních věcí, které si každý kosmonaut bere s sebou.

„Žádné deníky?“ zeptal se koordinátor v páté kóji.

„Žádné,“ potvrdil defektolog.

„Deníky už dávno vyšly z módy,“ namítl psychozof.

„Já vím, já vím! Ale sem tam se najdou i nemoderní lidi.“

„Na palubě kosmické lodi? To sotva.“

„Moment, tady něco je,“ zvolal koordinátor. Kóje patřila bioložce Mödelaně, na nočním stolku stál maličký, umělecky opracovaný krystal.

Defektolog s raketovou rychlostí záhadu vysvětlil. „Volací krystal, který při natočení do světelného paprsku pod úhlem 38° ukáže obraz velitele. Uvedeno ve zprávě.“

„Ten obal od bonbónu ti pořád leží v hlavě, co?“ zeptal se koordinátor. „Smažme to. Nikdo není dokonalý.“

„Díky, koordinátore!“

Psychozof mezitím natočil krystal v daném úhlu a spatřil plastický portrét mrtvého velitele, S úsměvem na tváři. Rychle zase krystalem pootočil. „Ze by milostný románek na palubě kosmické lodi? Taky nic nového pod sluncem,“ zabručel.

Ale v lodní kuchyni našli druhý kontejner, který nebyl na svém místě.

„Je taky prázdný,“ prohlásil defektolog.

„Cože? Taky prázdný?“ Koordinátor na chvíli zadržel dech, Jako kdyby chtěl zásobníku konkurovat. Pak spustil: „Dva prázdné kontejnery, které nevisí v držácích. A tomu vy říkáte bez závad? Zdá se, že si neuvědomujete vážnost situace. Máme za úkol objasnit smrt osmi lidí, našich kolegů! Pracovníků kosmodromu.“

„Na každé lodi se najdou prázdné kyslíkové zásobníky,“ vypěnil defektolog. „To už jsem vysvětloval předtím v jídelně. Venuše ví, k čemu ten kyslík potřebovali a proč kontejnery hned nedoplnili.

Doposud nám prázdné kyslíkové zásobníky připadaly jako běžná věc.“

„V našem případě není běžné nic,“ zařval koordinátor.

„Nehádejte se, jsme přece na palubě!“ mírnil je psychozof.

Okamžitě uposlechli. Hádka na palubě kosmické lodi byla odjakživa a je i dnes považována za největší nectnost.

„Díky, psychozofe,“ řekl koordinátor a podal defektologovi ruku,

„Díky, koordinátore,“ řekl psychozof, „ale stejně je to zapeklitá věc Kam se člověk podívá, nikde žádná stopa.“

„Otázku spotřebovaného kyslíku zatím nechme stranou,“ rozhodl koordinátor.

„K dýchání ho každopádně nepotřebovali. Vnitřní oběh funguje bezvadně, jak můžeme konečně potvrdit sami. Co jsme na palubě, dýchá se nám nádherně. Takže nám zbývá ještě kokpit a palubní deník.“

V pilotní kabině to nevypadalo jinak než v ostatních místnostech. Čisťoučko, nikde ani smítko, jako by tu nikdy nikdo nebyl, palubní deník ležel podle předpisu v desetkrát jištěné schránce z pancéřovaného skla. Než po něm koordinátor sáhl, pohlédl tázavě na defektologa. „Taky bézet?“ Defektolog přikývl a koordinátor trojím hmátnutím odblokoval skříňku, popadl knihu a odvedl komisi zpátky do jídelny.

„Jediná naše naděje je palubní deník,“ řekl koordinátor a rozevřel ho. Skoro stejně slavnostně jako kdysi čerstvě vysvěcený kněz.

Přečetl jména členů posádky. Věk, počet odsloužených let a individuální letový úkol.

Pak následoval celkový letový úkol výpravy. Průzkum dráhy k Venuši v úseku H3-4, kde byly před nedávném objeveny úlomky asteroidů. Běžná rutina.

Potom: záznam o startu.

Dále první zápis: „Žádné mimořádné události.“

Dále: den za dnem monotónně se opakující zápisy – „žádné mimořádné události… žádné mimořádné události.“

Jednou se ale přece jen něco stalo: veliteli museli z pravé dlaně vyjmout střepinu.

„Prostě neměli pořádně do čeho píchnout,“ poznamenal humanolog, „když do deníku zanášeli takové maličkosti.“

„Jak už to tak při letech do vesmíru chodívá. K nehodám dochází jenom ve sci-fi literatuře,“ zabručel psychozof.

Teprve padesátý první den se udala příhoda hodná zaznamenání do palubního deníku.

Bylo v něm napsáno: „Nový stravovací automat, typ Stravomat 1-2-4, vykazuje poruchy. Odpojujeme ho a prozatím bereme jídlo z rezervy.“

Dva dny nato: „Stravomat 1-2-4 opraven defektologem Haroldem. Rezerva doplněna z vnitřního oběhu. Pro zjištění bezvadné funkce objednány mleté tresčí hlavy a dodány automatem ve výtečné kvalitě.“

„Proč zrovna mleté tresčí hlavy?“ divil se koordinátor.

„Pro automat je to největší fuška,“ vysvětloval defektolog.

„Přitom ten blaf chutná přímo odporně,“ prohodil psychozof.

Koordinátor se na něj znechuceně podíval. „Ale považují se za prvotřídní pochoutku.“

„Pak je to pro naše mrtvé kolegy příznačné ve dvojím smyslu,“ odpověděl psychozof.

„Jak to?“

„Nejobtížnější jídlo pro automat, to svědčí o smyslu pro přesnost. Nechutný žvanec jako lahůdka naproti tomu o zcela normálním, průměrném chování.“

„To je na mě moc složité,“ prohlásil koordinátor, pak zařval a zabodl ukazovák do palubního deníku. „Pětapadesátý den!“ Pateticky předčítal: „Příšerné. Fietanin objev nám všem dělá starosti. Přitom je to tak samozřejmé. Prostě jsme zapomněli.“

„Kdo byla Fietana?“

„Kuchařka,“ odpověděl koordinátor a četl dál. „Sedmapadesátý den: Boj je beznadějný. Už proti tomu nic nezmůžeme. Cosenly odmítá převzít zodpovědnost.“ Vzhlédl od knihy: „Cosenly byl humanolog a psychozof. Potom pokračoval: „Šedesátý den: Stydíme se za svou bezmocnost, ale není jiné cesty. Musíme se vrátit. Na Zemi nás vyléčí.“

„To odpovídá zapisovacímu přístroji letového kursu, který zaznamenal v šedesátém dnu obrátku,“ vložil se do hovoru defektolog.

Koordinátor listoval v deníku.

„Zase jako předtím,“ komentoval, „žádné mimořádné události. Přitom to bylo jenom pět dní před jejich…“ Upřeně se zadíval do palubního deníku a odmlčel se. Obličej mu zpopelavěl. „Od šedesátého pátého dne tu už není žádný zápis. Takže to tedy souhlasí.“ ‚

Humanolog by měl být na sebe vlastně pyšný. Ale ani zdání, sáhl po deníku, pro klid duše si ho prolétl, samozřejmě nadarmo.

„Dejte to sem,“ požádal ho psychozof a začal také listovat. Na stránce s posledním záznamem si spíš pro sebe zamumlal: „… šedesátý čtvrtý den… žádné mimořádné události…“ Obrátil stránku a zavrtěl hlavou. „Tady něco nehraje. Jestliže zemřeli šedesátý pátý den, navíc ve stejném okamžiku, a měli nějaký společný záměr, tak proč tu není o tom ani zmínka?“

„Protože velitel zapisuje do palubního deníku většinou až navečer.“

Psychozof přikývl. „A proto tedy, jak můžeme s jistotou předpokládat, jejich smrt nemá nic společného s tím jejich dýchánkem, na který se sešli v jídelně. Jsou to dvě různé události, které se jen čirou náhodou odehrály ve stejnou dobu, protože jinak… jinak by si to asi zapsali předem. Nezemřeli tedy záměrně, a ani nevěděli předem, že zemřou.“

Obrátil pár listů zpátky,

„Cosenly odmítá převzít zodpovědnost…,“ četl. „A tady: Na Zemi nás vyléčí. Takže to přece jenom byla asi nějaká nemoc.“

„Ale spíš psychická,“ odpálkoval humanolog okamžitě tuhle narážku. „Fyzickou nemoc bychom byli ihned diagnostikovali, i přes mumifikaci.“

„Vy se, máte. Rozřežete lidi, a když v nich nic nenahmatáte, tak jste z toho nádherně venku. Pak je to prostě psychická choroba

„Můžu snad za to?“

„Tak pro dnešek konec.“ Koordinátor se zvedl a zaklapl palubní deník. „Sejdeme se zase zítra. Tady!“

V noci měl koordinátor o čem rozjímat. Koneckonců odpovědnost měl jen a jen on. Dával si za vinu, že je všechno tak zamotané, a zároveň si našel výmluvu, protože ještě nikdy nebyl pověřen takovým úkolem. Jak měl vnést systém do téhle záležitosti, když neměl s takovýmhle případem dosud žádné zkušenosti.

Vzpomněl si, jak někde zaslechl, že zkušení vyšetřovatelé ještě jednou důkladně projdou všechny nashromážděné zprávy, když nemohou s případem hnout. Ale ze všech zpráv měl k dispozici zatím jen pitevní protokol a zprávu defektologa, a tou se zabýval zevrubně, přičemž úmyslně vynechával zlověstné a stereotypní „bez závad“, protože mu to šlo dost na nervy. Pokaždé to zabimbalo v jeho mozku jako úder do gongu.

Nepřišel na nic, čeho by se mohl chytit, takže bylo pochopitelné, když v myšlenkách uvízl u těch prázdných kontejnerů s kyslíkem, jediné odchylky od normálu. Nejspíš neměly s případem nic společného. Nepovažoval ale za správné, že i je technolog označil přídomkem „bez závad“.

Samozřejmě bylo jasné, že na palubě kosmické lodi je kyslík zapotřebí každou chvíli. Je to sice vysvětlení, přesně odpovídající praxi, ale v tomhle zvláštním případě, dík jeho celkové záhadnosti, přinejmenším ledabylé. A k tomu zvýšený podíl O3. Dvě nesrovnalosti a v obou případech se do toho připletl kyslík. To stálo zřejmě víc než za úvahu.

Potom si koordinátor přečetl, že z rezervy bylo vydáno osmkrát osm porcí… Automaticky, podle samostatného příkazu computeru. Suroviny byly samozřejmě dodány, z vnitřního oběhu. To byla pro něho novinka, psalo se o tom až v závěru zprávy, kterou defektolog nedočetl. Chviličku uvažoval. Nic moc významného, konstatoval, to byl ten výpadek stravomatu. Teprve po třech dalších stránkách plných „bez závad“ mu něco blesklo hlavou a zalistoval zpátky.

„Osmkrát osm porcí,“ zamumlal. Stravomat byl mimo provoz od jedenapadesátého dne do třiapadesátého, takže by vlastně měla být řeč o třikrát osmi porcích.

Tedy dávky na tři dny, o kterých se také zmínil velitel v palubním deníku. Zcela zbytečně, protože palubní zapisovací přístroj registroval tyhle věci automaticky.

A teď najednou takový rozdíl!

V palubním deníku, zapsané lidskou rukou: tři dny. Palubní zapisovač, řízený počítačem, uváděl osm dní. Ty tři dny se daly vysvětlit. Zbývajících pět dnů bylo záhadou. Co když chtěli něco ututlat? To by vysvětlovalo ten zápis. Ale co to vlastně bylo?

„Blbost,“ řekl nahlas. Třídenní výpadek automatu se rovná třem dnům stravování z rezervy. Potom chybu udělal asi přece jen počítač. Ale odkdy se computer mýlí? Vždyť to je odvěké právo člověka.

Počkat! Pět dní? Šedesátý den udělali obrátku, šedesátý pátý den zemřeli.

Jediný možný závěr: Po obrátce se živili z rezervy, i když stravomat opět fungoval.

Zbytečně plýtvání, protože rezerva se tak jako tak doplňuje automaticky z vnitřního oběhu.

Tak proč jenom, zašeptal, proč. Mel pocit, že v odpovědi tkvi řešení celého případu. Unavený přemýšlením přece jen usnul a zdálo se mu o nepravidelně pracujícím vnitřním oběhu.

Na druhý den se ostatním svěřil se svým objevem a neopomněl při tom uštědřit defektologovi jedovatou výtku.

Ale ten se bránil. „Není nic neobvyklého, že se z rezervy odebírají suroviny. Doplňuje je palubní počítač. Tečka konec.“

„Tak?“ pronesl koordinátor s nebezpečným klidem. „A co ty kyslíkové kontejnery?“

„Nebyly napojeny na okruh. První visel prostě a jednoduše na držáku v kuchyni. Druhý stojí tamhle.“ Ukázal na prázdný zásobník.

„Tam může klidně vyrazit lodní okénko.“ Koordinátor bouchl pěstí do stolu, jehož plastová deska však ztlumila náraz. „A tomu ty říkáš ‚bez závad‘?“

„No prosím, najděte si tedy jiného defektologa,“ odpověděl navztekaně oslovený. „To se stává na každé kosmické lodi den co den. Ve spěchu se prázdný kontejner sice pověsí zpátky na místo, ale na okruh se napojí teprve při pravidelné prohlídce. Ten, kdo si chce hrát na šéfa takovéhle komise, by měl alespoň znát, jak to chodí na palubě kosmické lodi.“

„A ták!“ zařval koordinátor, což bylo vzhledem k zvukově izolačním stěnám zbytečným mrháním sil. „Pořád jenom slyším, že na palubě kosmické lodi je běžně všechno možné. Nakonec asi patří k běžným zvykům kosmické posádky posadit se do jídelny, společně umřít a potom vyschnout, co?“

Defektolog se rozmrzele zadíval na desku stolu.

„Seděli tady přece mrtví,“ pronesl ponuře a zajíkavě psychozof. „Viděli jsme je! Židle byly nedávno vystříkány dezinfekcí. Nemáme žádný racionální důvod k nějakým zábranám, ale zato na nás ulpívají emoce, a ty si z ratia nikdy nic nedělaly. Kdo sází jenom na rozum, má předem prohráno. Myslíme si, že jsme nad věcí To jsme celí my, lidé. Ale přesto to v nás pořád je. Protože jsme potlačili jakoukoli pietu, uniká teď pára z jiného ventilu. Nejlíp, když odsud vypadneme. Když nebude zbytí, tak se sem vrátíme, abychom vyšetřovali dál, nebo co já vím.“

Šli za ním beze slova a zabrali jednu zasedačku v hlavní budově,

„Mně kupříkladu nešla z hlavy tahle otázka,“ začal koordinátor, „proč se vlastně živili z rezervy, i když jídelní automat už fungoval?“

„A mně zase, jak mohla být posádka mumifikována v naprosto normální palubní atmosféře,“ prohlásil humanolog.

Dvě otázky a ani jedna odpověď

„Jestli můžu…?“ hlesl plaše defektolog. „Jsme sice odborníci, tedy já a moje skupina, ale existují specialisté, co se v určitých detailech přece jenom vyznají lip. Co když má odběr z rezervy nějakou souvislost se stravomatem? Měli bychom si sem pozvat nějakého experta?“

Komise souhlasila a expert se dostavil, hned jak ho zavolali Příkladná služba zákazníkům!

Ten člověk se dovnitř vedral s vervou a naprostou ležérností. Levou nohu měl ještě na prahu a už mlel svou říkánku:

„Naprogramuj mašinku jedna dva čtyři, a juž se ti vajíčka k snídani škvíří.

Jestli však na biftek zálusk máš, stačí, když pravou páčkou zahýbáš.

Řekneš-li si, dal bych si marmeládu, zatlač knoflík trošičku dozadu.

Tvoje ručičky ať v klidu odpočívají, vždyť naše stroječky všechno obstarají – kuk na strejdu!“

To „kuk na strejdu“ bylo osobní obohacení reklamního sloganu. Každá branže má své zvláštnůstky.

„Nejspíš vám není známo, proč jsme si vás sem pozvali, že?“

„Říkali mi, že kráčí o stravomat, o nejnovější model, tak jsem kopnul do vrtule a jsem tady.“

Koordinátor ho poučil o vážnosti případu. Chlapík zbledl a vykoktal něco na omluvu.

Nato se vydali do kuchyně kosmické lodi a tam se specialista věnoval automatu se vší seriózností, najednou to byl člověk ovládající svoje řemeslo i ve spánku.

Spustil automat, vyndal ze své montážní brašny trubičky, reakční sondy a zkoušečky, naplnil minianalyzátory jídly, která automat vyplivl, a za chvíli byl hotový.

„V zásadě se dá automat používat bez rizika, až na jednu nepatrnou vadu. Tak nepatrnou, že to nemohli vyšťárat ani vaši defektologové. Na to by byli museli mít naše báječně vymakané analyzátory…“

„… typ Any 27-4. Ty máme taky!“ skočil mu do řeči defektolog

„Ale my používáme typ Any 27-4/7, model chromatografu, vyvinutý speciálně pro naše automaty.“

„Jo tak!“

„Automat tu a tam zcela nepravidelně vyloučí jednu molekulu kyslíku navíc. Naprosto nezávadné, ale vzhledem k vašemu obtížnému úkolu…“ V té chvíli mu vysvětlili, že automat byl opravován.

„Opravovanej?“ užasl expert. „To bych si byl určitě všim.“

„Víme to ze zápisu v palubním deníku.“

„Pak teda musel to být prvotřídní machr. Po opravě není ani památky. Ovšem to vylučování kyslíku… víte co, vezmu si tu mašinku s sebou. Omrkneme si ji ještě jednou v naší laborce Souhlasíte?“

Čtyři členové komise zamyšleně odkráčeli zpátky do zasedačky. „Jestliže automat vylučoval kyslík,“ řekl koordinátor, „musel ho odněkud sebrat. Nejspíš ze zpracovávaných substancí. Protože jsme našli v kuchyni prázdný kontejner, je dost dobře možné, že kuchařka Fietana doplnila jeho obsahem chybějící množství.Vzpomeňte si na její osudový objev!“

Defektolog zavrtěl hlavou. „To by bylo sice hezké, ale chybějící množství se doplňuje samočinně, z vnitřního oběhu. Jinak by to přece nebyl žádný automat.“

„Kromě toho by to vysvětlovalo jenom jeden prázdný zásobník!“

„A co když se porouchal vnitřní oběh?“

„Vnitřní oběh je naprosto spolehlivě řízen palubním počítačem, a ten funguje bez závad. Na to dám krk.“

„Vnitřní oběh řídí počítač?“ zeptal se humanolog, jako by to bylo něco neslušného.

Ostatní se na něho zaraženě podívali. „To ví přece každé malé dítě!“

„Ale my jsme si toho nevšimli. Nikdo z nás! Byli jsme slepí jako koťata!“

„Nemohl byste nám to osvětlit trochu blíže?“ požádal ho koordinátor podezřele „zdvořilým tónem.

„Ale hrozně rád,“ prohlásil humanolog lehce sarkasticky. „Co udělá palubní computer, když nezaregistruje na lodi žádný život? Navodí sterilní prostředí a vypojí vnitřní oběh. Když zaregistruje znovu známky života, vnitřní oběh zapne! Prosté, leč geniální.“

„Tohle se dočtete v kdejaké učebnici,“ rozčilil se defektolog. „Já nevím, k čemu nám to je.“

„Třeba abychom se zamysleli nad dialektikou problému,“ řekl psychozof, „kolega má na mysli dialektický vztah mezi suchou, abstraktní znalostí z učebnic a z toho plynoucího dění na palubě lodi. Ve sterilním prostředí je extrémní sucho. Veškerá voda se vytratí jako pára nad hrncem.“

„Tak proto byli mumifikováni?“

Ticho jako v hrobě

Psychozof si spíše pro sebe rekonstruoval průběh toho, co se stalo „Zemřeli. Computer neregistruje žádný život. Přepíná na sterilní prostředí. Zakrátko dokonale dehydrují. Záchranný oddíl vnikne dovnitř Počítač přepne na normální atmosféru. Záchranáři uzavřou loď. Sterilní. Přijdeme my Normální. Odcházíme. Sterilní… přesně takhle to bylo.‘

„A tak je to i teď, když není na palubě ani živáčka.“

„A střídá se to tak rychle,“ doplnil ho defektolog, „že žádná živá bytost nemůže nikdy zažít sterilní prostředí. A mrtvého to přece už nezajímá.“

Sklíčeně se na sebe podívali.

„Nesmíme si to tak brát,“ hlesl koordinátor omluvně. „To se stane každému. Největší tajemství se často skrývají za těmi nejjednoduššími věcmi.“

„Tomu se říká gól do vlastní brány,“ zavtipkoval psychozof. „Člověk je a zůstane jednička.“ A když na něho ostatní vrhli vyčítavé pohledy, pokračoval „Lidský duch je těžkopádný. No a co? Snad se z toho nerozbrečíme.“

„Ale stejně náš to mělo trknout.“

„V podstatě to nic nevysvětluje. Přišli jsme jenom o jednu možnou stopu, protože nám to vůbec neodpovídá na otázku – proč zemřeli? Proč, proč…?“

„Uděláme si přestávku a půjdeme do kantýny,“ navrhl psychozof. V kantýně si objednal mleté tresčí hlavy.

„Myslel jsem, že mleté tresčí hlavy nemůžete ani cítit.“

„Na masové kuličky se mi sbíhají sliny mnohem víc, ale třeba dostanu inspiraci!“

Kolegové pozorně sledovali, jak žvýká mazlavé řasy. Psychozof pokrčil rameny. „Stejně je po nich sháňka jenom proto, že jsou zrovna v módě. Kdo si na nich pochutnává, musí být zvrhlík“

Humanolog si dal přinést recept na mleté tresčí hlavy, prostudoval ho a rovněž pokrčil rameny. „To musel splácat dohromady příšerně zhulákaný potápěč.“

Jedli bez chuti. Doba oběda se úděsně protáhla. Nikdo neměl odvahu pustit se znovu do jalové porady.

„Měl jste pravdu,“ prohodil koordinátor směrem k psychozofovi. „Je to opravdu tragistrofa. Tedy mám na mysli nás a naše dosavadní výsledky.“

Pak se z informačního pojítka ozval signál. Všichni se překotně vrhli k videofonu, kde se objevil expert na jídelní automaty a podával jim průběžnou zprávu ohledně příčiny poruchy stravomatu.

Funkční závadu způsobila malá, bohužel ještě mechanická páčka, třebaže neměla vliv na kvalitu jídel. „Při opravě páčky ale došlo k vedlejšímu poškození, tak bezvýznamnému, že se to v žádném případě neprojevuje na bezvadném chodu automatu. Ale vede to k dodatečnému vylučování kyslíku. K poškození došlo při opravě, protože zmíněná páčka je na nepřístupném místě. Šlendrián, to sebekriticky přiznáváme. Provedli jsme konstrukční změnu.

Od zítřka bude k dispozici nový Stravomat 1-2-5. Máte-li zájem…“

„Může vylučovaný kyslík snížit kvalitu jídel?“

Expert odpověděl záporně. „Stravomat 1-2-4, a od zítřka i Stravomat 1-2-5, byly přece vyvinuty vlastně jenom pro kosmické lodi. Automat si odebírá z vnitřního oběhu všechno, co potřebuje. To se týká všech ingrediencí, tedy i kyslíku.“

Komise se zamlkle odebrala do zasedačky.

Všichni viseli očima na koordinátorovi. Jako vždycky, když se něco nechtělo hnout z místa. Jako kdyby koordinátoři byli nadlidé. „A co ten ozón?“ předhodil otázku ostatním. „Odkud se bere? Jak vzniká?“

„No teda,“ odpověděl defektolog. „To se přece učí už na základní škole.“

„Ale v tvé zprávě se píše o zvýšeném podílu ozónu. Je to jediný fakt, který máme momentálně po ruce a který je ještě záhadou.“

Koordinátor navrhl, aby se pozeptali v Ústavu pro atomistiku, kde je pak ochotně přepojili na šéfatomika. Když uslyšel o kosmické lodi, vesmíru a záhadných úmrtích, poprosil o chvíli strpení, zmizel z obrazovky a za okamžik byl zpátky se slohou dokumentů. Zalistoval v nich, něco si pročetl a sdělil jim: „Je tu jeden senzační objev. Prozradím vám, o co jde, i když to ještě neprošlo oponentním řízením. Prosím vás tedy, abyste tuhle informaci brali s velkou rezervou.“

„Samozřejmě!“

„Díky!“

„Víte, co je to protonové záření? Ano? Dobrá! Potom jistě také víte, že se protonové záření dá mimo jiné prokázat na základě změn, které nastanou na ozařovaných objektech.

Před nedávném jsme objevili fotonové záření s podobnými vlastnostmi. Bohužel je nelze zatím vyrobit uměle, je tedy omezeno svým přirozeným výskytem, což nám ztěžuje výzkum, neboť se neobjevuje periodicky, nýbrž sporadicky, ba velmi zřídka. Říkám vám to proto, že jste mluvili o nevysvětlitelné záhadě.“

„Takže je to něco na způsob laseru?“ vpadl mu do řeči defektolog.

„To by bylo příliš krásné. Měli bychom se čeho chytit,“ odpověděl šéfatomik. „Zatím víme jen to, že se fotony podílejí na určitých, ještě ne zcela objasněných atomových reakcích.“

„Můžu položit jednu laickou otázku,“ spustil koordinátor a šéfatomik na něho povzbudivě kývl.

„Nemůže to být třeba jako při bouřce? Když se zablýskne, vytváří se ozón neboli O3, že?“

Energický protest z obrazovky. Atomik se nechal hodnou chvíli prosit, než se uvolil pro názornost připustit tohle přirovnání. A to jen pod podmínkou, že se jedná o čirou metaforu.

„Myslíte si, že je možné, aby tohle fotonové záření bylo mimozemského původu?“

„Dokud není nic prokázáno, je možné všechno.“

Rozhovor skončil a byli zase tam, kde předtím. Když se vrátili do zasedačky, psychozof kategoricky prohlásil: „Mimozemský původ jsme přece už jednou vyloučili. Osmičlenná posádka se neposadí ke kulatému stolu, aby se nechala usmrtit exoteristy pomocí nějakého záření. To přece není možné.“

„Tak si to ještě jednou shrneme,“ řekl koordinátor. „Ze závad známe, za prvé: porucha stravomatu, za druhé: nejasné poznámky v palubním deníku. Mám na mysli především větu, že Cosenly odmítá převzít zodpovědnost. Za třetí: dva prázdné kyslíkové kontejnery. Za čtvrté: návrat lodi. Za páté: od stejného dne odebírání stravy z rezervy, což je vlastně trojnásobný nesmysl, protože palubní computer doplňuje chybějící množství okamžitě z vnitřního oběhu.“

„Myslím, že to mámí“ vykřikl psychozof. „Proč si brali jídlo z rezervy, a ne z vnitřního oběhu?“

„Je to tak důležité?“

„Celou tu dobu!“

„Kdykoli jsme narazili na nějakou odchylku, ať už defektologickou, nebo humanologickou, brzy se ukázalo, že je to naprosto běžná věc. Když je tu. ale problém, který se nedá rozlousknout logikou a rozumem…“

„Tak už se konečně vymáčkněte!“

„Už jsem přece u toho! Dík poruše stravomatu objevili znovu dávno zapomenuté! Automat vyrábí jídla z vnitřního oběhu! Ale rezerva přece pochází ještě ze Země! Těm lidem se začalo stýskat!“

„To se stává všem. Vždycky. Všechny kosmické posádky se touží vrátit na Zem.“

„To ano,“ řekl psychozof, „až na to, že s rozdílnou intenzitou! Občas dochází k emocionálnímu výlevu. Známe to, když máme zlost, při předtuše slasti, u strachu ze selhání. Tak proč ne taky třeba při stesku po domově. Lidská duše je nevypočitatelná.“

„Nevím.“ Humanolog se tvářil skepticky. „To se může stát, zajisté, nerad bych se vám pletl do řemesla, ale stejně mi to nepřipadá logické. Na stesk neumře nikdo, kdo už je na cestě domů! Posádka měla před sebou už jen pětapadesát dní, což je směšně krátká doba vzhledem ke kosmickému letu trvajícímu celá desetiletí.“

„Krásná sofistika, jenom trochu moc vypočítaná na efekt. Já nemám na mysli stesk jako konečný činitel, ale jako počáteční impuls.“

Humanolog zaprotestoval. „Stejně tak by k tomu mohlo dojít, protože stravomat podává umělá jídla a z rezervy přichází přírodní potrava. Neboli… ále, co já vím.“

„Výborně, kolego! Na výtečnou!“ Psychozof vyskočil jako čertík z krabičky. „Umělé a přírodní! Mládenci, přece nejste tak natvrdlí! Rezerva pochází ze Země, je tedy přírodního původu. Stravomat si bere suroviny z vnitřního oběhu, dodává tedy syntetické výrobky.“

„Ale rezerva se přece zase doplňuje pouze z vnitřního oběhu. Přírodní produkty vystačí jen na určitou dobu.“

„A proto nám stačí jenom si ověřit, jestli oddělili materiál vrácený do rezervy z vnitřního oběhu od pozemských zásob.“ Psychozof se tázavě podíval na defektologa.

„Nejsme tady, abychom si brousili vtip,“ řekl defektolog. „Tohle v našem programu nebylo.“

„A proč taky,“ řekl kousavě koordinátor. „Šlo přece jenom o pár našich kolegů, kteří zemřeli za podivných okolností. Bez závad, samozřejmě.“

„Hned to prověřím.“ Defektolog opustil zasedací místnost.

„Já bych si taky někam odskočil,“ prohlásil humanolog, „člověk má vždycky optimálně využívat čas.“ A rovněž odešel.

Psychozof se za ním zadumaně podíval. Najednou zbledl jako stěna.

„To není možné, to by přece…“

„Co je?“ zeptal se koordinátor. „Leží vám ještě v žaludku ty řasy?“

„Kdyby jenom to!“

Vtom se vrátil defektolog. „To se mi snad jenom zdá! Je to tak. Vestavěli do automatického stohovače záklopku, která by se zablokovala, až by došla zásoba ze Země.“

„Tak, tak,“ řekl koordinátor. „A jak jste na to tak rychle přišel?“

„Docela jednoduše. Věděl jsem přece, co hledám.“

„Ale ve vaší obšírné zprávě je u odstavce ‚rezerva‘ napsáno ono pověstné ‚bez závad‘.“

„Já to přešetřím.“

„Tenhle omyl vám přijde draho,“ řekl koordinátor a vyzval psychozofa, aby pokračoval.

„Ale ještě chybí humanolog.“

„To nám přece nemůže bránit v přemýšlení!“

„To je pravda,“ souhlasil psychozof, „ten zaručeně rozjímá i na onom místě. Pro spoustu lidí je to jediný koutek, kde se mohou soustředit. Já znám… hrůza… lidi, co…“

„Tak už to konečně vybalte!“

Psychozof si přejel rukou po čele, jako by si chtěl otřít imaginární pot. „Než začnu, mám jednu prosbu. Je to jen analogický úsudek. Klidně mi oponujte. Nemám po ruce žádný důkaz, ale vysvětluje to všechno. Snažte se mi vyvrátit moji hypotézu, prosím vás!“

„Ale samosebou!“

„Zemřeli na předsudek!“ vykřikl psychozof. „A to ne na ledajaký předsudek, jak se nám jeví v obecné, abstraktní rovině a jak ho čistě v detailech rozlišujeme.

Detaily jsou ale jako bludičky! Připadají nám tak prosté! Všechno je jasné. Příčina a následek v ohraničeném prostoru. Viník a oběť se od sebe zřetelně liší. Ale jenom tak dlouho, dokud není maličkost tak zjevná a člověk o ní nemůže ani diskutovat, protože zjevuje nesmírný prostor všehomíra…“

„No tak…“ mírnil ho koordinátor.

„A v tom je právě jádro pudla! Vy chcete jako řešení nějaký detail. Zároveň chcete předčasně zobecňovat. Jde ale o mnohem víc.“ Slavnostně se vztyčil, rozpažil ruce jako prorok a pronesl: „Vidím veliké nebezpečí pro lidstvo! Strašlivé nebezpečí! Běda nám, jestli se to dostane ven. Na našich bedrech spočívá úděsná zodpovědnost. Ale k věci!“

Znovu se posadil, oba posluchači ani nedýchali.

„Je známo, že kdysi dávno se kvůli předsudkům vyhlazovaly celé národy, že se tisíce lidí raději vydaly všanc smrti, než aby se vzdaly svých předsudků. V Indii byly krávy posvátná zvířata! Takže tam nejedli hovězí. Mohamedáni zase odmítli jíst vepřové maso, a co teprve kultivovaní Evropané! Tohle nejedli, protože to bylo nějak zelené, a tohle zase, protože na to údajně zemřela babička. Mleté tresčí hlavy se jedí, třebaže chutnají odporně. Ale paštice z řas se kdekdo posmívá, přestože je to zdraví samo, nebo lépe řečeno ji lidé odmítají čistě z předsudku. Protože něco takového přece člověk nemůže pozřít. Řasy!? No fuj! Člověk raději chcípne hlady, než aby překonal své předsudky, a nic na světě si nenajde rychleji nějakou výmluvu než takový předsudek.

A tou jiskrou v sudu s prachem byl vadný stravomat!

Když se naši drazí zesnulí, kvůli nimž jsme se tu shromáždili, začali živit z rezervy, vyvolalo tou nich asociační řetězec. Začali se zajímat o původ jídel.

Stupeň jedna: rezerva pochází ze Země.

Stupeň dva; objevili rozdíl mezi přírodní a umělou stravou.

A nyní k třetímu stupni, podstatnému a rozhodujícímu! Vnitřní oběh, který dodává veškeré suroviny pro syntetická jídla, zpracovává všechno. Zbytky, rozkousanou a požitou hmotu… a samozřejmě taky strávené i nestrávené výměšky posádky. Takže třetí stupeň: prostě se jim to zhnusilo!“

„Ale sterilita je přece zaručená!“ vykřikl defektolog navztekaně.

„To ano, ale to chápe jenom rozum!“ Psychozof se pousmál. „Lidská představivost kašle na nějaké analýzy. Ta dokáže plasticky znázornit i zdaleka jiné věci. Cosenly, humanolog a psychozof, si to nechtěl vzít na triko, protože si byl vědom nebezpečí, které nastane, když člověk přijímá potravu s nechutí. Tohle nevydrží žádná kosmická posádka, a už vůbec ne, když má před sebou celá desetiletí. Ti lidé zašli na morovou nákazu.“

Humanolog se právě vracel. „… nákazu? Říkáte na morovou nákazu?“

„Zavinil to vnitřní oběh!“

„Tak přece jenom!“

„I vy?“

„Doufal jsem, že to není pravda.“

„Nesouvisí to nějak s onou místnůstkou, kde jste před chvílí optimálně využíval svůj čas?“

Humanolog přikývl.

„Já vám to tedy vysvětlím.“

Souhlas.

Odkašlání.

„Byli svým způsobem důslední. Vzduch! – Ovzduší v kosmické lodi má na starosti přece také vnitřní oběh…“

„Gratuluju,“ zvolal psychozof. „Prostě se jim zhnusil regenerovaný vzduch! Najednou přestali dýchat! A právě kvůli tomu se sešli v jídelně!“

„Pak by byla jejich smrt úmyslná, že by si usmyslili zemřít společně? Sebevražda? V dnešní době?“

„Byli to přece dospělí lidé,“ vykřikl defektolog. „Určitě by takové rozhodnutí zapsali do palubního deníku!“

„Kdybych já byl na jejich místě,“ zahřímal psychozof, „tak bych se na mou věru taky snažil tohle ututlat! Hrozně bych se totiž styděl!“

„Hrůza,“ zasténal koordinátor. „Komu mám tohle předat jako výsledek našeho šetření? Sebevražda kvůli předsudkům! Dobrovolná kolektivní smrt, způsobená zhnusením! Co mí přímí nadřízení… jak jim to jenom vysvětlím?“

„Řekněte pravdu, koordinátore Nic než pravdu,“ řekl humanolog, „a taky to, aby naši zesnulí kolegové byli příslušným způsobem vyznamenáni. Ať už je to jak chce, jedno jim nelze upřít: důsledně dodržovali kázeň!“

Výkřik!

Všichni se vyděšeně podívali na psychozofa, který vyskočil ze židle, jako kdyby ho uštkla zmije, oči vyvalené, pusu ještě dokořán.

„U Merkura, Marta a Venuše! Důsledně dodržovali kázeň! A co ty prázdné kontejnery…?“ Psychozof si sáhl na krk, hlas mu najednou zněl přiškrceně. „Kyslík v zásobnících pocházel ze Země. Chtěli jíst jídla ze Země a dýchat vzduch ze Země. Proto ty kontejnery ne-doplnili. Ale všechny ostatní zásobníky byly ještě plné! Naplněné kyslíkem, který by byli mohli klidně dýchat. Proč to neudělali? Proč se vzdali tohoto základu veškerého života? – Protože byli důslední jako málokdo z nás. Protože pak,“ polkl, „pak na to přišli: i na Zemi existuje jediný vnitřní oběh, sice větší, rozšířený na celý svět, ale pořád jenom vnitřní oběh! Uvědomili si, že by nemohli žít ani na Zemi…“

Všichni na psychozofa civěli.

Ten najednou příšerně zezelenal.

Potom vyběhl z místnosti.

Alfred Leman a Hans Taisbert

DAR MIMOZEMŠŤANŮ

Začalo to s návratem expedice. Nesmírné množství informačního materiálu, vyslaného napřed paprskovými detektory lodí, vytrhlo observatoře z klidu bádání a učinilo z nich centra vědecké produktivní síly. Tak mohly přípravy k přijetí mimozemšťanů běžet na plné obrátky dlouho před návratem našich kosmických lodí.

Čím více se zmenšoval odstup naší kosmické flotily od Země, tím stálejší byl proud informací přijímaný našimi radioteleskopy. Na lodích nasadili během zpáteční cesty veškerý potenciál na zpracovávání materiálů a bombardovali stanice komprimovanými signály, které už zaplňovaly databanky. Brzy bylo zřejmé, že zachytili pulsující život celé planety. Byla to zpráva o formách života, které přesahují hranice naší představivosti. Vyžádá si to léta usilovné práce, než je lidský rozum dokáže pochopit.

Za několik málo měsíců po přistání našich kosmických lodí zaměřily předsunuté radiostanice podle očekávání naše hosty. Váhavě a opatrně vklouzla svérázná plavidla do gravitačního pole Slunce a stočila se na parkovací dráhu souběžně s ekliptikou.

Navigátor naší druhé vnější stanice jim letěl vstříc jako „otevřený systém“. Po nekonečných pokusech o dorozumění konečně jako by padla klatba. Cizinci se odhodlali k přistání a dík obsáhlým přípravám všechno probíhalo hladce. Zakrátko odměnily další nálety mimozemšťanů v nečekaně rychlém sledu námahu našich kosmických specialistů.

Nastoupili cestu, když se slabě zářící hvězda v největších přístrojích našich observatoří scvrkla na bod zachytitelný už jen fonometricky. Záření jejich slunce kolísalo v pravidelných intervalech mezi obrovskými výbuchy energie a skomírajícím plápoláním, a jen při minimu se mohli odvážit startu a opustit pouto svého pulsujícího slunce. Když se žhnoucí balón plynu opět vzedmul a uvedl oceány svých planet do varu, vznášeli se už daleko v kosmu a řítili se na perutích světla vstříc naší sluneční soustavě.

Podařilo se vybudovat oboustranně srozumitelný informační systém a výměna přírodovědného myšlenkového bohatství sklidila první ovoce. Hlavně ve speciálních oblastech enzymochemie a tepelné techniky fascinoval vzestup produktivní síly, který vzešel přímo z kontaktů obou světů. Jinak tomu bylo ovšem v oblasti duchovních věd. V této fázi se vůbec nedalo uvažovat o přebírání kulturních hodnot, což všem leželo na srdci, nebo dokonce o výměně společensko-politických poznatků. Tady nás dělilo víc než propast světelných let. Pochopitelně, že vědecká rada investovala obrovské prostředky na to, aby prolomila zdánlivě nerozluštitelné souvislosti.

Tehdy jsem ještě nepochopil do všech důsledků dosah tohoto konání. Byl jsem mladý a byla tu Kyta. Dvojité slunce jejích šedých očí ozařovalo můj svět a změkčovalo tvrdé kontury všedního dne. Žili jsme bezstarostně a nebáli jsme se brzdit rychlý běh času svou fantazií. „Stohodinový den“, to byl můj vynález. „A já vyhlašuju desetidenní týden!“ volala Kyta nadšeně, „Nadále budiž po neděli tvůjden a můjden!“ Její tichý altový smích s trochu jasnějším spodním tónem mi ještě dnes zní v uších. Plni překypující životní radosti jsme se vznášeli ve vzdušných zámcích a shlíželi jsme z nejvyšších cimbuří na slunečný svět u našich nohou.

Problémy? Ani jediný.

Až – nu ano, až do onoho dne, kdy Kyta objevila svou vášeň pro pás asteroidů. A hned se taky horempádem přihlásila na jeden z těch pustých skalnatých drobků v Trojanské skupině. Na poloviční oběh! To byla Kyta.

Několik dnů před odletem – sešli jsme se na šálek kávy – mi jen tak mimochodem strčila pod nos operativní výzvu akademie, která už zaváděla poslední fázi navázání kontaktu s mimozemšťany. A v žertu mi navrhla, abych se přihlásil, že jsem pro to ten pravý. „Mohla bych ti pak po nich poslat pusu, jestli se tam venku u mě zastaví,“ posmívala se za svým šálkem, který ještě držela u rtů.

Když Kyta něco řekla, vyplatilo se o tom přemýšlet.

Přihlásil jsem se a žádost prošla! V laboratoři to zapůsobilo jako bomba. A teď rychle, rychle, ještě rychleji: ukončit práce, zasvětit nástupce, předat přístroje, obíhat se spoustou papírů. Ještě štěstí, že existují laskaví šéfové a ochotní kolegové. I když jsem se velice těšil na tuto mimořádnou událost, nerad jsem se loučil se svými kolegy. Rozloučení jsme oslavili v laboratoři. Čím bouřlivější byla oslava, tím žertovnější bytosti vytvářela naše fantazie a zabydlovala jimi vzdálené planety. Přesto jsem trochu sklíčený opouštěl v pokročilou hodinu rozjařenou společnost. Snad jsem tušil, jak chudokrevné bylo všechno naše fantazírování proti živým barvám skutečnosti.

Během intenzivního tréninku jsem ztratil, aniž bych si to přál, několik kilogramů váhy. Ostatní na tom nebyli lépe. Před nasazením nás poslali na šest měsíců do sanatoria na speciální kúru. Nejdřív jsme se tomu smáli, ale když k tomu došlo, počítali jsme každý den dvojnásob.

Ti nás pěkně zpracovali! S autogenním tréninkem to někteří mezi námi skutečně přeháněli. Uzavíraly se třeba sázky na „maximální zpomalení srdečního tepu“! Nejtěžší bylo trénovat „vědomé zapomínání“, to bylo kamenem úrazu pro mnohé z nás. Těm ale, kteří to dokonale zvládli, bylo co závidět. Ti si čas od času odklidili všechno harampádí z mozku a vytvořili si volnou kapacitu. To jsem při vší upřímné snaze prostě nedokázal.

Konečně nadešla ona chvíle. Kyta už se mezitím vznášela se svým asteroidem v konjugaci na druhé straně Slunce. Ze slíbeného polibku tedy nebude nic.

Když světelná křivka jejich stálice překročila vrchol, prorazilo Jedno z jejich plavidel pět set kilometrů severozápadně od Nové země ledový krunýř a ponořilo se do polárního moře.

Leželi jsme v polokruhu velké haly bez oken, hlavami k úzké čelní straně, a stísněně jsme očekávali věci příští. Bylo slyšet jen tiché šplouchání vody, která stékala po stěnách a kapala ze stropu. Proud argon-kyslíkové plynové směsi, která vypuzovala z haly dusík pro ně nebezpečný, ovíval vlahým dechem naše těla.

Za námi, skryt v temnu, byl připraven technický arzenál, aby během drahocenných minut přímého kontaktu nahromadil co nejvíce informací.

Nepříjemné modré osvětlení nás skličovalo, zatímco pro ně směs vlnových délek kolem čtyř set osmdesáti nanometrů znamenala život. Husté závoje oparu, které se neustále znovu rodily z vlhké atmosféry, rozmazávaly všechny obrysy a propůjčovaly hodině dech kosmické nekonečnosti.

Čekání nám drásalo nervy. V našich malých televizních přístrojích jsme viděli, jak se před osamělým pobřežím Severního mysu vynořuje z moře temný trup a směřuje k obrovské plavební komoře, s jejíž pomocí bylo jedině možné udržet život cizinců tady na Zemi.

V těchto minutách by se leckdo raději vytratil. Ale celé zařízení bylo hermeticky uzavřené. S napuštěním plynové směsi začala ceremonie vplouvání.

Venku pod vodní linií se přisála vypuklina komorového ústí na libovolném místě k jejich plavidlu, na němž se nikdy nepodařilo objevit nějaké otvory nebo průzory. Pak oni prorazili zvnitřku stěnu lodi a vměstnali svá mohutná těla do úzkého kanálu, který vedl k hale. Postrkováni peristaltickými vlnami kožní svalové trubice lezli pomalu vstříc pozemskému životu.

Všechny oči visely na černém ústí komorové šachty, které zelo na čelní straně haly. Jedni, ti nevědoucí, nemohli skrýt rozechvělé očekávání. Druhé, vědoucí, už teď jímal děs.

Nikdo si na to nezvykl a bylo jen málo těch, kteří se dokázali přemáhat. K těm jsem já nepatřil. Přitom jsem nebyl nijak přecitlivělý. Koneckonců jsem v reanimačním centru zhlédl ledacos, co by nebylo každému po chuti. Ale tohle bylo na mě moc.

A byli tady.

S mlaskavým zvukem vyklouzávalo jedno individuum po druhém z temného ústí. Dlouhé, táhnoucí se stužky slizu označovaly jejich cestu. Těsně za sebou, jako jedna neforemná černá masa, lezli do obrovského skleněného koryta. Co teď následovalo, bylo jako pozdravný obřad: ve skleněné prohlubni se tvorové oddělili od sebe a najednou, jakoby na nějaký signál, zvedli přední část svých těl kolmo vzhůru a roztáhli paprsčitý věnec chapadel. V tomto postoji na několik vteřin ustrnuli, až se jejich tetanicky zkřečovatělých těl zmocnilo prudké chvění a oni ochable padli na zem.

Brzy začala chapadla opět rytmicky tlouct. To k nám promlouvali svou zvláštní mimickou řečí.

Teprve stroboskopické osvětlení filmů a nejdelší časové rozloženi jejich pohybů dokázalo analyzovat jejích řeč. Našim očím naprosto unikly nuance jejich komplikovaného pohybového vzoru. Drobné chvění a neznatelně rychlé vlnové tahy, které přelétaly po jednotlivých ústích chapadel, daly dokonce našim computerům takové úkoly, které dokázaly vyřešit teprve po minutách.

Pomalu, téměř nehlučně se k nám přibližovali. Jen jemné praskání tuhého slizu pronikalo k našemu sluchu. Ted bylo nutné neztratit nervy. Mnozí z nás zavřeli oči, aby nemuseli snášet ten nepříjemný pohled. Ale nikdo nemohl uniknout omamujícímu pachu jejich svraštělých těl, který nás skličoval jako zlý sen. Když už leželi těsně před námi, následovalo to, o čem nikdo, kdo to zažil, nemluví rád.

Nejdřív nastavili do vějíře hadovitá chapadla. Každé končilo orgánem citlivým na světlo, takže to vypadalo, jako by na nás zírali stovkami očí. Pak se centimetr po centimetru tykadlo silné jako paže sunulo kupředu. Jeho kulovitá hlava byla hustě posetá žlázami, které vylučovaly vazký mléčný sekret. A vláčnými pohyby zahalily každému z nás lebku a kožní partie nad míchou tlustou vrstvou slizu. My z první a druhé kontaktní skupiny jsme proto leželi v hale svlečeni do půl těla. S těmito bližšími okolnostmi nebyla veřejnost dosud seznámena.

Dlouho ulpívala ta odporná kaše na našich tělech. Pak konečně zase přilezli k nám a stáhli sedlý sliz do otvoru, který zel uprostřed chapadlového věnce. Tak zachytili všechny reakce našeho centrálního nervového systému, konzervovali je a pojali do sebe

Takhle se zmocnili každé jednotlivé naší myšlenky Jakmile zvládnou kód našeho způsobu myšlení, nezůstane jim nic skryto. My jsme sehráli roli živých zásobníků dat a snažili jsme se, abychom obstáli v tomto zodpovědném úkolu a nezklamali do nás vkládanou důvěru. Ale mnohé pocity se prostě nedaly potlačit, a to tížilo naše svědomí.

Už se dávno stáhli do svého kosmického plavidla, když jsme našli ve skleněném korytu malý, kovově se lesknoucí válec. Opatrně jsme ho otevřeli. Vypadl nám do ruky ubohoučký exemplář kvetoucího jitrocele. Dar našich hostí! Pro lidi!

Jak nekonečnou námahu je asi stálo kultivovat v podmínkách jejich světa pozemskou rostlinu!

Dlouhý stín rododendronu mi připomněl předepsaný klid na lůžku. Ještě jednou jsem v hlubokých doušcích vychutnal volný čistý vzduch. V mírném chladu podvečera se váhavě probouzel vítr a přinášel ke mně vůni posekané trávy. Pomalu se stmívalo a barvy se stíraly. Nahoře nad keři musí brzy zazářit klidným jasem Jupiter. Mé myšlenky směřovaly ke Kytě, myšlenky plné vděčnosti a touhy.

Když jsem se zvedl, lezl mi kolem nohou černý plž a chtěl se dostat pod ochranu orosené trávy. Za ním se táhla stopa lesknoucího se slizu.

Přejel mi mráz po zádech.

Andreas Mezer

KRÁL V MATU

Stín RENIA se váhavě plazil mezi stany a zmírňoval tíživé dusno. Černý popel byl však stále ještě žhavý a vzduch nad ním se tetelil a převaloval jako mohutný vodopád. RENIUS se tyčil do bezmračného nebe jako obrovské stříbrná věž, nemající v okolí konkurenci. Ve svitu zapadajícího slunce byl trup meziplanetární lodi obklopen plápolající aureolou zlatorudého světla.

V zemi nikoho mezi okrajem tábora a zelenou stěnou džungle se dohadoval Girotti s druhým navigátorem.

„Jsme tady snad v mateřský školce?“ bědoval Lohburger. „To mám každýho zvlášť prosit, aby šel se mnou, kdyby mě náhodou něco přepadlo, nebo co?“

„Tvoje věc.“

„Já…“

„Rozhodně nesmíš odejít z tábora takhle vymóděnej.“

Lohburger rozhodil bezmocně rukama. Měl na sobě jen trenýrky a hlavu mu před sluncem chránila čepice s obrovským štítkem. Černý popel mu pokryl nohy až ke kotníkům silnou kůrou.

„Jsme přece dospělí, ne? Ale ty – ty seš hnusnej fízl. Jo, to teda seš! A Kutschoven a Fricsay a…“

Věděl samozřejmě, že tím pilota ROD nedojme, ale potřeboval si na někom vybít vztek. Nakonec přece jen vyklidil pole, vyškrábal se nahoru po náspu a zmizel ve svém stanu.

Girotti se za ním zašklebil.

„Nějaké trable?“ zeptal se zničehonic někdo. Girotti sebou polekaně trhl – díval se Vinfieldovi do tváře. Mimoděk se postavil do pozoru, i když velitel si na tyhle parádičky dvakrát nepotrpěl. Vnější známky pro něho nebyly rozhodujícím měřítkem. Ale Girotti měl za sebou tvrdou školu na Ariadně. Na náramenících se mu matně blyštěl kov: poručík letectva ROD.

„Tak co? Kolik si jich dneska usmyslelo, že si vyrazí na vlastní pěst na malý výlet?“ Vinfield ukázal na zelenou zeď několik kroků od nich.

„Pár,“ odpověděl Girotti vyhýbavě. „Někteří to nezkoušeli poprvé.“

„To je zlé,“ řekl Vinfield s úsměvem. „Jeden by nevěřil, jak můžou být někteří lidé ještě dneska tak příšerně tvrdohlaví. Proč tu vlastně stojíte, jako kdybyste spolkl pravítko, poručíku?“

Girotti založil ruce za zády. „Mohl bych něco poznamenat, veliteli?“

„Prosím.“

„Co když je opravdu zbytečné stavět stráže? Myslím, Jako že od přistání se vůči nám džungle chová naprosto pasivně. Nikde žádná známka potenciálního nebezpečí. Nic, vůbec nic. Žádný živý dravec. Marie…“

„Ještě něco?“

„Nic.“ Girotti nervózně žmoulal v prstech řemen samopalu. Že jsem nedržel hubu, nadával si v duchu. Velitel stejně ani za nic nezruší druhý stupeň pohotovosti! A to všechno kvůli Marii, která si vzala do hlavy, že objevila „prapodivný ekosystém“. Když chybí v soustrojí maličké kolečko, jsou z toho vědci celí pryč. Teď ale stálá posádka RENIA nese vedle zodpovědnosti také břemeno uložených omezení.

Zničehonic se zase objevil Lohburger. Zdálo se, že se v overalu uvaří; příšerně se potil a ovíval se čepicí. Pouzdro s pistolí mu plandalo někde u kolena. „Můžu?“ zeptal se výhružně. Tentokrát na to Girotti nemohl říct ani popel. A Vinfield se najednou nahlas rozchechtal. „Koukni se na něj!“ vykřikl. „Celá desetiletí se snažíme vysvětlit, proč se kosmonauti po zdařilém letu potulují po cizím, neznámém, nebezpečném světě bezstarostně jako hrající si děti. Ale všechny teorie padají jedna za druhou, protože ani teď, ve věku Rychlého tunelu, se nic nezměnilo. Stany a večerní táborák! Kdyby se toho dožil Kuznewski!“ Girotti si zakázal podívat se na velitele. Střídavě vrhal pohledy z ostré vymezeného okraje lesa na pomalu se prodlužující stín RENIA.

„Ať je to jak chce,“ pokračoval Vinfield, „strážného nestáhneme, ale vyměníme.“

„Fricsay mě má vystřídat za dvě hodiny,“ namítl Girotti. „Takhle jsem to nemyslel. Podívejte se tamhle na druhou stranu, k náhradní bráně.“

Vtom se Girottimu rozsvítilo. Velitel o tom kdysi dávno mluvil, ale nikdo to nebral zrovna moc vážně. Tehdy byl každý pevně přesvědčen, že budou brzy smět neomezeně a důkladně prošťárat tuhle pokojnou planetu porostlou džunglí. Ale s tím je teď, jak se zdá, definitivně konec.

Vyrůstali ze země jako kolona beztvarých, temných bodů, které byly na pozadí černé planiny sotva vidět; bylo je možno vnímat pouze jako určitou hmotu s pavoučíma nohama, neustále měnící tvar, která obtékala tábor širokým obloukem. Nad povlovným náspem sto metrů od Lohburgerova stanu se objevil první, pak druhý a třetí. Popel vrzal jako zmrzlý prašan. Kyberneti.

„Dávejte pozor! Za chvíli začne divadýlko!“ zubil se věštecky Vinfield

A nepřepočítal se. Maxwell a Svenson, kteří si právě připravovali bivak, objevili kybernety jako první. Během několika málo minut byl celý tábor na nohou. Všichni zmateně pobíhali sem tam, gestikulovali, vyptávali se jeden druhého a nadávali. Nakonec Komenski vykřikl: „Tamhle je velitel!“

S povykem seběhli muži i ženy z posádky RENIA dolů po náspu a nahrnuli se kolem Vinfielda. Girottiho při tom dost neurvale odstrčili stranou.

„Ticho!“ zařval najednou někdo řezavým hlasem.

Byl to Fricsay.

„Přestaňte blbnout a buďte už konečně zticha!“ zakřičel ještě jednou. Potom se obrátil na velitele, který stál nepohnutě ve středu tohoto pestrého kroužku.

„Proč taková opatření?“ zeptal se stručně a jasně.

Vinfield odpověděl stejně stručně a jasně: „Kvůli nám.“

„I teď, co se prokázala neškodnost zdejší biosféry?“ Fricsay obkreslil mávnutím ruky mezitím zformovaný kordon kybernetů. „Směšné!“

„Tenhle tón si vyprošuju.“ Velitel byl pořád dost klidný, ale z tváře mu zmizela poslední stopa obvyklého úsměvu.

„Nemá přece smysl se zbláznit do myšlenky, která je absolutně neudržitelná! A neobhajitelná jakbysmet!“

„Správně! Velmi správně!“ vložil se do hovoru Kern. Zamával tlustým svazkem orbitálních snímků a zvolal: „Takový čarovný svět, a my před ním silou mocí zavíráme oči!“

Vinfield potlačil jediným máchnutím ruky vzmáhající se mručení.

„Rozhodl jsem se k tomu kroku bez předchozí diskuse, protože jsem věděl předem, že budete tak či onak popírat jeho nezbytnost. Vy jeden jako druhý považujete za nesprávné všechno, co omezuje volnost pohybu.“

„Myslíš, že je to správná cesta, Danieli?“ zeptal se Fricsay tvrdě, skoro ledově. „Myslíš, že nás přesvědčíš, když nás postavíš před hotovou věc? Jistě, velitel jsi ty. Ale to, co od tebe žádáme, není jenom, aby ses nám zodpovídal z toho, co děláš, ale my, celá posádka RENIA, chceme taky o tom vědět dopředu. Snad toho po tobě nechceme tolik. A to je principiální problém.“ Fricsay se odmlčel. Všechny pohledy směřovaly na něho; posádku měl na své straně.

„Ptáš se mě, jestli jsme zvolili správnou cestu?“ Vinfield vzhlédl k temné obloze a rozvážně zavrtěl hlavou. „Ne, příteli, ze správné cesty jsme sešli už ten den, kdy se nad Pondorem objevili první lidé. Trvalo mi hodně dlouho, než jsem to pochopil.“

Přestože se už dost setmělo, bylo vidět, jak se Fricsayovi ztratila z tváře veškerá barva. Nejdříve zbledl a pak zesinal tak, že se jeho obličej vznášel nad černou planinou jako strašidelná maska.

„Co tím chceš říct?“ zařval. „Chceš mě snad hnát k odpovědnosti za něco, o čem si jenom myslíš, že to byla chyba?“ Prudce se otočil a ukázal oběma rukama na siluetu RENIA. „Stojí na povrchu Pondoru jako přibitý! To snad vytváří docela malou díru v džungli, ne? Ano a ještě jednou ano! Já tu bombu sestrojil a shodil, a jsem as to zatraceně hrdej!“

Na severozápadě se najednou zablýskalo. Jednou, dvakrát. Potom ale oslnivá zář nezmizela, nýbrž blížila se velikou rychlostí. Nakonec se rozdělila na dva páry světel.

„Marie se vrací,“ konstatoval Kerh. „Dneska nějak pozdě. Třeba je to dobré znamení.“

„Nebo taky špatné,“ usoudil Lemon.

Lidé se začali rozcházet, aby přivítali biology. Všichni hořeli zvědavostí, spor mezi velitelem a náčelníkem pilotů ROD byl teď vedlejší.

Také Fricsay chtěl odejít, ale Vinfield ho zadržel.

„Počkej!“ řekl. „Ještě jsme neskončili.“

„Co je?“ houkl na něho Fricsay přes rameno. „Jenom plýtváme časem.“

„A ták, teď, když jsi skončil svůj výstup, tak se chceš jen tak mírnix dírnix ztratit z parády, co? To ti chybí publikum?“

„Blbost!“

„Tak tu zůstaň.“

„Dobrá. Poslouchám.“

„O co ti vlastně jde? Je v tom antipatie vůči kybernetům? Ne, samozřejmě že ne. Budeme postupovat, jak jsem řekl. Všechny vás láká cizí svět, chcete do něj proniknout, a přitom zapomínáte, že to není ten známý domácký les. Člověk má bohužel sklon k tomu, aby na všechno bral pozemská měřítka, i když má své zkušenosti. Vzpomeň si na tragédii na Argusu nebo na zprávy z přízračné lodi či na Orbiter pět. A tady na Pondoru se dopouštíme stejné chyby. Vidíme před sebou planetu porostlou džunglí, čistě lidskou logikou dojdeme k závěru, že tu nemůžou být žádní inteligentní tvorové, a shodíme bombu. Říkám my, ne ty.“

„Ale na Pondoru skutečně neexistuje inteligentní život!“ triumfoval Fricsay.

„To víme teď. Ale tehdy jsme to ještě nevěděli Chyba zůstane chybou, i když nemá žádné následky

„Jsi moc velký puntičkář!“

„Ne!“ bránil se Vinfield. „A ty to víš dobře. Další neopatrnost si nemůžeme dovolit. Musíme se jistit, dokud Mariina skupina neidentifikuje chybějící článek ekosystému.“

Fricsay se najednou dunivě rozchechtal. „Tady máš zase to svý pozemský měřítko, co tak nenávidíš!“ vysmíval se. „Danieli, Danieli!“

A Vinfield to nakonec vzdal. Prozatím. „Pro dnešek toho necháme,“ rozhodl. „Pojď, Joshi, Marie je tu.“

Oba dva – ostatní už doběhli na západní stranu tábora – se vyšplhali po náspu a prošli napříč táborem. Dvaašedesát zářivě pestrých stanů, nyní přísně střežených, se k sobě choulilo jako stádo ovcí. Jen ve středu byl ponechán kus místa, kde se večer co večer zapaloval oheň, i když na Pondoru byly i noci obvykla velmi teplé..

A všude, kam se člověk podíval, spousta popela. Najednou ve zlomcích sekundy, přestal existovat kus džungle; zbyla jen tenká, těžká vrstva černého popela.

Z pološera se vynořila hranatá postava a zastoupila Fricsayovi a veliteli cestu. Proti světlejšímu obzoru se rýsovala do nebes mířící hlaveň samopalu, který měl strážný na rameni.

„Jak to dneska vypadalo?“ zeptal se Vinfield, když rozeznal poručíka Kutschovena.

„Ále, šéf! Zrovna jsem vás hledal,“ zabrumlal Kutschoven. Zdálo se, že není v nejlepším rozmaru.

Fricsay opakoval velitelovu otázku.

„O tom vám bohužel nemůžu nic říct. Ani jsem neměl čas zjistit, co se ti Mariini fanatici uráčili dneska vlastně hledat. Veliteli!“ zvolal znenadání a v hlase se mu mísily výhrůžky a zoufalství. „Takhle to dál nejde. Bud odvoláte rozkaz o nepřetržitém střežení vědeckých týmů, nebo… já nevím. Prostě není možný v tomhle zeleným bludišti uhlídat všechny lidi najednou!“

Vinfield, jehož úšklebek skryla tma, popadl rozčileného Kutschovena za rameno a s jemným násilím ho strkal před sebou.

„Pokračujte dál,“ řekl rozhodně. „Od zítřka se k průzkumnému oddílu připojí taky Girotti a Fricsay. Střežení tábora přebírají od této chvíle kyberneti.“

„No jo, už jsem se málem začal divit… sakra práce… Asi jste mi špatně rozuměl, veliteli. Řekl jsem jenom, že piloti ROD nemůžou provádět stálou ostrahu vědců, a ne že bych tím chtěl naznačit, že by to bylo nutný. Naopak! Jo, přesně naopak! Herox má ostatně stejnej názor, o těch vědátorech ani nemluvím. Podle nich je prostě otravujeme.“ Odmlčel se o podíval se‘ za sebe k místu, kde už bylo nachystané suché dříví na táborák. Za chvíli bude posádka RENIA sedět kolem plápolajícího ohně a naslouchat praskáni hořících větví a Maxwellovým písničkám.

„Na Pondoru je idylka,“ zašeptal Kutschoven, „ale my se ji snažíme zničit, jak nejlíp dovedeme.“

„Držte hubu,“ řekl na to Vinfield a zrychlil krok. A Fricsay se tiše uchechtl.

Piloti ROD šli pár metrů za velitelem. Kousek bezměsíčné noci jako by spadl na planinu a rozlezl se po ní. Nedaly se už ani rozeznat křiklavé barvy stanů.

„Světlo!“ zařval někdo. „Krucinálfagot, Wando, kde jsi?“ Najednou vzplálo několik velkých světlometů a osvítilo oba pásové vozy navrátivšího se vědeckého týmu, olepené blátem a popelem. Kolem nich vládl čilý ruch. Jedny balíčky se nakládaly, druhé zase vykládaly. Lemon a Galupe pracně odvíjeli nepoddajný kabel elektrické přípojky a nadávali jako špačci, protože jim překážela spousta lidí, ale ani jednoho z nich nenapadlo, aby přiskočil na pomoc.

Nad vším tím zmatkem vévodil Herox. Stál široce rozkročený na korbě jednoho vozu a měřil si zmateně pobíhající vědce a techniky výsměšnými, navztekanými pohledy. Když Vinfield vkročil do kužele světla, Herox seskočil a probojovával se tím lidským hroznem.

„Dávej pozor, doprčic!“ nadával Kern, když Herox bezohledně pošlapal několik snímků spadlých na zem.

Pilot ROD se s ním nemínil vybavovat, namířil si to přímo k Vinfieldovi a takříkajíc ho přepadl.

„Veliteli! Konec! Konec! Je to v háji! Máme po žížalkách! Jestli to takhle půjde dál, jdu od valu!“

Ale Vinfield, který jindy vyslechl kohokoli a cokoli, ho příkře přerušil: „Tohle je nějaké hlášení, poručíku Heroxi? Kde je šéfbioložka? Myslím, že podat hlášen! by měla spíš ona!“

„Jak – myslíte,“ odpověděl Herox. Zasalutoval a zmizel ve tmě. Kolem dokola bylo slyšet potlačované chichotání. Všichni Heroxovi ze srdce přáli, že ho velitel alespoň drobátko sjel; především vědci, kteří byli pod Heroxovou ochranou, na sebe potutelně pomrkávali. Samozřejmě si byli vědomi, že pilotovi ROD křivdí. Podle rozkazu dělal všechno možné pro jejich bezpečnost. Ale v téhle chvíli se každé bazírování na maličkostech považovalo za dětinství a přepjatost.

Volmier zabušil na pancíř jednoho vozu. „Marie! Pojď ven! Velitel po tobě touží!“

Všichni řičeli smíchy; jen Vinfield zůstával ledově klidný.

„Co je?“ Nad okrajem korby se vynořila zrzavá čupřina šéfbioložky. Slepené vlasy trčely Marii Arbotové do všech stran a tváře měla zablácené. Bylo vidět, že se od časného rána prala s džunglí.

Vinfield přistoupil blíž. Musel hodně zaklonit hlavu, aby se mohl podívat šéfbioložce do očí.

„Co jste našli?“

Marie Arbotová zaváhala. „Ještě se nedá nic konkrétního říct,“ řekla vyhýbavě. „Každopádně jsme dneska sebrali zase spoustu materiálu. A ten si musíme teprve v klidu roztřídit.“

„Takže zase nic,“ shrnul to Vinfield.

Bioložka chtěla něco namítnout, ale velitel jí nedal šanci. Nakonec ubrala plyn. „No tak dobrá. Nevypadá to zrovna růžově. Ztrácíme se v záplavě faktů a nemůžeme se dobrat hlavního problému. Přesto ale dnes a denně zažíváme nová překvapení. Dneska například,“ – na chvíli zmizela ve voze a vytáhla několik snímků – „jsme zjistili, že opravdové zázraky tkví v maličkostech. Tady, podívej se.“

Podala Vinfieldovi lesklé papíry.

„Člověk by řekl, že by to mohli být motýli,“ usoudil „po chvíli.

Fricsay přistoupil se zájmem blíž. Zběžně si prohlédl fotografii a prohlásil: „To jsou motýli! Víš, co to znamená, Danieli? Hmyz na Pondoru. Jako na Zemi, a možná i na všech podobných planetách. Jak se zdá, tvoje tvrzení, že příroda si razí neustále nové cesty a že zdejší prales se tomu na Zemi v ničem nepodobá, nějak přestává platit, co?“

„To jsem nikdy neřekl.“

„Já vím, alespoň ne tak kategoricky.“

Bioložka pokračovala ve svém hlášení: „Protáhli jsme úsek asi tak na třicet kilometrů, než jsme narazili na větší řeku. Je přibližně padesát metrů široká, ale i nad ní jsou koruny stromů navzájem propletené. Nad vodou se rojí obrovské spousty motýlů. Desetitisíce. Statisíce. Možná i víc. Ale bohužel se nám nepovedlo chytit ani jediný exemplář.“

„Mně bohatě stačí to, co vidím,“ řekl Fricsay drsně.

„Přemýšlej přece trochu,“ odpověděla Arbotová. „Mně ta totiž připadá, jako by sis vzal do hlavy, že máme před sebou ráj. Pondor na nás třeba takovým dojmem.působí. Ale kde je ten prvek, který brání nespoutanému rozmnožování býložravců? Při takovém množství potravy by se musel přírůstek potomstva rovnat explozi.“

Fricsay nevrle mávl rukou. Užuž otevíral ústa, aby něco řekl, ale ke slovu se nedostal, protože najednou nastal obrovský randál.

„Oheň! Oheň!“

Ženy a muži ve spěchu urovnali poslední bedýnky a balíčky, zbytek naložili na kárku a s halekáním vyrazili do středu tábora, kde už zaplápolaly první červené, žluté a namodralé plameny. Byl cítit spálený kerosin. Někdo zapálil oheň. Byla to už téměř tradice.

Marie Arbotová konečně také vylezla z vozu. „Jdeme!“ vykřikla a popadla Fricsaye a Vinfielda za ruce a táhla je za sebou.

Byl to nádherný večer. Všichni zapomněli na cizí přírodu kolem nich, všechny problémy jim připadaly nicotné a Maxwellův hlas ještě nikdy nezněl tak krásně.

Pozdě v noci, kdy už dávno zhasly poslední lampičky ve stanech a v ohništi žhnulo jen pár uhlíků, začalo pršet. Obrovské těžké kapky padaly šumivě z oblohy, která se nepozorovaně zatáhla. Liják byl čím dál prudší; jako by nastávala potopa. Lidé se vyděšeně probrali ze spánku a nevěřícně zírali na střechy stanů, které se hrozivě prohýbaly. Ale pak najednou všechno ustalo stejně rychle, jako začalo.

Ráno zastihlo tábor v činorodém ruchu. Noční déšť úplně rozmáčel půdu a bláto se smíchalo s popelem v černohnědou, mazlavou kaši, do níž se holínky s mlaskáním nořily. Všichni předtím považovali za zbytečný přepych vykopávat před vchody stanů odtokové stružky a teď nahonem čistili své příbytky Bylo to k uzoufání. Člověk nemohl udělat krok, aby se neumazal. Maxwel, slzy na krajíčku, hladil zarmouceně svou kytaru. Nechal ji večer ležet u ohně na lavici…

A dva technici se snažili s multiroverem, kterému přidělali na předek radlici, alespoň z nejhoršího vyčistit uličky mezi stany. Tím ale podruhé zamazali stany a ostatní je zakrátko vyhnali z vozu. Přesto byl tábor plný vtipkování a smíchu, protože celá situace byla spíš legrační než nebezpečná. Déšť, docela obyčejný déšť, s kterým nikdo nepočítal!

Doprostřed tohohle všeobecného zmatku vpadl jako puma Girotti. Přibíhal od okruhu kybernetů, asi byl na palubě RENIA, a byl zjevně u konce s dechem, jako by pořádný kus cesty utíkal. Na overal se mu lepila spousta tmavých chuchvalců, i tváře měl celé poďobané.

„Planina kvete! Planina kvete!“

Najednou bylo ticho jako v hrobě Všichni se dívali soucitně na Girottiho a měli ho za blázna nebo lháře. Každopádně si mysleli, že mu přeskočilo. Fricsayova bomba přece sterilizovala na planině kdejakou sporu, jak by tam tedy mohlo něco kvést? To prostě nebylo možné, ani teď, ani jindy.

Když si Girotti všiml, že se všichni tváří nevěřícně, zařval na ty, co stáli nejblíž: „Tak pojďte se mnou, vy pitomci, a uvidíte to na vlastní oči! Stačí bohatě, když vyjdete z tábora.“

Marie Arbotová a několik dalších, především biologové, se konečně pohnuli, ale zachraňovali si čest přísnými a nanejvýš skeptickými výrazy. Než – ano, než to spatřili na vlastní oči.

Doběhli k ostrůvku vegetace, která tu přes noc vyrašila. Na rozloze asi pěti set čtverečních metrů byl místo vrstvy černého popela řídký koberec útlých trávovitých stébel.

Marie Arbotová poklekla, aby si prohlédla křehké rostlinky zblízka. Opatrně jednu utrhla.

„Tak je to tedy pravda,“ zašeptala bioložka.

Vstala a rozhlédla se po planině připomínající obrovskou šachovnicí, na níž byla místo bílých polí červená. Na okraji se tyčil „kosmický koráb, zářící v ranním slunci. Král v matu.

„No tak? Spokojeni?“ vyzvídal Girotti. Když nikdo neodpovídal, pokračoval: „Musíme honem něco proti tomu podniknout, jinak se planina rozroste a my se nehneme z místa.“

„Nic se podnikat nebude!“ sjela ho okamžitě Arbotová.

„Ale proč ne?“

„Proto!“ Arbotová strčila pilotovi ROD zelenou rostlinku pod nos. „Kapišto? Ne? Tak se do toho nemontuj!“ Stroze se obrátila a odcupitala zpátky do tábora.

Cruz a Iven se za ní vydali, zůstal jen Kessler.

„Neber si to osobně,“ utěšoval zaraženého Girottiho. „Víš přece dobře, že Marie byla jednou z mála, co nechtěli použít tu bombu. Ale Fricsay stejně planinu vypálil, A teď se na to koukni!“ Ukázal na zelené skvrny. Jako by byly na okrajích planiny řidší. „Rána se zase zacelí, indicie se zničí.“

„Co je nám to platný? Džungle si klidně pár dnů nebo týdnů počká. A Fricsay si najde způsob, jak prales znovu odrovnat.“

Kessler se na Girottiho dlouze zadíval. Potom řekl, aniž při tom hnul brvou: „Mezi Arthurem Joshem Fricsayem a džunglí ale bude stát spousta lidí. Arbotová, Cruz, Maxwell. I Vinfíeld. A já taky!“

Girotti ztěžka polkl.

Když se vrátili do tábora, čekalo je další překvapení: na hřbetu Lohburgerovy ruky seděl obrovský, jasně modrý motýl s půvabně roztaženými křídly, jako kdyby se chtěl ohřát v prvních paprscích slunce. Nesmírně pyšný Lohburger pobíhal po táboře a ukazoval ho všem. „Nádhera, co? Není to krása?“ mlel pořád dokola, zjevně vzrušený cizí a zároveň důvěrně známou harmonii. Najednou někdo vykřikl: „Tady je ještě jeden!“ Tucty očí pročesávaly oblohu, stany a dřevěné lavice. „Tady taky!“

„A tady!“

„Hele, celej roj!“

„Nádhera!“

„Chyťte je! Tak je přece chyťte!“ křičela bez ustání Cruz. Začal zuřivý hon. Díky mazlavé půdě působil ještě bláznivějším dojmem.

Vtom chytila do ruky jednoho motýla i Marie Arbotová. Hbitě vytáhla dlouhou špičatou pinzetu a nacvičenými hmaty ho začala zkoumat.

„Hexapodie, ommatidiové…“ mumlala si pro sebe. „Je to bezpochyby hmyz, zvláštní…“

Najednou pronikavě zaječela a mrskla motýlem, s kterým se ještě před chviličkou uneseně piplala, zhnuseně na zem a dupala po něm, až černý popel pohltil i tu nejposlednější částečku modrého křídla. A Marie křičela a křičela „Zpátky do lodi! Do lodi…“

Nikdo ji nechápal. Nikdo nebyl schopen logicky uvažovat. A Marie Arbotová nebyla s to jim to vysvětlit; zakryla si oběma rukama obličej a odpotácela se uličkou mezi stany. „To jsou oni. Oni. Oni,“ naříkala tiše. A pak začalo peklo. Lohburger najednou zařval bolesti. „Ta potvora mě bodla!“ Začal poskakovat a praštil motýlem do třpytivého prachu. Potom omdlel. Někdo přiskočil, aby navigátora podepřel. Upadli spolu do bahna. „Honem, vůz!“

„Nechtě všeho být! Okamžitě k RENIOVI!“

„Ach, ach!“

Girotti běžel táborem, pronásledován rojem třpytivých harpyjí. Z oblohy pršela modrá bzučící zkáza.

„Kde je vůz?“

„Veliteli! Veliteli!“

„Je už v lodi…“

„Tamhle! Girotti!“

„Dva muži ke mně!“

Panika. Ženy a muži prchali z tábora, klouzali, padali a zase se namáhavě zvedali.– Pobodaní se bezmocně hroutili, ostatní je museli podpírat.

RENIUS byl hrozně daleko.

A bzukot se změnil v orkán. Tisíce motýlů se vrhly na lidi, brodící se bahnem. Ze zadečků hmyzu trčela centimetr dlouhá žihadla.

„Moje fotky…“

„Hrozná škoda…“

Kern upadl do bláta nosem napřed.

Hukot přerušila dlouhá dávka. Střely syčely vstříc nebi. Kyberneti, ty bezduché plechové obludy, konečně analyzovali situaci a zahájili palbu. Dávka za dávkou. Neustálý rachot. Naprosto zbytečný.

Kutschoven se prodíral tím zmatkem jako zběsilec a mlátil kolem sebe lopatou. Půl stovky vydrážděných motýlů už touhle předpotopní metodou zabil. Když se trochu vymanil z toho sevření, podíval se na RENIA. Srdce se mu rozbušilo: velké vstupní dveře byly; otevřené. Vinfield!

Ti nejrychlejší už doběhli dovnitř do lodi, ale ani oni ještě nebyli v bezpečí. Když totiž i zbytek posádky proběhl dveřmi, které se dunivě zabouchly, třepotalo se nad hlavami lidí několik motýlů.

„Zabte je! Proboha, dělejte přece něco!“

„Osm, devět – tamhle! Pozor!“

Konečně to zvládli. V nákladní chodbě se rozhostilo hrozivé ticho. Téměř slavnostní klid rušilo jen prudké oddechování.

„Kdo?“ zeptal se kdosi.

„Kdo? Kdo?“ Desetkrát, dvacetkrát se tato otázka opakovala.

A najednou to věděli přesně: dvanáct. Kern, Lohburger, Cruz, Arbotová, Maxwell a Girotti a Fricsay a…

Vnitřní příklop se odsunul. V chodbě stál Vinfield, bledý, se zaťatými pěstmi.

„To, co jsme hledali, si našlo nás.“ Ustoupil stranou a řekl: „Jdeme.“

Bernd Ulbrich

BŮH ZAPLAKAL

Poprvé pilotoval klučina kosmickou loď sám. Protože parselit dospěl k názoru, že má na to léta, rodiče proti tomu nic nenamítali.

Koule pomalu klesala na Ikarus. Ruce na ovládacím panelu, sledoval syn bezchybnou práci pilotního parselitu. Důvěra počítače byla známkou vysokého uznání. V chlapcově obličeji se nepohnul ani sval.

Bylo mu asi tak dvanáct, měl stejně křehkou konstituci jako jeho rodiče. Znal pověst o Ikarovi a Daidalovi. V jedné své teoretické práci odsoudil způsob Ikarova jednání. Hypsychozátor přijal jeho vývody kladně. Potvrzení čtrnáctého stupně zralosti parselitem bylo pouhou formalitou.

Zelený svit stěn signalizoval, že loď dosedla na povrch asteroidu.

„Dobrá práce,“ řekl otec. Kolem bezbrvých očí se mu táhly věnečky vrásek. Pokynul své ženě.

Její ústa jako korálky se roztáhla v úsměvu a odhalila nádherně azurové zuby. Pohladila synka po hlavě. Jeho měkká hladká pokožka přijala tuhle něžnůstku stejně žíznivě jako poutník v poušti doušek vody.

Fascinovala ho matčina krása, její jemnost, křehkost jejího snědého těla, její ženskost. Nikdy neměl důvod si hledat jiné rodiče. Obdivoval otcovy výrazné rysy, jeho mírnost. Pod kůží se mu nepohnul ani sval. Snědý nádech prohluboval kontury, které propůjčovaly jeho obličeji zdání ryzí exotiky. Oběma nechybělo mnoho do absolvování pětadvacátého stupně zralosti. Chlapec si vážil jejich inteligence.

Objal je pohledem. „Důvěřuji vám!“

Zčervenali radostí nad těmito slovy nejvyšší náklonnosti a odpověděli lehkou úklonou hlavy.

Klučinovu pozornost upoutala obrazovka. Oči se mu na chvíli rozšířily, jako kdyby chtěl zachytit něco neviditelného. V jeho hlasu však nebylo ani stopy po nějakém rozčilení.

„Jaké budu mít tam venku pocity? Vyjdeme si přece dneska ven?“

Rodiče se na něho chlácholivě usmáli.

„Je to zvláštní. Jsme tak blízko Slunci.“

„Jak budeš chtít,“ řekla matka.

Otec pohladil matku po rameni. „Když má chuť, neměli bychom to odkládat, ne?“

Žena skoro neznatelně zamrkala. Za strnulou krásou její tváře se skrývalo rozladění.

Chlapcovo podezření se rozplynulo jako přelud. Důvěřoval jim.

Chtěli jen jeho dobro.

Muž si všiml, jak se ženino tělo napjalo; bojoval proti vlastní bezmoci.

„Hypsychozátor zdůraznil význam téhle exkurze pro jeho vývoj. Parselit má stejný názor. Bylo by nelogické jim odporovat.“

Ženě poklesla ramena. „Promiň. Byl to nekontrolovatelný, hloupý pocit. Uznávám!“

Muž jemně přikývl. „To je v pořádku!“ Otevřel skříň se skafandry. „Ty šperky ti budou překážet. Měla bys je sundat.“

Žena si odepjala zlatou filigránovou náprsenku, posázenou kolem dokola maličkými rubíny a uprostřed s kulatými nahnědlými opály, které imitovaly prsní bradavky. Sejmula si náušnice se žlutozelenými chryzoberyly a z podbřišku odepnula trojúhelníkovitý Štítek z cizelovaného zlata. Prsteny posázené diamanty položila k ostatním šperkům do misky z lapis lazuli.

Zatímco chlapec přejížděl rukou po skafandru, studovala matka jeho tvář. Synovo sebeovládání tlumilo její rozčilení; její obavy byly bezdůvodné. Počítače potvrdily a schválily chlapcův stupeň zralosti. Usmála se, aby se uklidnila.

Asteroid klučinu na chviličku vylekal. Ale rychle se zase ovládl. Sílu mu dodávala jeho víra: bylo nutné, aby se u něho vyvinul počitek mírnosti. Musel překonat setkání s antikrásnem. Musel věřit ve smysl téhle konfrontace.

Spustili se průlezem. Povrch asteroidu byl zbrázděn tisíci nepatrnými stíny. Nad rozeklanými skalami plápolalo centrální souhvězdí. Temnou oblohu téměř zpola zaplňovalo Slunce. Bez vizuální clony by se tyhle kontrasty daly stěží vydržet. Obraz krajiny byl plný hrůzy, nepřátelství a hrozby. Teprve teď chlapec pochopil slovo antikrásno v celém jeho rozsahu a jeho dosavadní neschopnost pociťovat i to, co se naučil v hypnotickém spánku, se náhle proměnila v živoucí skutečnost. Otřásl se zděšením.

Vystoupili z antigravitačního pole. Nepatrná přitažlivost Ikaru byla nezvyklá. Rodiče vzali klučinu mezi sebe. Matka si ustaraně všimla, jakou mu dalo práci se ovládnout.

Zadržel dech, jako by tak mohl zarazit slova, která se mu tak jako tak za chvilku vydrala z úst.

„Neublíží to mému estetickému cítění?“

„Nemusíš mít strach,“ odpověděla matka. „Hypnondér antikrásné obrazy zkoriguje.“ Vrhla na svého muže vyčítavý pohled a tiše prohodila: „I my se budeme muset podrobit kúře. Nebo snad chceš, aby tě tyhle dojmy tížily celý život?“ Obličej měla bledý a strnulý, místo plných rtů uzounkou čárku.

Muž pozvedl konejšivě ruce. „Měla bys mít víc důvěry. Tvoje chování působí destruktivně nejen na tebe, ale i na chlapce a na mě. Hypsychozátor ti za to dá důtku. Nasugeruje ti dodatečnou lekci důvěry.“ Usmál se. „To už jsi zapomněla, jak to bylo s tebou?, Neproběhlo to snad všechno tak, jak mělo?“

Žena se mu zhluboka podívala do očí. „Čtrnáctý stupeň vyžaduje úplné zdokonalení základních schopnosti, a k tomu patří i vjem kosmické noci.“ Její hlas byl naprosto nevzrušený, skoro, ledový.

„Nesmíme zapomínat, jak to bylo, s námi,“ řekl muž. „Náš vývoj taky začal tímhle.“

Chlapec vnímal z rozhovoru rodičů jen útržky. Dotíraly na něho obrazy, které v životě neviděl. Sluncem prozářená skalní pustina Ikaru splývala s vizemi neznámé Země. Před očima měl rozvaliny ve vesmíru; hluboko ve svém vědomí, ale mimo vší realitu, spatřil Zemi, lidi, města. Byla to Země! Stav, v jakém ji uviděl, ho vyděsil: divoké lesy, dravé toky, rozbouřené oceány. Lidé bojovali uprostřed živlů o holé životy. Najednou se vcítil do jejich smrtelné úzkosti.

„Co je ti?“ zeptala se znepokojeně matka.

„To přejde,“ řekl otec. „Musí si to prodělat, poprvé a naposled ve svém životě.“.

Chlapec vzhlédl k rodičům a bezmocně se usmál. Obrazy se rozplynuly. V duchu se ptal, odkud se tahle vzpomínka vzala. Jak to, že věděl, že to není jeho vzpomínka? Co to bylo vlastně za Zem? Taková, jakou ji znal on, bývala přece odedávna!

Jako obrovské bubliny se města zvedala z roviny, lesklé kupole uprostřed nekonečné, umělé zeleně. Nic nerušilo harmonii syntetické trávy.

Města byla dokonale symetricky rozdělena po celém zemském povrchu. Měla v sobě soulad a krásu.

Nekonečně hluboký proud štěstí strhl chlapce s sebou. Bujaře si zavýskl a začal si tiše pozpěvovat. Byla to lehká, rozverná melodie.

Neboť lidé nebyli nikdy šťastnější: nikdy nezuřila bouře nad pokojnými metropolemi, nikdy se na ně nesnesl déšť, nikdy nepokryl jejich zdi sníh. Sluneční žár a chlad zůstaly tam venku. Našinec musel nenávidět chaos přírody. Jednou jedinkrát se s ním musel setkat.

Otec jako by uhádl jeho myšlenky: „Člověk může dosáhnout osmadvacátého stupně a věnovat své síly krásnu, jen když nenávidí chaos.“

Syn souhlasně přikývl. Tenhle vývod byl nenapadnutelný. O ničem, co pro něho rodiče udělali, nemohl v nejmenším pochybovat.

„Jednali jste v mém zájmu. Děkuji vám.“

Pohybovali se po povrchu asteroidu stále jistěji. Rodiče dávali pozor, aby syn nezůstával pozadu. Nechtěli zbytečně protahovat stanovenou dobu. Časový signál parselitu byl vsak daleko, jeho moc slábla. Propasti, strže a suťová pole najednou záhadně, jako ve snu, zkrásněly. Slunce čile plápolalo jako jasný oheň na vrcholku jedné hory, stíny se pohybovaly v rytmu živých bytostí. Neměli se čeho bát. Všechny tyhle antikrásné dojmy beztak vymaže hypnondér. Se smyslnou rozkoší se rodiče oddali antikrásnu, animálnímu vytržení.

Chlapec zůstal pozadu. Se skloněnou hlavou se rozhlížel kolem sebe. Na zemi mezi šedohnědým prachem a kamením světélkovaly matně bílé skvrny. Sehnul se. Byly to malé hranaté úlomky.

„Co to tam děláš?“ volal na něho otec. „Pojď!“

Chlapec se narovnal. V ruce držel podlouhlý zářivý předmět.

„Zahoď to!“

Rozmáchl se, ale uprostřed pohybu se zarazil, znovu se shýbl, narovnal se a v obou rukou svíral bílé kameny.

„Prosím tě,“ řekla matka, „takový antikrásný krám.“

Klučina napřáhl obě ruce před sebe a pomalu se blížil k rodičům.

„Nech ho,“ poznamenal otec. „Hypnondér mu poškození hmatu když tak opraví. Většinu stejně zadrží rukavice.“

„Přece jenom,“ trvala na svém matka, „vždyť to jsou antikrásné tvary. Jeho ruce na to nejsou zvyklé.“

Chlapec se zastavil těsně před rodiči. Kameny v rukou mu hrály matným leskem. Zíral na ně jako uhranutý. Rodiče je přejeli letmým pohledem.

„No tak,“ řekla matka. „Honem to zahoď.“

Chlapec nereagoval. Teprve po chvíli zadumaně prohlásil: „Koukejte, tenhle vypadá jako šroub a tenhle,“ rozevřel druhou ruku, „zase připomíná lžíci a tady ten kliku. Není to zvláštní?“

„Náhoda, hříčka přírody. A teď to zahoď, prosím tě.“

Chlapec hrábl do kapsy. „A co tohle?“

Otec se k němu sklonil. Usmíval se. Nevěděl, jak se jinak vyrovnat s nezvyklou reakcí svého syna.

„Vzdáleně připomíná – klíče od reaktoru. Když ještě kosmické lodě létaly na jaderný pohon, zamykaly se aktivní zóny takovými speciálními klíči, aby se předešlo zásahu někoho nepovolaného. Byly ze zvláštní slitiny, která v sobě měla určitý magnetický nebo radiační kód.“

„Můj indikátor zaznamenává slabé záření.“

„Je to kámen, minerál podobný opálu. Hříčka, jakých příroda vytváří na milióny.“

Syn pohodil trucovitě hlavou. „Jsou to časti kosmické lodi.“

Rodiče si vyměnili znepokojené pohledy. „Půjdeme.“

„Proč mi nevěříte? Tady někde se zřítila.“

„Příští měsíc máš jít do patnáctého stupně. Zamysli se nad svým chováním, jinak tě těžko připustí k slavnosti zasvěcení.“ V otcových očích za průzorem přilby se zablýskalo.

Chlapec zahanbeně sklonil hlavu. Malátně svěsil paže a kameny mu pomalu klouzaly z rukou na zem. Chvíli stál jako zařezaný, pak se obrátil a bez slůvka vysvětlení odcházel. Stále zrychloval krok. Oběhl skalní ostroh a zmizel rodičům z dohledu. Ve sluchátkách slyšeli jeho prudké oddechování.

Matka se chtěla reflexivně rozběhnout za ním, ale včas se zarazila a prohlásila: „Vidíš, co taková exkurze natropí. Ještě nikdy nemluvil tak pomateně a nechoval se takhle impulsivně.“

„Hypnondér to zkoriguje.“

„Hypnondér, hypnondér,“ řekla žena s tichou zuřivostí.

Muž si ji udiveně změřil.

Rychle zamumlala: „Mé myšlenky nebyly mé. Promiň mi mou prchlivost.“

Rituální formulka muže uklidnila. Přesto měl nutkavý pocit, že by to neměl přejít jen tak. „Za všechno, čím jsme, vděčíme hypnondéru. Osvobodil nás od strachu.“

„Předtím byli lidé zvířaty,“ doplnila ho.

Ruku v ruce šli dál. Když zahnuli kolem skály, spatřili svého syna, který stál uprostřed suťového pole. Do šedohnědé barvy země se mísila matná běl, jako by se tu bylo nějaké zrcadlo roztříštilo na tisíc kousků. Byly to zářivě jasné, hranaté, matně opalizující úlomky.

S hluboko skloněnou hlavou postával jejich syn těsně před balvanem, tvarem a velikostí připomínajícím sedícího člověka.

„Okamžitě,“ vyzvala ho matka, „jdi pryč od toho kamene. Je chaotický, nebezpečný a beztvarý.“

Chlapec zvedl hlavu a upřeně se díval na balvan. Aniž odvrátil pohled, řekl: „Cožpak nevidíš, že se podobá člověku, sedícímu na židli?“

„Pojď sem,“ opakovala matka. „Nerada bych, abys musel dvakrát do hypnondéru.“

„Pojď,“ připojil se otec. „Jako budoucí patnáctka musíš umět sám rozlišovat mezi krásnými a antikrásnými, mezi umělými a ne-syntetickými věcmi.“

Syn se ani nepohnul. Slovům rodičů najednou nerozuměl. Měl dojem, že slyší cizí, a přesto důvěrně známý hlas. Vycházel z jeho nitra? Chtěl mu sdělit něco strašlivého. Nevšímal si, jak si ho rodiče ohromeně prohlížejí. Hroužící se do jakési jiné existence, měl dojem, že prožívá desetiletí, která nejsou jeho. Trvalo to ale jen okamžik. Najednou byl zpátky. Svůj obličej pociťoval jako tvrdou, neživou hmotu. Chtěl se usmát, ale rysy mu ztuhly.

Matka k němu přiběhla a odtáhla ho pryč, jako kdyby stáli na okraji klokotajícího kráteru. Otec jim zastoupil cestu, jako kdyby je chtěl zadržet. Ale syn nevycítil v jeho chování žádnou jistotu. Vytrhl se matce a stáhl se zpátky.

„Jsou to – drahokamy?“

Otec sebou trhl. „Je to nečisté jako všechno přírodní.“

„Proč je teda lidé v dávných časech hledali?“

„Odkud tohle máš?“ zeptala se matka.

Syn chvíli rozpačitě mlčel. „Nemůžu si vzpomenout.“ Hlas se mu zadrhával. „Zrovna mě to napadlo.“

„Není třeba, abys tohle znal. Pro člověka v tvém stupni zralosti je to dokonce škodlivé. Tyhle věci jsou už dávno pasé. Nemají pro nás žádný význam, protože byly nehodné člověka. Už jsme je překonali.“

„Odkud ses to dozvěděl?“ zeptal se otec. „Proč tě to napadlo zrovna teď?“ Na přilbě mu zazářilo červené světélko hypnondéru. Syn nebyl s to se od něho odtrhnout. Blikalo v sugestivním rytmu.

„On to říká.“

„Kdo ‚on‘?“

Chlapec znovu pohlédl mlčky a bezmocně na červené blikající světlo. „Proč by O’Skryllis lhal?“

Matka ho vzala kolem ramen. „Copak se ti nelíbí moje šperky, umělé drahokamy? A co Země! Máš ji přece rád?“

„Ale jo, to jo,“ odpověděl chlapec.

Ukázala rukou směrem k obzoru. „A tohle tady nenávidíš?“

Syn přikývl.

„Je to tvoje povinnost. Jinak by bylo nadarmo všechno to, co tvoji předkové vytvořili, pro co žili a za co bojovali. To bys snad nechtěl!“

Chlapec zavrtěl prudce hlavou jako vzpurné dítě.

„Musíš si v sobě tuhle nenávist vytvořit, jinak s tebou hypnondér nebude spokojený.“

„Kdo je to, nebo byl O’Skryllis?“ zeptal se otec.

Syn důvěřivě pohlédl do jeho usmívající se tváře.

„Je už tady dlouho, hrozně dlouho.“

„Co znamená dlouho?“

„Snad tři sta let nebo o něco déle.“

„Co tu chtěl?“

„Hledal drahokamy.“

„Hrůza!“ vykřikli rodiče. „Doufejme, že tu zahynul.“

„Ne.“

„Žije? Je tady?“ zeptali se rodiče nechápavě.

„Nevím.“

Rodiče se shodli na jednom.

„Hypnondér to zjistí,“ řekl otec. „Jen žádný strach, tenhle O’Skryllis ti nic neudělá.“

„Tys měl v ruce jednu z těch starých knih, co?“ zeptala se chlapce matka. „Jak jsi to jen mohl zatajit před hypnondérem?“

Syn na výtku nereagoval. Poslušně se nechal vzít za ruku, a zatímco kráčeli po povrchu Ikaru, naslouchal otcovu výkladu o před-lidském údobí, kdy ještě existoval strach a vládla nedokonalost: Strach omezoval rozum předlidí a způsoboval, že se děsili dokonalosti.

Otcova rozvážlivost chlapce uklidnila. Jako obvykle, i teď k němu pociťoval hlubokou náklonnost. Nedovedl si představit nic krásnějšího než Zemi s jejím uměleckým uspořádáním, dokonalou jako syntetický kámen. Nikdo nemohl tenhle’vývoj zadržet; byl zákonitý. Ale proč by měl O’Skryllisem opovrhovat? Nebyl snad součásti jeho samotného? Kde ho měl hledat? Musel ho najít, protože byl jediný, kdo mohl O’Skryllisovi pomoct.

Při pomyšlení, co musí udělat, se zachvěl hrůzou. Zachmuřil se.

Otec, znejistělý tím, zda jeho výklad stačil, se pokusil o velkolepý závěr. „Je to skoro zázrak, že náš rod přežil předlidskou éru, aniž vymřel nebo upadl zpět do naprostého atavismu. Teprve my jsme uskutečnili pravou podstatu lidství. Přivedli jsme na svět hypnondér a hypsychozátor. Žijeme beze strachu, můžeme vytvářet krásno.“

Matka, uvědomujíc si, jak se jí třese ruka, prohlásila: „Není nic logičtějšího, nic krásnějšího než důvěřovat hypnondéru.“ Její hlas přímo hladil. „Jsem si jistá, že přezkoušení zvládneš hravě. Jsi přece hodný chlapec.“

Synův pohled zabloudil do dálky. Sluneční zář zapuzovala stín, Tu a tam byl zápas na vážkách, jako mezi dvěma vyrovnanými, zarputilými protivníky, kdy jen smrt jednoho z nich může přinést světu mír.

Boj!

Zkáza!

Vítězství!

Chlapec se znechuceně odvrátil. Klopýtal o kamení a suť. Na nohou mu ulpívala nepoddajná hmota. Jenom nejít dál, už ani o krok víc. Zář Slunce přesto vábila. Stíny trhaně ustupovaly. Všichni tři kráčeli dál krajinou, která ztuhla po jakési zuřivé bouři, a chlapci překážely kameny v chůzi.

Najednou to tu bylo zase. Volání! Kupředu, krok za krokem, kameny odkopával stranou. Kde jsi, O’Skryllisi? Jako kdyby se chtěl něčemu ubránit, chlapec vášnivě zašeptal: „Nenávidím všechny neumělé věci, nenávidím nečistotu přírody. Fuj!“

„Miláčku,“ řekla matka, „uklidni se. Dám ti za to svoje lícní plátky z rudého opálu.“ A pak prohnaně: „Vím, že se ti líbí.“

Chlapec se rodičům vytrhl. Nebránili mu. Po několika krocích se otočili a zlehka, téměř rozradostněně mu zamávali.

Syn váhavě nakročil a ztuhl. „Vy nic neslyšíte?“ zeptal se tiše.

„Co?“

Neznámý ho zmučeně, bázlivě a prosebně volal.

„Ne,“ šeptl tichounce chlapec, „nene, já nemůžu.“

„Říkals něco?“ zeptala se matka.

Syn zvedl hlavu a číhavě naslouchal. Teď docela zřetelně slyšel ten hlas, který hluboko v jeho nitru žadonil, škemral a nakonec rozkazoval. Neznámá bázeň přiměla jeho nohy k pohybu.

Než si rodiče stačili uvědomit, co se děje, zmizel jim chlapec ve skalách. Jejich volání neslyšel. Pospíchal temnotou ikarovské noci, vstříc onomu třpytivému světlu, odkud vycházel ten hlas.

Kámen pulsoval, podobal se při tom prudce oddechujícímu člověku. V jeho bílém nitru se mihotaly stíny, lemované zářivými žilkami. Z hlubin pomalu vystupoval obličej s utrápenýma očima, uzavřený do kamenné masy. Tyhle oči viděly neznámou. Zemi, cizí města, dávno zemřelé lidi, znaly ony světy, v nichž se za temnotou a osamělostí skrývaly taje života, krása i nebezpečí. Žádost v těch očích dávno vyhasla.

Rodiče spatřili v matném svitu hvězd, jak jejich syn stojí před tím podlouhlým balvanem, který byl, svým způsobem podobný sedícímu člověku. Chlapec zdvihl ruce vysoko nad hlavu a svíral v nich tmavý kámen. Otec vyrazil kupředu.

Chlapec se vzepjal v celé své výšce, vyrazil ze sebe pronikavý výkřik, rozpřáhl se a s ohromnou silou mrštil kamenem o jasně zářící balvan. Když se balvan po nárazu roztříštil na tisíc kousků, chlapec se zhroutil.

Když se probral, ležel měkce uložený v posilujícím energetickém poli v lodní hypnokomoře. Rodiče se nad ním skláněli. Přehlušili obraz O’Skryllisovy tváře. Nenáviděl je za to.

„Dělá ti potíže mluvit?“

Chlapec mlčel. Odpověděl za něho hypsychozátor.

„Nechce mluvit, chce si vybudovat blokádu. Zabráním tomu.“

„Ještě ne.“ Otcův hlas byl něžný a podivně se chvěl.

„Proč jsi to udělal? Podlehl jsi ničitelskému, archaickému, zví-řeckému, spontánnímu pudu. Proč?“

„Já to nechápu,“ řekla matka. „Snad se hypsychozátor nespletl? To on přece doporučil a schválil tuhle exkurzi.“

„Nemohl se zmýlit. To není možné,“ odpověděl otec bezradně.

„Samozřejmě,“ zamumlala žena.

„Muselo to být něco zvenčí.“

„Nějaký šok?“

„Je vůbec možné hypsychozátor něčím zaskočit?“

„Ne.“

„Předvídá prostě všechno.“

„Můžeme za to snad my?“ Její pohled vystrašeně pátral v mužově tváři.

„Hypsychozátor si bude vědět rady.“ Než se otec obrátil na chlapce, nasadil si obvyklou masku. „Můžeš logicky odůvodnit svoje chování?“

Syn neodpovídal. Díval se skrz své rodiče, jako by tam nebyli. Vychutnával podivuhodnou, neznámou slast. Ještě nikdy předtím necítil tak silně sebe sama. Byl to hluboký pocit, proto chlapec nechtěl být za žádnou cenu vyrušován. Kde je O’Skryllis?

Rozprostřel se před ním cizí život, cizí čas, a někde tam musel O’Skryllise hledat.

Otec přejel chlapci rukou něžně po čele. „Je ti jasné, jak nebezpečné jsou takové afekty pro tvůj další vývoj k definitivní jemnosti?“

„Víš přece, že poškozená citlivost pokožky se dá těžko zkorigovat,“ řekla matka. Pohladila ho po ruce.

Chlapec těkal pohledem z jednoho na druhého. Obklopovaly ho shluky slov, zvučící stěny. Slyšel ozvěny, které přehlušovaly O’Skryllisův hlas. Obličej se mu zkřivil v úšklebku. Už mu nemohli nic vzít, nic.

„Je mi to líto,“ zabzučel tiše matčin hlas, „ale musíš do hypnondéru na dvojitou kúru. S takovými vzpomínkami bys nikdy nedosáhl nejvyššího stupně.“

„Já nechci,“ prohlásil chlapec.

„Je to přece pro tvoje dobro. Hypnondér provede analýzu tvého chování a odpustí ti.“

„Musel jsem to udělat… Nechci zapomenout… Nechci se dát analyzovat…“ Chlapcův hlas byl jasný, beze stopy dětské umíněnosti.

„Proč jsi to jenom musel udělat?“

V koutcích chlapcových úst to zacukalo. „Měl jsem – soucit.“

Rodiče na sebe pohlédli. „Soucit? S kamenem?“

„Ano, s kamenem!“ vykřikl chlapec. Tělo se mu otřásalo pohrdavým chechtotem. „Ano, s kamenem.“ Zavřel oči a ještě jednou zašeptal: „S kamenem.“

Jako kdyby mu chtěla prominout nějakou hloupou lež, matka se s nezlomnou něžností zeptala: „Tak co to tedy bylo?“

„Zabil jsem O’Skryllise.“

Matčina ruka spočinula na chlapcově čele „Zabil?“

„Spasil jsem ho.“

Otec dal povel počítači a chlapec v mžiku usnul.

„Musí spát, dokud se nevrátíme na Zem. Snad zapůsobí hypsychozátor.“

Žena zarmouceně přikývla. „Byla by to jediná možnost, jak ho ušetřit hypnondéru. Člověk je potom pár dní jako zmlácený.“

„Ale pomáhá to.“

Pohlédla oknem na asteroid, mizející v dálce. „Co to jenom zažil? Co se to tam s ním dělo?“

Muž ji objal. „Zapomene na to.“

Vyvinula se mu, nečekal to, protože se o něj předtím na chvíli ochable opřela. „Chci to vědět.“

Zavrtěl hlavou. „Proč se chceš zatěžovat nebezpečnými vzpomínkami někoho jiného? Zapomene na to.“

„Bylo v tom něco, co ohrožovalo náš život, nejen tady a v této chvíli, nejen nás osobně, ale život jako takový.“

Ústy jí jemně přejel po vrásce na kořenu nosu. „Je to opravdu tak důležité? Nic přece nemůže ohrozit náš život!“

„Poprvé se stalo něco neslýchaného: člověk odmítá vstoupit do hypnondéru a chce žít se škodlivými vzpomínkami. Určitě je nemocný.“

„Možná. Hypsychozátor to ale…“

„Potom,“ pokračovala žena zatvrzele, „je třeba hledat příčinu nemoci nejspíš někde mimo něj. Myslím, že to přišlo zvenčí, znenadání. Nevyvinulo se to v něm.“

Muž ji políbil na rozpálené tváře. „Měla by sis na chvilku odpočinout.“

Přivinula se k němu, oči měla rozšířené. „Hypsychozátor mě musí napojit.“

„Jestli nejsou jeho vzpomínky pro tebe užitečné, zablokuje před tebou svoje vědomí.“

„Zruším blokádu.“

Muž se od ní odtrhl. „To je zakázané! Když se na to přijde, můžou tě vymazat. Ale já tě chci takovou, jaká jsi. Co je mi po nějaké syntetické osobě s tvou podobou, na kterou bych si musel teprve zvykat.“

Mdle se usmála. „Jsi hodný.“ Velká vážná ústa zasvítila z krásné tváře. „Ale musím se dozvědět, co se v tom chlapci děje.“

Její tvrdohlavost ho zraňovala. Upjatě řekl: „Je ti dvaačtyřicet, co nevidět budeš mít šestadvacátý stupeň zralosti. Zodpovídáš za svá rozhodnutí. Nemáš vůči mně žádnou povinnost. Ale co chceš napovídat hypsychozátorovi? Moc by mě nepotěšilo, kdyby tě konvertoval.“

„Můžeš jít se mnou.“

Nabídka ho zasáhla jako blesk z čistého nebe a nesmírně ho‘ zahanbila. Koktal, snažil se ovládnout, zadrmolil něco nesrozumitelného a pokoušel se zakrýt svůj zmatek rozmáchlými gesty. Navrhl by kdy někdo druhému člověku něco takového? Není to od ní bezohledné, takhle ho vystavovat nebezpečí? Ruce mu klesly podél těla. Odmlčel se. Najednou otevřel ústa. „Jdu s tebou.“

Znovu se k němu přivinula a políbila ho, vzrušující ve svém odevzdání.

Leželi nehnutě na neviditelných energetických poduškách. Na stěně bzučel hypnokonvertor hypsychozátoru. Kolem jeho magického oka kroužila v rovnoměrných vlnách světelná spirála. Stěny se rozžhnuly temnou červení, rozestoupily se a nabídly pohled do nekonečna.

Prostorová dimenze se rozplynula. Země nikoho mezi dvěma světy.

Už se nedívali vlastníma očima, neposlouchali vlastníma ušima, cítili, čichali a chutnali cizími smysly. Dříve než pronikli úplně do cizího vědomí, projela jimi Jako zamrazení poslední vlastní myšlenka: To není náš syn. Něco neznámého je vsálo do sebe. Něco, co se zmocnilo jejich syna.

Tohle něco myslelo na věci, které jihl připadaly příšerné, jeho pocity měly strašlivou, Výbušnou intenzitu.

Na chvíli se snažili dosáhnout práh svého vědomí. Ale neznámý už je chytil do svých sítí. Ovládal jejich myšlenky a vymazával je. Neměli z něho patřičný strach. Zmocnila se jich zvědavost.

Hypsychozátor neměl nejmenší důvod přerušit tento proces.

Neexistovalo žádné zpátky. Stále hlouběji se hroužili do bytosti s podivným jménem O’Skryllis, jež se usídlila v jejich synovi.

O’Skryllis byl v onen den navýsost spokojený. Měl kliku jako málokdy ve svém životě, který se jinak šťastnými náhodami jen hemžil.

Už. když nalétával na asteroid, něco mu říkalo, že tam budou opály. Když mu to potvrdila i analytická data, napadlo ho, že je to šíleně komické. Uvažoval, jestli to má přičíst svému štěstí, nebo své intuici. Odraz jeho tváře v displeji na něj zamrkal: Máš prostě nos, brácho. Seš právej diamantovej čmuchal.

V takových chvílích byl rád, že nikdy nepodlehl pokušení to vzdát, najít si nějaké jiné zaměstnání, žít si jako ve vatičce a mít kolem sebe pořád lidi. Ne, nic mu nemohlo nahradit tohle.

Měl cit proutkaře. V blízkosti asteroidů, kde byla naleziště, se mu vždycky rozechvělo chřípí. Byla to zvláštní schopnost. Nikdo nebyl s to říci, kde ji sebral. Možná se v jeho nitru, daleko od všeho živoucího, znovu probouzely dávno zapomenuté instinkty. Byl si jist, že by si nikdy nemohl zvyknout na jiný způsob života. Potřeboval tohle nemilosrdné závodění se všemi přístroji, které ho obklopovaly a měly mu ulehčit práci. Pokaždé, když se mu povedlo předhonit je o délku nosu, radoval se jako malý kluk. Lovec diamantů?

Jeho odraz v obrazovce pokrčil rameny.

Usmál se na něj. Máš pravdu. Je ve mně určitá žádostivost a ta mě žene vpřed. Jednoho krásného dne najdu miliónkarátový diamant, safír nebo opál. To budeš koukat!

Asteroid překonal všechna jeho očekávání. Kameny ležely přímo na povrchu. Opály nevídané krásy. Stačilo jen se shýbnout.

Rázným krokem se vracel k lodi. Rozdováděně se odrazil od země, vzlétl do výše a vznášel se nad skalami. Slunce klouzalo po temném povrchu a stíny se stěhovaly s ním.

Za skalní jehlou spatřil zářivou skvrnu. Trvalo nekonečně dlouho, než ucítil znovu pod nohama půdu asteroidu.

Zpola zakrytý hlušinou, ležel na dně kotliny opál. Byl velký jako lidský mozek. Pokorně, jako by vcházel do svatyně, se O’Skryllis blížil k opálu. Poklekl před ním a šetrně jej vytáhl zpod suti.

Byl to bezvadný kousek, vrhající duhové reflexy, čistě bílý s rudým plamínkem uloženým hluboko uvnitř hranatě krystalického, ale přísně sevřeného tvaru: jako náznak slzy, kterou uronil nějaký bůh, ztracené a zapomenuté. Opál byl protkán mléčnými žilkami, jako by v jeho nitru oddechovaly přízračné stíny.

Kámen v jeho ruce se lehce třpytil. Z jeho hlubin probleskovala ohnivá červeň, ukrytá pod bílou mlhou. Opál jako by se chvěl toužebnými vzdechy. O’Skryllis se snažil proniknout pohledem za hranice neznámého světa. Ten se mu však ztrácel za neprostupnou mlžnou stěnou. Přesto O’Skryllisova fantazie vytvářela pohádková univerza, skrývající se kdesi uvnitř.

Posedlo ho to jako mor. Plný zoufalství nevnímal okolí. Chtěl vniknout dovnitř, do toho tajuplného, nepomíjejícího světa.

Kolik času uplynulo? Konečně se narovnal, ztěžka oddychuje. Na čele mu vystoupily chladné kapky potu. Rukama pevně sevřel kámen.

Usmíval se, ale jeho oči zůstávaly vážné. Něžně, jako by nesl něco hrozně křehkého, odnesl drahokam do lodi. V kabině ho položil na podložku potaženou zeleným sametem a upřeně se zahleděl na třpytivý krystal.

Zpola zahalený, neznámý vesmír ho vábil, podvoloval se jeho pohledu a O’Skryllis musel uposlechnout svou neukojitelnou zvědavost. Kolem něj se povalovaly mlžné opary z nekonečných hloubek, jež nerozvážlivce ovíjely hustými, neproniknutelnými pavučinami, až začal slepě a hluše tápat v kruhu a nenacházel východ z labyrintu studeného ohně. Tu však přes chladný závoj vzplála znovu zlatožlutá, červenohnědá a namodralá světélka: bludičky. Vstup do Říše kouzel byl nebezpečný.

O’Skryllis se ulehčeně zasmál. Jakou to spatřil krásu, zrozenou z žáru podsvětí, zahrnující v sobě všechna tajemství vesmíru od jeho počátku.

Přejel si rukou po čele a vydechl úlevou a radostí, když ucítil její pevný tlak. Pohled mu klouzal z jednoho kamene na druhý, polaskal plaše neúplný ovál posledního nálezu, vrátil se k němu a zatřepetal se jako pták, hledající místo k odpočinku po dlouhém letu.

Když odcházel do centrály, vzal si kámen s sebou. Položil ho na stůl velitelského stanoviště a chystal se odstartovat. Zatímco prováděl navyklé úkony, pohledem občas zabloudil směrem k opálu. Kámen jako by se zvětšoval. Vysmál se své naivní představě, svému dětinskému zanícení.

Nebylo to poprvé, co našel mimořádně krásný kámen. Ale tentokrát se mu zdálo, jako by ho potkalo něco, po čem už dávno toužil, jako by našel oázu ve světě umělých opálů, chryzoprasů, ametystů, turmalínů a diamantů, celé spousty umělých křišťálů bez jediného kazu, optimální tvrdosti, lesku a barvy. Měl pocit, že má za sebou záplavu masek. Bál se otočit. Kupředu, stále jen kupředu.

Po startu měl dost času, aby si ještě jednou láskyplně prohlédl svůj nález. Připadalo mu, že v osvětlení kabiny pulsuje. Šlízy v jeho nitru se hravě převalovaly v pravidelném rytmu.

Natáhl ruku po kamenu. Hrany a vyklenutí k ní přilnuly, křišťál jako by se stával součásti jeho samého.

O’Skryllis stáhl ruku zpátky a přejel si jí po čele. Špičkami prstů však nenahmatal nic než pozoruhodně tvrdý reliéf.

Zmateně se zhroutil do křesla. Sametový potah lenošek nebyl žádné, mámení. Jeho vzrušení poznenáhlu opadlo.

Hodiny ubíhaly. O’Skryllisova loď se pomalu, ale jistě dostávala z gravitačního pole asteroidu. Seděl v pilotním křesle a poslouchal koncert.

Zpoza přivřených víček pozoroval opál.

Ještě nikdy nevnímal hudbu tak bezprostředně. Do vědomí mu pronikaly jasné tóny nabité obrazy a zaplňovaly prostor v něm i kolem něj.

Kámen vrhal světlý stín, stůl Jako by byl zaprášený. Nejspíš ho ale šálí zrak. O’Skryllisovi začaly podivně tuhnout údy, po tváři se mu rozlezla bolestivá hluchota. Pohroužil se očima do křišťálové hlubiny, jeho bytí se rozplývalo. Už nic necítil. Zapomínal na svět lidí. Milióny let, které lidstvo prožilo, splynuly v jediný okamžik; všechno budoucí bylo měřeno délkou kmitu jedné molekuly; vesmírná dimenze měla najednou hmatatelný tvar. V nekonečnosti času nebylo nic krásnějšího než tenhle okamžik. Čas dospěl k vrcholu.

O’Skryllis byl nesmrtelný, uzavřený ve věčném krystalu.

Kolem sebe měl tváře ostatních. Byli to lidé nebo jeho snové vize? Jejich uvítací gesta zbarvil krvavě rudý opar. Nic však O’Skryllise nedosáhlo, ani jejích samaritánské ruce, ani příznačné masky za ním. Jeho tělo bylo znecitlivělé a duch spoutaný…

Když otevřel oči, bylo ticho. Nebylo slyšet jediný zvuk. Snový svět ho pohltil. Kam se podíval, Všude byly ojíněné předměty, ponořené do matné běli. Nestudily, přestože ho leknutím zamrazilo. Pohled mu sklouzl k místu, kde ležel opál. Nebyl tam.

Kroutil hlavou sem tam. Nacházel důvěrně známé tvary, tak je ještě rozeznával: obrazovku, reaktorovou jednotku, kybernet, ostatní zařízení pilotní kabiny.

Trvalo jen chviličku, než se zase vrátil do skutečnosti. Mlhavě vytušil, co znamenalo to zamrazení ve snu. Ochromil snad jeho údy strach? Očima nevěřícně těkal kabinou, jeho pohled opisoval stále menší spirály.

Až po kolena měl místo nohou třpytivé válce. Dech se mu přetrhl jako tenké vlákno, dusil se, chroptěl a nakonec začal tuhnout. Rty se mu křečovitě chvěly, vzlykl. Pak zařval jako lapené zvíře.

Nohy už vůbec necítil. Škrábal prsty po kamenném povlaku, až si rozedřel kůži a vytryskla mu krev. Na chvíli ho uklidnilo, když pocítil bolest a teplý pramínek krve. Co se to s ním stalo? Odkud se to vzalo? Opál! Jakou to v sobě měl příšernou vlastnost? Co ji aktivovalo? Potřebovalo to něco energii kosmické lodi, aby to mohlo růst a zvětšovat se? O’Skryllis v zoufalství divoce zavrtěl hlavou. Vyskočil a vrhl se dopředu. Ale na ovládací panel nedosáhl. Ten zmizel spolu s radiostanicí pod kamenným povlakem.

Za dvě hodiny mu nohy jiskřily opalizujícím leskem až nad kolena. Ztuhly mu i klouby.

Zvrácený do křesla O’Skryllis zhnuseně pozoroval, jako kdyby sledoval vzhůru lezoucí hmyz, svou postupnou přeměnu v kámen. Strachem a hrůzou škubal křečovitě trupem sem tam a občas tiše zanaříkal.

Nepříliš velkou rychlostí se kosmická loď vrátila do gravitačního pole asteroidu. Letové prvky lodi zhruba odpovídaly silně excentrické dráze asteroidu. Půl roku se blížila ke Slunci a pak se zase od něho vzdalovala. Na několika místech vyrazily na plášti lodi bílé strupy.

Když se loď po dvou letech dostala do blízkosti Merkuru, byla celá bílá. Plášť lodi jako by sestával z malých plošek se spoustou hran, ale ještě bylo možno rozeznat oblý elipsovitý tvar kosmického plavidla.

O’Skryllis viděl, jak mizí Mars a pak i Slunce. Putoval do hlubin kosmu, vracel se, kroužil na věčné oběžné dráze. Jeho osud byl strašlivější než osud kosmonautů, kteří byli katapultováni do nekonečného prostoru, vstříc smrti hladem a udušením.

Neživý, a přece ne mrtvý se O’Skryllis pohyboval v bezejmenném prostoru, o němž věděl jen to, že existuje. Veškeré jeho tělesné bytí vyhaslo. Jen jeho myšlenky bloudily v kruhu. Vybavovali se mu lidé a věci, které měl kdysi dávno rád. Stýskalo se mu po nich a po ztraceně existenci. Teď už chápal zarmoucený výraz jejich tváří. Patřil jemu. Jeho volání k nim neproniklo. Bylo příliš pozdě. Kdyby byl křičel, když měl ještě hlas, kdyby byl nenáviděl, když mohl něco cítit. Možná by se ty masky nikdy nebyly objevily. Nic se nedalo vrátit. K čemu je mu vlastně sebelítost. Ta ho přece provázela pořád, po celý život.

Smutek.

Rezignace.

Smrt!

Přál si umřít.

Po sto pětadvaceti letech se loď zřítila na asteroid Ikarus a roztříštila se. O’Skryllis zůstal jako naschvál celý. Kdyby alespoň mohl tenkrát brečet.

Tři sta čtyřicet sedm let mu před očima defiloval neproniknutelný vesmír, Slunce se zvětšovalo a zase bledlo.

Jednou na asteroid měkce dosedla kulovitá kosmická loď. Vystoupili z ní dva dospělí s dítětem. Muž a žena neodpovídali. Ale myšlenky dítěte mohl O’Skryllis přijímat. Probral se ze své letargie a zapřísahal chlapce, aby ho zabil.

Žena procitla jako první. Zůstala nehnutě ležet. To, co se dozvěděla, jí připadalo jako stěží představitelná zvrhlost. Člověk, zatížený takovými vzpomínkami, nemohl prostě žít. Nesměla dopustit, aby se tenhle obraz vštípil chlapci natrvalo do paměti. Bránilo by mu to ve vývoji a donutilo ho pátrat po věcech, které by ho nakazily. Existovalo nebezpečí, že sejde z cesty, že se zamotá do sítě pocitů, které parselity zavrhly už před dávným časem. Nikdy by nedosáhl osmadvacátého stupně, jeho vývoj k absolutní jemnosti by byl ohrožen. Vyděšeně vyskočila. Trochu se zapotácela, ale hned se vzpamatovala.

„Bylo to příšerné.“

Také muž vstal. „Spíš mě to pobavilo. Ale už tenkrát museli být lidi, co hledali jemnost. Od cíle – krásné umělecké harmonie – byli ještě ovšem na hony vzdáleni. Jejich cesta byla chybná. Kdo se vydá všanc něčemu přírodnímu, ten zahyne. Ale přesto, jako by se v jeho chování dala nalézt kladná tendence.“

„Ty omlouváš toho – O’Skryllise, toho předčlověka? To přece oni bránili vývoji. Ty jim snad tohle chceš prominout?“

„Máme přece co dělat jen s určitým zjevením. Ať už tohohle předčlověka potkalo cokoli, jemný byl. Nikdy nechtěl nic řešit násilím. To, že vzýval všechno přírodní, byl přežitek, nic víc. Ještě nepoznal, že je jen jediná cesta: lidskost sama, umělá syntéza.“

„To je jenom jeden aspekt,“ odpověděla žena jemně. „Jeho cesta však byla pošetilá, přímo opovážlivá. Jakým právem se obracel proti umělým kamenům, proti pokroku. Nenáviděl absolutno, protože mu připomínala jeho vlastni nedokonalost. Jeho nenávist nebyla nic než slabost!“

Muž jí mlčky přitakal Když promluvil, zněl jeho hlas stejně jako její.

„Chybná cesta byla, je a vždycky bude neodpustitelná. Promiň, jestli jsem se nepřesně vyjádřil. Jsme téhož názoru!“

Obličej se jí vyjasnil. „Musíme vymazat, co jsme se dozvěděli. Jinak by tohle poznání mohlo zůstat v parselitu.“

Muž znovu přikývl. „Předtím musíme taky vzbudit chlapce. Už se mu to asi vynulovalo.“

Počítač uposlechl příkazu, světelná spirála přestala kroužit.

Chlapec se probudil. Pružně se zvedl a usmíval se. Rodiče si oddechli.

„Tak co,“ řekla matka, „jak je ti?“

„Cítím se výborně,“ odpověděl syn. „Mé myšlenky jsou mé.“ Tahle formulka rodiče uklidnila docela.

„V paměti ti nic nezůstalo?“ zeptal se otec.

„Co tím myslíš?“

„Nic, vůbec nic,“ pospíšili si rodiče s odpovědí. „Nebudeme o tom mluvit. To by se příčilo dobru.“

„Vy máte na mysli O’Skryllise?“

Rodiče mlčky přikývli. Nechtěli mu říct víc, než asi ještě věděl. Nepatrný zákrok beztak vymaže i zbytek.

„Postavil jsem se proti parselitu i proti hypsychozátoru.“ Chlapec se usmíval. „Nedal jsem si vzít vzpomínku na O’Skryllise.“

Matka se k němu chtěla vrhnout, ale muž ji pohybem ruky zadržel. Zavzlykala. „Žije v tobě dál. Musíš ho v sobě zabít, jinak se staneš jím, bude z tebe živá fosilie.“

„To by byl tvůj konec,“ řekl otec. „Půjdeš do hypnondéru.“

„Pochopte přece,“ vykřikl chlapec vzdorně, „že já chci zůstat sám sebou!“

Žena se vrhla do náruče svému muži. Na syna se dívala jako na mrtvého.

Angela a Karlheinz Steinmüllerovi

MIMOBĚŽKY

Jako z dlouhotrvajícího a příjemného snu se Shanai vynořila z křišťálově jasného světla matematických symbolů. V uších jí pronikavě zněla Kerenova slova. Obtížně se vzpamatovávala.

„Trpíš halucinacemi, Kerene, prostor kolem nás je prázdný – celé světelné roky široko daleko jen prázdnota, nic než vakuum.“ Shanai ležela na nízkém lehátku, na sobě lehké šaty ke kotníkům. V ruce stále ještě svírala světelnou tužku, kterou právě psala barevné symboly na stropním displeji. „A kromě toho mě rušíš při práci.“

„Jenomže já, já to viděl, necelé tři světelné dny od nás. Můj tajemník zapsal data a…“ Keren udělal dva kroky směrem k ní. Oblečen byl nedbale, košili měl vysoukanou z kalhot, černé vlasy se mu mastně leskly v rozházených pramenech.

Shanai se s povzdechem nadzdvihla a namířila na Kerena světelnou tužkou jako zbraní. Řízen nervózními pohyby jejích prstů, putoval proud znaků zdola od opasku vzhůru přes sepranou modř košile ke krku, kde se pozdržel, připraven každou vteřinou přeskočit mu do obličeje, přímo do očí.

„Uklidni se, Kerene,“ promluvila domlouvavě, „zaber se do nějaké rozumné práce, využívej čas jako já, počítej…“

Ale světelná tužka usvědčovala její klidná slova ze lži. „Fantasto!“ bleskurychle pádila písmena po Kerenově hrudi, „nech mě, vypadni…!“

„Shanai, poslouchej přece!“ Keren se prudce obrátil, kývnutím přivolal tajemníka, vznášející se počítačový terminál, a na stropní displej naprogramoval výhled do nesmírné prázdnoty.

„Stop!“ zablýskla světelná tužka, tlumený výkřik, který Keren nezaznamenal, a potom vše pohaslo.

Plášť lodi se protrhl a Shanai se propadla do bezedné temnoty vesmíru. Její doširoka rozevřená ústa nedokázala vypravit ani ten nejtišší výkřik. Křečovitě semkla víčka a ze všech sil se pokoušela přitisknout k lehátku. Ovanul ji ledový chlad. Z nekonečných dálav k jejímu uchu doléhal léčivý, sotva slyšitelný hlas.

„Tohle je radarový odraz a žádný modrý trpaslík. Nejdřív jsem ten objekt považoval za meteor, podle spektra sestává obal z lanthanoidů a těžkých kovů…“

„Prosím tě,“ zasténala Shanai, „prosím tě.“ Musela sebrat veškerou vůli, aby překonala temnou a chladnou propast. „Prosím tě!“

„… letí rychlostí 0,27 c; jeho dráha svírá s naší úhel 161° a – říkala jsi něco?“

Shanai se třásla po celém těle. Vakuum jí vysálo ze žil veškerou krev, nastupovala černota, prokousávala se jí očima až do mozku. Její mumifikované tělo se převrací kolem osy mezi osamělými meziplanetárními atomy. „Prosím, světlo!“ zachroptěla.

Zasáhla ji světelná záplava explodující hvězdy, teple ji obklopila, odnášela ji s sebou. S námahou potlačila chvění rukou, hlasu. „Jsi si jistý, meteor?“

Keren nevrle odstrčil tajemníka, v obličeji se mu zračila výčitka, nespokojenost. „Vždyť ty mě snad ani neposloucháš! Řekl jsem přece, že tenhle objekt nemůže být přírodního původu. Vulgárně řečeno: je to cizí kosmická loď!“

Shanai se zdvihla. Byla unavená, vyčerpaná, na kůži ji stále ještě pálil vesmírný chlad. Keren k ní přistoupil. Když se rukou dotkl její paže, škubla sebou, jako by ji zasáhl elektrický proud. „Cožpak to nechápeš? Probuď se, děvče! Naše pouť se přece jen po těch letech začíná vyplácet!“ Vytryskla z něj radost. Políbil ji, nebránila se, byla jako figurka bez vůle. Pouze si uvědomila, jak horké má rty. Tak prudce, jak ho pocity přemohly, stejně prudce ho i opustily. Odstrčil Shanai a přednášel ‚dál:

„… vzdálenost letových drah je 1,3 světelného dne. Přibližně za , dvanáct hodin se lodi dostanou do nejmenší vzájemné vzdálenosti: 2,1 světelného dne. Z astronomického hlediska co by kamenem dohodil.“

Shanai ovládl pocit neskutečna, prázdnoty. Vnímala výpočetní prostor, viděla Kerena a slyšela ho. Pokoušela se představit si, že kdesi v hrůzném nic jsou za tenkými stěnami obráceny anténovité nebo talířovité oči k radarovému obrazu pozemské lodi. Kupodivu se jí tato nestvůrná představa nedotkla, patřila do říše snů s otevřenýma očima, říše představ, nepatřila do střízlivé skutečnosti lodi, ve které působil dokonce i Keren podivně nepatřičným a nehmotným dojmem.

„Vyrozumím A-Sarnu a A-Mlota. Ty probudíš ze spánku ostatní. Poplachové buzení. Setkáme se v centrále.“ Shanai mlčky přikývla.

Pokaždé, když Keren vstupoval do centrály, měl pocit, jako by1 vstupoval do cizí říše. Protože tady vládli A-Sarna a A-Mlot se svými počítači. I teď jejich přístroje měřily jako obvykle koncentraci kosmických částic a fluktuujících polí. Ale prázdnota, kterou zaznamenávaly, byla klamná. Keren, jenž v chladné věcnosti centrály vystřízlivěl, informoval několika větami A-Sarnu a A-Mlota.

„Ale to je přece úžasné!“ A-Sarna impulsivně vyskočila a obrátila se ke Kerenovi, Smála se celým nepravidelným, opáleným, vrásčitým obličejem. Keren podvědomě škubl rameny – A-Sarna nemá právo na takový výbuch citů, netýká se jí to, týká se to jen jeho, Kerena, a Shanai a těch ostatních pohroužených do hlubokého spánku, které Shanai právě teď probouzí

A-Mlot zareagoval korektně a mluvil o události významné pro celé lidstvo Keren pozoroval, jak jeho tenké, jemné prsty bez jediného chloupku kloužou po kontaktových polích konzole: hladce, rychle, bez oprav. Automat, který dává příkazy jinému automatu. Keren se vytrhl z tohoto hypnotizujícího pohledu.

„Musíme jednat!“ prohlásil, „musíme s nimi navázat kontakt, zbrzdit loď, setkat se s nimi, musíme.“ Složil ruce za zády a vykročil kolem monitorů, které ukazovaly spáče, zahalené modravou aureolou vysokofrekvenčních polí. Jeho tajemník ho sledoval ve výši prsou. Jen s námahou se vyhnul, když se Keren nečekaně otočil a udělal krok zpátky. „Co navrhujete? Kde zůstala ta vaše elektronická moudrost? Musíme brzdit…“

A-Mlot se přímé odpovědi vyhnul „Kerene,“ řekl důrazně, „najdeme logické řešení. Ale vy se musíte především uklidnit. Puls vám právě vystoupil na sto dvacet bez tělesné námahy. Uvolněte se.“

„Ani mě nenapadne! Tam venku je mimo veškerou pochybnost cizí loď, a já nemám být rozčilený? A proč vlastně ještě nebrzdíme? Každá vteřina je tady drahá, nemusíme přece čekat na Shanai a na ostatní spáče, ve třech už máme právo rozhodovat.“

Pln nelibosti nad A-Mlotovým neochvějným klidem sevřel Keren pěst pravé ruky a levičkou ji stiskl.

Po displejích letěla dlouhá pole čísel, srozumitelných pouze automatům Vypovídala o cizí lodi víc, než mohl člověk Keren kdy zachytit – a přesto neodpověděla ani na jedinou jeho otázku: Co jsou zač? Jak myslí, cítí, žijí? Už to bylo zvláštní, být při tom, zažít to, nač marně čekaly celé generace astronautů.

„S vaším souhlasem vyšleme LINCOS a zkusíme vytvořit induktivní dorozumívací základnu. Víc se v tomto okamžiku dělat nedá.“

Keren podvědomě přikývl. U hlav A-Sarny a A-Mlota se vznášeli jejich tajemníci, jejichž světelné lišty rytmicky blikaly.

„Měl byste se vážně snažit trochu se uklidnit, Kerene. Přece nechcete, aby vaše duševní parametry překročily přípustné meze. Pokud to nepůjde jinak, spolkněte půl tablety Para-diasygmatin-beta-polytrophin-lacronderivátu.“

Hlas A-Sarny zněl měkce a mateřsky. Hrozba, že by Keren byl jako nezodpovědný vyřazen z rozhodování, byla zaobalená, ale Keren ji přesto náramně jasně vycítil. Usadil se na otáčecí židli a pevně sevřel opěradla. V těchto věcech nebyly s A-Sarnou a A-Mlotem žerty.

Matná plocha prostorové obrazovky se1 na vteřinu rozzářila a pak se vyplnila trojrozměrnou kosmickou černí. V pozadí nepohnutě zářily světelné body hvězd. Pozici pozemské lodi vyznačoval nepatrný červený bod, který za sebou táhl stejně nepatrnou načervenalou přímku. Druhá, světle zelená přímka se rozvinula prostorem s lehkou vibrací na koncích. Na ní zazářil zelený bod cizí lodi; Kerena udivilo, že počítač neodhalil tvar neznámé lodi.

Ještě dřív, než se Keren stačil zeptat, oznámil A-Mlot, že přístroje neudávají žádné rozměrové údaje. „Podle naměřených hodnot by se mohlo jednat o geometrický bod,“

Syčivý zvuk otevíraných dveří, vstoupila Shanai. Beze slova se posadila. Uvolněně, jako po několikahodinovém kondičním tělocviku, svěsila paže. Její tajemník odlétl nehlučně ke stěně, otevřela se záklopka, kontakty se spojily: výměna údajů s počítačem. „Nikoho jsem nebudila.“

Centrálu zaplňovalo jenom tiché hučení přístrojů. Zatímco se Jeho ruce sevřely kolem opěradel, Keren pocítil, jak se mu zrychlil tep, jak mu srdce buší hlasitěji, jak jeho údery otřásají tělem, jak se lámou a odrážejí od stěn a stropu centrály, A A-Mlot s A-Sarnou je. počítali, přes veškerou předstíranou lhostejnost měřili nepřetržitě jejich frekvenci á intenzitu. Potlačil v sobě touhu vyskočit, zatřást se Shanai, jeho rozrušení prozrazoval pouze zlostný hlas: „Proč?“

„Nemá to cenu,“ Shanai zdvihla paži a nechala ji klesnout. Gesto rezignace, „Buzení trvá pět hodin. Do té doby se musíme rozhodnout. Jenomže tady není o čem rozhodovat. Budeme pokračovat v letu.“

Keren upřeně pozoroval obraz vesmíru. Rudý bod pravidelně pokračoval ve své dráze,, nic ho v nedokázalo vyrušit, zmýlit: Ne, A-Mlot mu to nemusel vysvětlovat, bylo to očividné, jasné jako facka. Žádnou mezihvězdnou loď nezabrzdíš za pár hodin. Nabírala kinetickou energii dlouhé měsíce s maximálním zrychlením. A i kdyby zlomili pečeti a přitáhli páku, až kam to jde, a zažehli fúzi, spotřebovali by předčasně všechny vzácné zásoby pohonných hmot. Loď by sice doletěla k Zemi, to určitě, jenomže až za několik tisíc let, za dobu, kterou by nepřečkali ani A-Sarna a A-Mlot. A-Sarna a A-Mlot měli na mysli jen a jen bezpečný návrat a úspěch celé výpravy, a není divu, že o brždění nemínili ani diskutovat Zůstala jediná naděje: že ona cizí loď má naprosto šílenou manévrovací schopnost.

Když Shanai požádala o informace, ukázal Keren beze slova na nic neříkající přístroje.

„A signály?“

„Cizí loď vysílá na třech frekvencích,“ odpověděl místo Kerena A-Mlot. Na rozdíl od Kerena, jehož oči neklidně těkaly od přístroje k přístroji, vyzařoval A-Mlot jistotu a důvěryhodnost. „Až dosud nebylo možno signály dešifrovat Podle statistických vlastností. se dají interpretovat jako náhodné sledy s prakticky mizivými korelacemi.“

„Proč jste mi tohle neřekli? To mi zamlčujete ještě něco?“ vyjel Keren. Bubnoval konečky prstů na opěradla. Mnoho nechybělo a málem by vyslovil onu krátkou formuli rozkazu a odeslal oba k překontrolování. Jenomže až dosud nikdo z členů posádky k tomuto opatření nesáhl – byli na A-Mlota a A-Sarnu odkázáni,

A-Mlot se ustaraně obrátil ke Kerenovi. Dlouhé, prošedivělé prameny vlasů mu spadaly na ramena. Docela lidský se zhluboka nadechl, než se ospravedlnil tím, že bylo zapotřebí nejprve vyloučit fyzikální interpretaci jako šumy.

„Ty signály jsou v podstatě téměř bez jakékoli redundance. Žádné opakování. Žádná pravidelnost. Abychom je mohli dešifrovat, museli bychom mít k dispozici nekonečně dlouhý text. A na naši zprávu bychom mohli čekat reakci nejdřív za čtyři a půl dne.“

Shanai se odtrhla od droboučkého, tak slibného zeleného bodu na černé prostorové obrazovce. Redundance, reakční doby, ano, A-Mlotova slova propůjčovala oné cizí lodi nepravděpodobnost abstraktního vědeckého objektu – a A-Mlot se také vědomě vyhýbal jakémukoli výrazu, který by předpokládal myslící, jednající tvory na palubě tělesa. Shanai si neslyšně povzdychla. Cizinci pro ni nadále zůstanou jen unikajícím snem.

Soucitně, jak to odpovídalo jejímu základnímu programu, se A-Sarna pokusila vcítit do Shanainých pocitů.

„Ano, já chápu, jak vám asi je, Shanai. Mít před očima cíl nejniternějšího přání, a přitom po něm nemoct sáhnout. Ale nikdo vám nemůže vzít jistotu, že cizinci existují, že vy lidé nejste ve vesmíru sami.“

„Máme přece vás, androidy,“ vyletělo to z Kerena zatrpkle, „komunikační partnery v kosmickém osamění. Nač bychom ještě potřebovali mimozemšťany?“

„Prosím tě.“ Výraz android vzbudil v. Shanai pokaždé neklid a bolest. A-Mlot, to byl prostě dobrotivý, i když trochu nepřístupně působící starý pán. Dlouho sloužící astronaut, který si v každé situaci ví rady, který je za všech okolností dovede zpátky na Zem, který jim umožňuje zapomenout na strasti bezedného prázdna – a ne nějaká věc, skrývající za umělou starou kůží dráty, počítačové vnitřnosti a žíraviny.

„Musíme něco podniknout, musíme něco udělat!“ Kerenovy rty se pohybovaly téměř neslyšně, ale pro A-Mlotův ostrý sluch přece jen ne dost potichu. „Nemůžeme se přece vrátit na Zemi a říct: Ach ano, proletěli kolem nás!“ dodal již nahlas.

Po obrazovce letěly bez ustání sloupce čísel, vlastní, vysílaná zpráva a cizí, přijímaná. Počítače v mikrosekundách zpracovávaly nepředstavitelná množství dat, přesto však z nich nevymáčkly jediné člověku pochopitelné slovo. Počítače si vyměňovaly proudy bitů. Tak to byl ten vytoužený, opěvaný kontakt. Kontakt pro automaty, ne pro lidi. Převod dat, nuly a jedničky. Nic víc. Nic.

„A my tu jen tak sedíme.“ Keren nebyl s to se vyrovnat s vlastní bezmocností. Copak celá ta léta čekal jenom na to, aby tu teď v rozhodujícím okamžiku zase jenom čekal, až se stane zázrak? Vstal, přiskočil k přístrojům, nedbaje tajemníka, který signalizoval, že je připraven, sám chtěl stisknout povelová tlačítka – jenomže která?

„Pravděpodobně se jedná o sondu bez posádky. To, že je cizí objekt zobrazován jako bod, by tomu odpovídalo. Jako důkaz teorie ano,“ pronesl A-Mlot věcně.

Kerenovy nehty se bolestně zaťaly do dlaní. Tak tohle tedy byla útěcha, kterou mu androidi poskytli: definice. „No, když tam letí jenom samí roboti…“

A-Mlot nepatrně povytáhl obočí. „Kerene, objevil jste sondu cizí civilizace – copak to nestačí?“

„Já…“ Keren polkl. Tajemník mu sotva stačil, když opustil centrálu. Jen A-Mlot ještě postřehl jeho mumlání: „Však já se zase uklidním…“

Shanai se zmocnila tupá malátnost. Očima doširoka otevřenýma, nic však nevnímajícíma, upřeně zírala na obrazovku, zachycující její přátele v hlubokém spánku. Keren se změnil. Kde jen zůstala jeho rozvaha? Kde je jeho veselost, kterou dokázal nakazit dokonce i androidy? Stal se z něj samotářský podivín a leckdy promlčel celé dny. A ze spaní mluvil zmateně a nesrozumitelně. Ano, od hlídky ke hlídce to s ním bylo čím dál horší. Shanai křečovitě semkla víčka. Pokud se spojení s cizí lodí doopravdy nepodaří, udělá jí z těch třiačtyřiceti dnů společné hlídky do vystřídání skutečné peklo. Přinejhorším bude muset hlídku přerušit.

A-Sarna a A-Mlot seděli v křeslech jako zkamenělí. Červený a zelený bod putoval nekonečně pomalu po mimoběžkách na obrazu vesmíru.

Shanai prolomila tíživé mlčení. „Mám o Kerena starost, už se neovládá.“

A-Sarna vrhla na Shanai mateřský pohled. „Už si dokonce ani nevšímá, jak vám to sluší, Shanai.“

„Prosím vás.“ V tomto bodě vládla mezi Shanai a Kerenem shoda. Do jejich vztahů nikomu nic není.

„Musíte spánek přerušit už jen na dvě služební periody, potom budete na Zemi a pak…“

Shanai se zachvěla, jako by ji zamrazilo. Dokonce ani A-Sarna nedokázala pronést onu uklidňující lež. Nikdy už to nebude takové jako dřív.

Vstala ze svého místa a váhavě se vydala k oválným dveřím. Jaký to má smysl zůstávat ještě v centrále, v tom středu všeobecné monotónnosti! A přitom by měla celá loď vřít všeobecným vzrušením, spáči by se měli probudit už jen tím strašlivým setkáním. Ale ne, všecko, probíhá logicky, podle předpokladu,. všecko zůstává v propočtu. Nemohou brzdit, tak vysílají. Pochopitelně, co jiného? Všecko se odehrává na úrovni předem naprogramovaných počítačových rozhodnutí a s realitou to nemá ani v nejmenším nic. společného. Existuje vůbec nějaká cizí, loď? Ani nevíš, jak dobře tě chápu, Kerene, prostě nám pod nohama schází naše pevná zem. To veliké prázdno nás dočista vysálo. Skořápky, nic než skořápky…

„Kde ten Keren jenom vězí? Šel si přece vzít sedativum?“ zeptal se A-Mlot, který se vzchopil z energeticky úsporného klidu, do něhož tak často upadal. Oběma rukama začal vysílat dotazy, příkazy, otázky, rozkazy po celé lodi. Pozdě.

Jemná, sotva zaznamenatelná vibrace zesílila a opět zeslábla. Monitory se rozzářily a ohlásily, že elektromagnetický katapult vypustil do prostoru člun. Shanai přistoupila k obrazovce, která přenášela obraz z kabiny člunu. Keren, skloněný nad ručním řízením, vedle něho nadzdvižený palubní kryt, svazky kabelů, vzpínající se jako bouří roztříštěné kmeny. Divoce signalizující, viditelně poškozený tajemník, trhaně vysouvající a opět zasouvající antény..

„Přelstil mě,“ lakonicky zhodnotil situaci A-Mlot.

Shanai chvatně obsluhovala vysílačku: „Kerene, co to má znamenat, s člunem je přece nikdy nedohoníš!“

Keren mlčel, plně soustředěn na řízení, do té doby než se člun ustálil v kursu. Hlemýžď, který se pokouší dohnat závodní vůz, proletělo Shanai hlavou.

„Vrať se, Kerene, nech toho nesmyslu. Víš přece stejně dobře jako já…“

Přerušil ji: „Já je doženu, žádný druhořadý robot mě nemůže zadržet. To nejde! Jasně že to nejde, když se vaše fantazie pohybuje jenom v mezích několika stochastických obvodů!“ V jeho hlase, přenosem téměř nezkresleném, zazníval nepokrytý triumf. „Teď budeš provádět naprosto přesně moje pokyny, androide Mlote. Přikazuji, abys člun odpálil pohonným paprskem směrem k cizí lodi. Jasné? Takže: vypočítat směr a sílu pohonu – a honem!“

Shanai se pousmála. To byl zase ten Keren, jakého poznala na Zemi, činorodý, nápaditý, neudolatelný. Úsměv pohasl, teprve když A-Mlot zarmouceně zavrtěl hlavou.

„S touhle možností jsem počítal. Je neproveditelná ze tří důvodů. Za prvé: předpokládá kooperační přispění hypotetických mimozemšťanů, a tedy zdařený kontakt, za druhé: s pravděpodobností, téměř hraničící s jistotou, neexistuje možnost návratu a za třetí: ozáření částicemi pohonného paprsku byste přežil jen několik minut. Vraťte se!“

„To s pravděpodobností, hraničící s jistotou, neudělám. Člun má izolaci, obleču si těžký skafandr a ty odměříš paprsek tak, že dosáhnu svého cíle, a předčasně nezcepením. Jasné?“

A-Mlot na vteřinu ztuhl. Zezadu se mu k hlavě pomalu přibližoval tajemník. Shanai se prudce odvrátila, zadívala se na kolegy v jejich aureolách, jak se bezstarostně prospávají k Zemi. Ale cvaknutí se nedalo přeslechnout. Potom promluvil A-Mlot. Přesnost. Fakta, čísla. „Dokonce i při nejslabším zrychlení by sekundární záření stačilo, aby…“

„Já se nenechám ukecat od nějakého robota. Spojím se s vámi znovu, až člun porajtuje na paprsku! Je mi líto, Shanai.“

„Kerene, to je přece sebevražda!“ vykřikla Shanai, ale obrazovka právě pohasla. Loď přijímala z člunu pouze telemetrické údaje. „Musíme jenom doufat, že si to dobře rozmyslel,“ ozvala se smutně A-Sarna. „Nebo ty snad vidíš možnost, jak ho vrátit?“

A-Mlot si přičísl vlasy na zátylku. Neodpověděl hned, nejprve zastrčil hřeben zpátky do náprsní kapsy svého tmavého obleku. „Dálkové řízení je přerušeno. A když za ním pošlu automatickou raketu, tak se jí vyhne.“

„Zrychluje,“ zjistila A-Sarna. A-Mlot přikývl. „Předpokládá, že se ho pokusím polapit – a má pravdu. Jakmile se člun dostane dost daleko, nebudeme ho moct překvapit ani ve spánku.“

Shanai seděla v otáčecí židli nakloněná dopředu, obličej schovaný, v dlaních. Nechtěla nic vidět, nic slyšet. Proč jen ji musel Keren vytrhnout z jejích matematických úvah? V klidném světě symbolů uplýval čas – nebo se zdálo, že se zastavil, podle toho. Vládla v něm jasnost a posloupnost. A všecky problémy byly řešitelné, dokonce i tehdy, když řešením byl důkaz neřešitelnosti.

Androidi tiše diskutovali, k Shanainým uším pronikaly pouze útržky. „… ten nesmyslný lidský heroismus… nedostatečně propočítatelný… nemůžeme než čekat…“

Čekat. Shanai ani nevěděla, jak dlouho tu tak sedí schoulená do klubíčka a čeká. Hlasy androidů ji uklidňovaly, téměř uspávaly. Bylo to, jako kdyby se rodiče dohadovali o neposlušném děcku. Bylo dobré vědět, že oni bdí. Když Shanai opět otevřela klížící se oči, nic se nezměnilo. Kdyby nebylo měnících se světelných vzorců na obrazovkách, mohla by uvěřit, že pozoruje jenom trojrozměrnou fotografii. A-Sarna a A-Mlot se nehýbali. Čas jako by se zastavil.

Shanai se narovnala, cítila se mizerně. Chyběl jí Keren. Keren. Vrávoravě přistoupila k prostorové projekci okolního vesmíru. Oba body, červený a zelený, se o centimetr posunuly. Jenomže co to znamená! Na konci zelené přímky se objevil další bod. Shanai ho nevěřícně pozorovala, ale obrazovka nepřipouštěla pochyb – ten bod znamenal další mimozemský koráb. Dvě cizí lodě, vzdálené jen několik světelných dnů, na totožném kursu. To je nemožné, jednoduše nemožné!

„Nejsou jenom dva,“ informoval ji A-Mlot. „Objevili jsme mezitím další čtyři lodě v obou směrech. Vzdálenost činí na dvanáct desetinných míst přesně pět světelných dnů.“

A-Mlotova jistota Shanai udivila. Bezmyšlenkovitě pozorovala počítačovou projekci Vesmíru a pokoušela se představit si, že tam po té zelené čáře letí neurčitý počet cizích lodí, nepředstavitelný, gigantický mezihvězdný dopravní systém. A Keren jim letí naproti, dokonce i kdyby nedostihl ty první, dokonce i kdyby to trvalo celé měsíce, někdy přece jen dráha jeho člunu protne jejich trasu.

Běžela k vysílačce, zapojila ji, ale spojeni nenastalo ani po několika vteřinách. Snad Keren aspoň přijímá? Užuž chtěla otevřít ústa, když se A-Mlot otočil k A-Sarně: „Řekni jí to radši ty!“

A-Sarna se ošila, potom Shanai opatrně oslovila a klidným hlasem jí vysvětlila, že neexistuje ani jedna cizí loď. „Všechny údaje jsou jenom simulované. Chybně zapojené, takže jsme je celé hodiny považovali za skutečnost. Proto ty nevyluštitelné signály, nedají se dešifrovat, protože nejsou zakódované, pocházejí z generátorů náhodných čísel. Proto ty vzdálenosti v celých číslech.“

„Ale jak je to možné? Vždyť přece ta loď venku…“

Bylo to opět, jako by ji chtěla pohltit propast. Všecko se točilo, kymácelo, nic nebylo pevné, důvěryhodné. Shanai se rozhlédla,, hledala pomoc. Obraz vesmíru, displeje, všecko dokazovalo existenci cizí lodi. Ale ne, to, co viděla, byly jen opticky převedené elektrické impulsy. Počítačové sny. Hra symbolů, jak ji sama provozovala.

„Ale jak to, jak to?“

A-Sarna pokrčila domlouvavě a zároveň bezmocně rameny.

„Keren simuloval kontakt příliš často, přehrával na počítači nejrůznější situace. Pravděpodobně nevymazal některou paměť a nějaká data se selháním softwaru dostala do aktivní oblasti.“

Shanai dosud držela prst na tlačítku komunikátoru. „Kerene, slyšíš, žádná cizí loď neexistuje, všecko je jenom chyba počítače. Vrať se, já tě potřebuju, co tam venku ještě hledáš…?“

Po několik sekund jí odpovídal jen termický šum zesilovačů, pak zazněl Kerenův hlas. Hromově se rozezněl centrálou. „Nenech si od těch robotů nic nakukat, Shanai! Ti podniknou všecko, aby mě zastavili. Ale přelstít mě, to nedokážou. Však já tu cizí loď dohoním.“

„Kerene, pochop přece konečně!“

Cvaknutí. Znovu šum. Shanai výtrysky z očí slzy, otřela je hřbetem ruky, teprve pak se obrátila zpátky k A-Sarně a A-Mlotovi.

„Vrátíte ho zpátky, viďte?“

„Pochopitelně,“ odpověděla A-Sarna okamžitě. Shanai ji nevnímala. Dívala se do A-Mlotových šedých očí, které neuhnuly. A-Mlot přikývl, byl to důležitý, osvobozující příslib.

Shanai opustila centrálu stále ještě neklidná a s pevným předsevzetím, že všecko ve výpočetní kabině překontroluje. Jak toužila po tom, aby se mohla vrátit zpátky do světa lhostejných vzorců, tam, kde nejsou ani mimozemšťané, ani androidi, tam, kde fakta dosud mají neotřesitelnou platnost.

Sotva se za ní zavřely dveře, připojili se znovu tajemníci k hlavám A-Sarny a A-Mlota. Kromě obsáhlého přenosu dat probíhal ještě jeden neslyšný, elektronický rozhovor dvou pseudopsých.

„Keren zareagoval nečekaně silně.“

„Ale vytrhli jsme ho z letargie.“

„Přílišná změna neléčí, spíš škodí.“

„Přesto to bylo správné – i kdyby nás odpojili.“

„Jednou přestanou lidi do vesmíru posílat.“

Johanna a Günter Braunovi

TVŮRFANTA

Hledá se spal., neiniciativní, nedynamický člověk zaruč. bez fantazie, možn. i zdat. důchodce pro společ. důl. úkol.

Pouze váž. nabíd. – VII/3876-771, zn. „Spěchá“.

Takhle je to teď všude, řekl si pan Nostal, a už celé týdny. Tenhle inzerát je tu například už od velikonoc. V tučném rámečku, oranžovým světelným písmem. A přesto se nehlásí jediná živá duše, a taky že se žádná nepřihlásí.

Když si večer vyrazím na malé pivo a kloužu ulicemi, pronásleduje a oslepuje mě tohle volání o pomoc.

Přijmeme ihned ženy i muže bez tvůrčích schopností.

Lékařské potvrzení podm.

Hedám partnera pro poklidné, naprosto nenápadité soužití bez jakékoli fantazie.

Zájem o nic podm.

Texty se otáčejí jako ohnivá kola, písmena se sypou jako padající hvězdy a skládají se dohromady, světelná reklama se plazí po každé druhé stěně. Tlustý mužík sedí v nafouknutém křesle, obklopený dětinskými kreslenými panáčky, hrnci plnými všemožných dobrot a pestře glazurovanými obrysy ženských těl: Tak takhle báječně si náš taťka žije, protože je zaručeně bez fantazie.

Pan Filip Nostal se zeptal svého vnuka, který se právě snažil vypálit do koberce díru, přičemž se bez jakékoli předlohy pustil do složitého vzoru, přiznej se, že, si taky nedovedeš představit, jak člověk dosáhne toho, aby byl naprosto bez fantazie. Určitě se mnou ale budeš souhlasit, že to takhle prostě nemůže jít dál, že katastrofa je za dveřmi.

Vnuk pana Nostala řekl, aniž přitom vzhlédl od práce, všechny, ty tvý nářky pocházejí z toho, že jsi jako dítě žil v jiných poměrech. A teď pořád všechno srovnáváš, Historii znám jenom z učebnic, a těm věřím stejně málo Jako tvýmu dojemnýmu vyprávění, jak tvůj otec a dědeček byli krásně bez fantazie a jak se strašně báli nějakého maléru, protože jsi byl první dítě, do kterýho naládovali vysokou tvůrčí fantazii. Pak že z toho ale měli přece jenom radost. Prej si pořád něco dynamizoval, kdeco rozkuchal, takže se pak už tolik nenudili. Samozřejmě že došlo i k pár nedorozuměním, protože jsi něco ustavičně přefunkcionalizovával a oni měli o mnohých funkcích poněkud jednostrannou představu, ale nakonec že byli přece jenom rádi, že na tobě, než ses narodil, nechali provést genetický zákrok. Dělají to všichni, říkali. Když dneska může mít velkou fantazii kdekdo, tak proč ne taky náš syn? lak by to jinak v životě někam dotáhl? Byli celí smutní, že se nemůžou podrobit operaci tvůrfanta. To, že neměli ani špetku fantazie, je ocejchovalo jako přestárlé, na které už nikdo nedá, najednou prostě patřili do starýho železa. A taky je brzy dali do důchodu. Ale tys je měl k zbláznění rád, já vím, já vím.

Oba dva nikdy nenapadlo nic, řekl pan Nostal, co by mě doopravdy zaujalo. Otec se každé ráno nechal dopravit pouličním pásem na stanici tunelové dráhy. Byl to pouliční pás číslo 897. Přesně v sedm hodin dvacet jedna minut nastoupil před našimi domovními dveřmi na pás, vídal jsem ho, jak klouže pryč, a za osm minut odšuměla taky moje máti. Přesně ve čtyři hodiny třicet jedna minut přiklouzali zpátky. Nikdy mi vlastně ani neřekli, kam je tunelová dráha odváží, řekli mi jenom, že do práce. Nijak se nenamáhali mi vysvětlit, co vlastně dělají. Všiml jsem si, že je to ani dvakrát nezajímá. Asi by nebylo tenkrát příliš taktní se jich na to ptát. A u mých prarodičů tomu bylo zrovna tak. Proto jsem mohl beze zbytku uplatnit svou tvůrčí fantazii.

Vnuk prohlásil, že v těch starých bichlích se píše, že dříve byl pro fantazií nadané jedince za vlády tupých státníků nebo v područí rodičů, učitelů a podobných utiskovatelů život příšerný, že byli neustále omezováni ve své tvůrčí činnosti, zavíráni, a dokonce popravováni, pokud se rovnou neoddělali sami.

Asi tak nějak to bylo, řekl starý Nostal, když bylo lidí s velkou tvůrčí fantazií pomálu, když byli spíš dílem náhody, zvláštními výtvory přírody, a proto je společnost považovala za něco nepatřičného. Když jsem se narodil, přicházelo pomalu, ale jistě do módy vybavovat děti už před narozením tvůrčí fantazií. A mí rodiče mi trpělivě naslouchali a žasli, co všechno rozkuchám a počmárám. Tvůrčí činnost nejvyššího stupně shledali v, tom, když jsem ucpal odtok u vany a způsobil v kuchyni menší vodotrysk, i když při tom uplavala večeře. Samozřejmě jim sem tam vytekly nervy, když jsem například zkonstruoval nová okna, kterými to neustále protahovalo, protože byla jenom volně zavěšena v rámech a povlávala lehce ve větru, ale zato hrála nádhernými barvami. A právě proto, že moji rodiče nadávali a já pak cítil alespoň záchvěv útlaku, jsem byl čím dál tvořivější a vynalézavější. Dneska si ale myslím, že měli nechat tenkrát pár lidí se slabou či vůbec žádnou tvůrfantou, nebo to všechno nějak odstupňovat a možná taky voperovat dominantní dědičnost. Protože ale tohle nikdo nedomyslel, je dneska na Zemi všude takový zmatek“. Proto se nám vede tak mizerně. Není prostě na světě živé duše, která by nám užasle, nesouhlasně, vztekle anebo tupě zírající naslouchala, která by nás z nedostatku představivosti omezovala. Omezoval někdy někdo tvoji tvůrčí fantazii?

Přece pořád, řekl vnuk naštvaně, už jenom ty těma svýma řečma, zrovna když se musím soustředit na ten vzor na koberci. Teď jsem vypálil moc velkou díru.

Udělej z toho velikánskou kytku.

Musíš mi do toho věčně kecat, když něco dělám? Já si tvořím svůj vzor.

Ale na mém koberci, řekl Nostal.

Ale je to můj nápad. Jak si vůbec představuješ mi ho krást, když říkáš, že je to tvůj koberec? Na to jsem přišel sám, že to je tvůj koberec, protože je tak ošlapaný a lip smrdí spečeným prachem než matčin, když do něj vypaluju díry. Kromě toho taky dělám na pachovém vzoru.

Já ti přece v ničem nebráním, chlapče. Ale když se podíváš na naše města, všechno je to rozestavěné, v jednom slohu začnou a v šesti dalších pokračují, pak se zase něco pozastaví, zůstanou trosky… Dá se téhle obecné hrůze ještě vůbec říkat město? Jo dřív, dřív se jeden blok podobal druhému jako vejce vejci. Existovaly jenom tvary jako vystřižené z učebnice geometrie. Ulice byly rovné jako pravítko, zabloudit jsi nemohl, protože pouliční pásy tě dovezly přesně tam, kam jsi chtěl. Uznávám, bylo to trochu nudné, ale právě na základě nudy, na tomto šedobílém podkladě se objevily hromádky rozkuchaných a barvami pokecaných materiálů, ty vzrušující, rozkošné trosky dětské hravosti, které vyhřezly ven světlíky ze všech domácností. Našlo se jen málo rodičů, kteří nebyli pyšní, když se před jejich domovními dveřmi objevila obrovská hromada tvůrfanty. Za nějaký čas se začal klást důraz na diferencovanost a odstínění barev. Byla to radost vyjít si na procházku a šťourat se přitom v těch hromadách. Kolik různých nápadů! Všude čmuchaly komise průmyslových expertů a hledaly, v nich inspiraci.

Ty skládky jsou pořád tady. Ale šedivý podklad je pryč. Už neexistují žádné rovné třídy, už jsou jenom křivolaké ulice, labyrinty; slepé uličky, silnice, které zničehonic končí. Žádný dům se nesmí ani v nejmenším podobat druhému. Můj domek má tvar protáhlého citrónu, namísto pórů jsou okna a ze špičky se spouštíme pomocí výstupní trubice. Jsem rád, že jsem si ho takhle navrhl Já vím, tobě se nelíbí. Ale vezmi si třeba tu láhev, ve které bydlí náš soused a z níž se musí plazit jako had? Máme ve městě na dvacet různých dopravních systémů, pohyblivých pásů, tunelů, válců s nožním pohonem, v nichž by si jeden ušoupal nohy. Nedávno jsem přišel na schůzi k smrti utahaný, protože se sedmnáct dopravních systémů zase jednou zaseklo. Při diskusi jsme k žádnému řešení dopravního problému nedošli. Uznávám sice, že tu a tam někdo souhlasně navázal na svého předřečníka, ale zároveň jeho příspěvek rozvinul. Přímo si s ním pohrával. Obměňoval ho. Nevzešlo z toho nic než samé variace. A teď dojde k tomu, že se všechny tyhle změny budou uvádět do praxe. Bohužel jsme všichni také vybaveni stejně velkou schopností prosadit své nápady. Po schůzi jsem šel domů se svým starým přítelem Leem. Kupodivu jsme dostali chuť na stejný druh rybího salátu. Náš starý bufet ale přefunkcionalizovali. Na jídelním lístku měli jen houby, i když stokrát jinak, nabízeli dokonce muchomůrky, z nichž byl vytažen veškerý jed. Náš rybí salát byl k dostání jinde, ale už to nebylo vůbec ono. Salát měl jiné zabarveni, místo fialové rudá a ani nesvětélkoval ve tmě. Dost otráveně jsme došli do ulice, kde Leo bydlí, chtěl mi ukázat svůj nový dům ve tvaru chřestu. Přitom jsme šlápli do hromady tvůrfanty. Uvázli jsme v rozkuchaných výplodech nové generace.

Nato přítel Leo prohlásil, že by nebylo na škodu, kdyby se našel alespoň jeden odvážlivec, co by dokázal přesně naprogramovat starý, dobrý počítač ze starých, dobrých časů, který by zorganizoval optimální odvoz hromad tvůrfanty.

Načež jsem já řekl, že bychom ještě potřebovali někoho, kdo by se postaral, aby byl rok nebo alespoň půl dodržován jeden způsob dopravy. A nostalgicky jsem dodal, že jsme sice strukturováni tak, abychom byli schopni vynalézat, rozvíjet a tvrdě prosazovat stále něco nového, ale že se nám nějak nechce dařit, abychom zvládli ty nejprimitivnější činnosti. Všude se povaluje vynálezecký odpad. Ani už neexistuje kuchyňský computer, který by byl s to vyřešit otázku mytí nádobí, když už vynalezneme nový druh jídla. Naopak sám podle svého programu jídlo, které jsme ukuchtili, vylepší. Chutná to potom příšerně, a počítač při tom vyprodukuje ještě víc špinavého nádobí.

Ále co, řekl Leo, tohle už mě dávno nebolí. Ale to se opravdu nenajde jeden jediný trochu defektní tvor, jehož choroba spočívá v naprostém nedostatku tvůrfanty? Přece není možné, aby ten prenatální zákrok zabral u všech.

A kdo by se přiznal, zeptal jsem.se, že mu nefunguje tvůrfanta? To by se pak stal hříčkou obrovské, nevázané fantazie lékařů. Díky své vadě, nedostatku tvůrčí fantazie, musí koukat, aby viděl. To raději někam zaleze nebo fintí, že tvůrfantu má. Nikomu to není nápadné, protože se jeden o druhého nestará. Jakmile by se ale takto postižený pustil od odklízení hromad tvůrfanty, určitě by se prozradil. Vrhli by se na něj doktoři s „všemožnými metodami, které by neustále rozvíjeli a variovali. O celé armádě tvůrfantových computerů ani nemluvím. Nikdo se prostě nepřihlásí. Ani ty nejlákavější nabídky nejsou k ničemu.

Kdybychom alespoň dosáhli toho, aby nové generaci byla implantována slabá schopnost se prosadit, řekl Leo.

Ale tentokrát ne všem.

Myslíš, zeptal se po chvíli Leo, že to byl opravdu od přírody fantazií nadaný, tvůrčí člověk, co dostal nápad implantovat tvůrfantu nám všem?

To nevím, odpověděl jsem.

Řekni mi upřímně, prosil mě Leo, přál by sis ty mít tvůrčí fantazii, kdyby ti ji nebyli dali, aniž se tě zeptali?

Na to jsem mu nemohl odpovědět.

Co když na tenhle nápad přišel nějaký – jak se jim jenom říkalo – byrokrat? dohadoval se Leo.

Co je to byrokrat? zeptal se vnuk pana Nostala. Není to takovej ten tlustokožec s pancéřovou ulitou, něco na způsob obojživelníka? Tuhle sortu přímo žeru.

Pan Nostal nebyl s to mu dát přesnou odpověď.

Erik Simon

SBĚRATEL

Člověk jako biologický druh se přes veškerou svou přizpůsobivost pro práci a život ve vesmíru a vůbec v podobném cizím prostředí nehodí… Tuto práci mohou bezezbytku převzít vysoce specializované kybernetické aparatury se schopností vlastního rozhodování v neočekávaných situacích.

Problém mimozemských civilizací a jeho filozofické aspekty

I. S. Šklovskij

1. TŘETÍ DEN EXPEDICE

Mykola Severdenko byl už dva roky geologem, komsomolcem a členem GIRD, Výzkumné skupiny pro pohyb zpětného nárazu, a v tomto okamžiku také nejnešťastnějším člověkem na zemi. Aspoň podle vlastního názoru. Rozhodně ale byl tím nejnešťastnějším člověkem v okruhu hezkých pár desítek kilometrů, už proto, že široko daleko nebylo ani živé duše. S nějakou pomocí počítat nemohl, a tak podnikl další, nepříliš uspokojivý pokus, pomoct si z té mizérie sám. Snažil se nějak přenést váhu na co nejméně obolavělé místo svého těla, pochopitelně bez valného úspěchu.

To obrátilo jeho úvahy zcela jiným směrem – k osudům velkých objevitelů a vynálezců. Všichni, kdo objevili něco doopravdy důležitého – páku, luk a šípy, způsob, jak rozdělávat oheň, kolo – ti všichni zůstali neznámí. Především však onen muž, který jako první přišel na to, že na koni se v lehu na břiše nebo vkleče jede stejně špatně.

Mykola přitáhl uzdu a kůň se poslušně zastavil. Bylo to milé zvíře, krotké jako beránek a za jezdcovo utrpení doopravdy nemohlo. Vinni byli když tak doktor Vlochin, kterému připadala vysílačka pro expedici jako zbytečná přítěž, a Žeňa, který havaroval s autem devadesát kilometrů od nejbližší větší osady. Ale především on sám. Když potkali onu skupinku pastevců, měli přijmout nabídku jednoho z Kazachů, který chtěl zajet na koni do nejbližší osady a obstarat tam náhradní součástku. Ale kdepak, to on, Mykola Severdenko, třetí člen geologické expedice, si vzpomněl, že už jednou na koni seděl, a velkohubě prohlásil, že to zařídí sám. Teď tedy dřepí uprostřed pusté stepi, čtyřicet kilometrů před sebou a padesát za sebou, a to, že dřepí, je na tom právě to nejúděsnější.

Za nějakou dobu bude i tady zavodňovaná půda, pole, vesnice, a tedy í cesty, Ale teď, v druhé pětiletce, je to všecko pochopitelně jen hudba budoucnosti.

Sesedl z koně, že půjde vedle něj – nevěděl ani, jak se kůň jmenuje, zapomněl se zeptat –, ale bylo mu jasné, že brzo bude muset zase nasednout, protože pěšky by nepostupoval dost rychle. Ale co kdyby se přidržoval postroje, nechal koně klusat a sám běžel vedle něj?

Člověk, který byl ochoten přenechat šťastný osud Země koňským bedrům, musel být společensky nebezpečný šílenec.

L. třetí expedice na Zemi toto byla třetí expedice na Zemi – jedna z lodí dálkového průzkumu bez posádky objevila tuto planetu už před drahnou dobou, omezila se však na předběžné, a proto velmi povšechné nashromáždění informací za pomoci automatických přistávacích jednotek – když bylo nevyvratitelně prokázáno, že planeta je obydlena rozumnými bytostmi, raketa se okamžitě vrátila – pro kontakt s myslícími dvounožci nebyla uzpůsobena;

po jejím návratu se konzilium usneslo, že kontakt s rozumnými pozemšťany bude možno navázat teprve poté, až dospějí k naprosté jistotě o nich a jejich planetě – přitom bude zapotřebí postupovat krajně obezřetně a systematicky – nejprve bude třeba se věnovat přírodním podmínkám na planetě – automaty druhé expedice byly tedy naprogramovány speciálně pro tento účel – jenomže těsně před přistáním explodovala loď nad obrovskou zalesněnou oblastí;

po této nehodě se konzilium nutně obávalo, že byla vzbuzena nežádoucí pozornost obyvatel planety – nadále bylo nutné zachovávat nejvyšší opatrnost, protože než bude zjištěna všeobecná situace na planetě, není možné rozhodnout o účelnosti navázání kontaktu s jejími obyvateli – automaty třetí expedice tedy měly za úkol prozkoumat flóru a faunu v nějaké co možná řídce osídlené oblasti a nasbírat vzorky.

2. ZÁHADNÁ CIHLA

Pokus běžet vedle klusajícího koně dopadl prašpatně. Mykola postupoval vpřed docela dobře, až šlápl na kámen, který se pod ním vyvrátil, a on si zvrtl nohu. V prvním okamžiku nepocítil nic znepokojujícího, ale po několika dalších krocích ho začalo v noze píchat a bolest vůčihledně vzrůstala.

A tak Mykola seděl už zase v sedle, teď z donucení. Levý kotník mu výrazně natekl; možná, že si ho zlomil, přinejmenším si ho vážně pohmoždil. Neušel by teď v žádném případě ani deset kroků.

Nicméně pokud dobře pochopil vysvětlování Kazachů a pokud ho nemýlil kompas, měl by mít podstatnou část cesty už za sebou. Zbývající bude ovšem mnohem horší, to mu bylo jasné.

Kůň nečekaně zpomalil krok a nedůvěřivě otočil hlavu napravo. Mykola vzhlédl a okamžitě zapomněl na svoje bědy.

Spatřil letící cihlu. Trvalo to několik sekund, než dokázal odhadnout vzdálenost, a pak mu došlo, že to musí být obrovitá cihla, tak deset metrů na délku. Ta věc měla na každém rohu svazek jakýchsi anténovitých útvarů, ale celkový tvar jednoznačně připomínal obyčejnou cihlu, souhlasilo i oranžovo-červené zabarvení. Cihla se vznášela asi tak metr nad rozpukanou zemi, porostlou sporou vegetací, lehce se otáčela kolem svislé středové osy a značnou rychlostí se přibližovala. Mykola ten neobyčejný úkaz zaraženě sledoval.

Dřív než se jezdec zmohl na nějakou rozumnou úvahu, dospěl kůň k jedině správnému závěru a hledal záchranu v útěku. Mykola, který by byl málem vyletěl ze sedla, se tím vzpamatoval ze strnulosti a chytil se tak pevně, Jak to jen šlo. Z nedostatku lepšího nápadu se podvolil rozhodnutí svého koně. Ale pozdě: létající cihla byla rychlejší. Cosi zabránilo koni v dalším úprku, kůň zůstal stát, jako kdyby se zarazil o vatovou zeď. I geolog s hrůzou zjistil, že všechny jeho pohyby brzdí nějaká neviditelná síla. Poslední,, co zaznamenal, byla otevřená spodní část cihly.

Potom ho obklopila tma a nic víc nevnímal.

LO. záhadná bytost převedeno do lidských pojmů, znamenaly by stavy vysokého buzení v některých blocích řídicího počítače nespokojenost; jakékoli srovnání je ovšem nemožné, protože tento ústřední systém na zpracování informací nebyl v případě přistávací jednotky zkonstruován zdaleka tak subtilně jako lidský mozek – na druhé straně to však byla nesmírně složitá aparatura, a protože nespokojenost je základní emoce, byl počítač vlastně něčeho obdobného přece jen schopen, protože až dosud byly výsledky třetí expedice víc než hubené – to se změnilo, když se vrátil sběrací modul číslo dvě se svou kořistí – stávalo se velice zřídka, že moduly ulovily tak veliká zvířata;

s náležitou opatrností byla kořist dopravena z modulu dvě do přijímacího kontejneru přistávací jednotky – potom vyslal řídicí počítač modul na další průzkum a započal s vyšetřováním uloveného exempláře přesně podle programu;

na všech stěnách přijímací kabiny kontejneru se otevřely malé záklopky, z otvorů se vysunuly vše zaznamenávající objektivy optické registrace – řídicí počítač vyhodnocoval přijaté údaje a výsledky ukládal do pamětí: jednalo se o zcela nově objeveného zástupce fauny na zdejší planetě, který se zdál být velmi zajímavý, protože se odlišoval od všech zatím známých tvorů – vzdáleně se sice podobal onomu býložravému čtvernožci, který byl již ve sbírce zastoupen, ale tento měl za svou normální první hlavou ještě jednu další; ta byla spojena s trupem jakýmsi podlouhlým hrbem, z kterého dále vycházely další dvě končetiny – živočichy se šesti končetinami na této planetě už expedice objevila, ale ti byli podstatně menší a zcela jiné tělesné stavby – bytost se dvěma hlavami však byla ulovena vůbec poprvé;

aby bylo možno prozkoumat reakce a pohyby onoho exempláře, vypjal řídicí počítač poutači silové pole;

stvoření reagovalo, jako v takovém případě vždycky, velice hekticky, pokud to jen stěny přijímací kabiny kontejneru dovolovaly, pohybovalo bouřlivě první hlavou a čtyřmi spodními končetinami, otáčelo se na místě a vyhazovalo hned přední, hned zadní nohy, druhá hlava a horní páry okončetin neprojevovaly žádné aktivní pohyby – náhle proběhly bloky řídicího počítače alarmující proudy: zajaté dvouhlavé stvoření zmizelo – místo něho se náhle v přijímací kabině kontejneru nacházela dvě zcela nová – jedno čtyřnohé a jedno dvounohé – dvounožec ležel nepohnutě na podlaze kabiny – to on byl příčinou poplachu – řídicí počítač okamžitě zjistil, že všechny znaky tohoto dvounožce odpovídají parametrům rozumných obyvatel planety – podle programu byly všechny bytosti odpovídající těmto parametrům tabu, střetnutí s nimi se mělo vyloučit a pochopitelně se tato stvoření nesměla lovit do sbírky;

řídicí počítač neuvažoval, proč onen dvouhlavec zmizel a proč se místo něho zjevilo toto rozumné stvoření, uvažovat vlastně ani neuměl, reagoval prostě na danou situaci a provedl to, co mu předepisoval program – předal tedy ono rozumné stvoření jednomu ze sběracích modulů, a ten je dopravil z dohledu přistávací jednotky a neprodleně propustil; otvor v podlaze modulu se otevřel, rozumné stvoření se propadlo do hloubky necelého půl metru na stepní půdu a sběrací modul se nejvyšší rychlostí z onoho místa vzdálil.

3. JEZDEC BEZ KONĚ

Když se Mykola Severdenko probral opět k vědomí, uvědomil si na pozadí plochého stepního horizontu nízký trs vyschlé trávy, od kterého se táhl široký a dlouhý stín.

Potřeboval určitý čas k tomu, aby v něm poznal svůj vlastní stín. Myšlenky se mu mimovolně a neuspořádaně rozbíhaly, cítil se k smrti vyčerpaný a asi by byl z toho všeho jednoduše zůstal ležet pod zapadajícím sluncem. Jenomže vtom se přihlásila bolest v levé noze, což geologa nejen přivedlo k plnému vědomí, ale oživila se tím také jeho vzpomínka. Nicméně sahala pouze k okamžiku, kdy ztratil vědomí pod onou létající cihlou nebo v jejím nitru. Sice o konkrétnosti této podivuhodné události pochyboval, ale ačkoliv nikdy předtím halucinacemi netrpěl a celá tahle záležitost mu byla krajně nepříjemná, zneklidnilo ho něco docela jiného.

Neměl nejmenší tušení, kam se to dostal a kudy se má dál brát. S poraněnou nohou bylo vyloučeno, aby pokračoval v chůzi. Pokusil se o to; po padesáti metrech se mu zatmělo před očima a po dalších padesáti metrech mu bylo jasné, že tento pokus už nezopakuje. Neviděl východisko a připravil se na to, že noc stráví ve stepi. Co jiného mu zbývalo?

Tak seděl schoulený na zemi, bylo mu zima a měl hlad, protože zásoby zůstaly v sedlových brašnách a s koněm zmizel i jeho spací pytel. Západ slunce byl nesmírně malebný, ale jeho to ani v nejmenším nepotěšilo. Jindy by docela rád pozoroval třpytící se hvězdy a přemýšlel o tom, zda jsou některé z nich obydlené; tentokrát však pro něj jasná obloha znamenala pouze to, že bude obzvláště studená noc.

LL. kůň bez jezdce poté, co byl přednostní úkol programu zpracován a ono rozumné stvoření opět propuštěno, obrátil řídicí počítač pozornost k druhému stvoření, které se tak nečekaně zjevilo a které se teď náramně energicky pohybovalo v přijímací kabině kontejneru – z analýzy jeho charakteristických znaků vyplynulo, že v případě tohoto čtvernožce se jedná o zástupce druhu, který byl již jedním exemplářem ve sbírce zastoupen, a protože přistávací jednotka disponovala pro biologickou sbírku pouze omezeným úložným prostorem, zbavil se počítač tohoto duplikátu podle programu – bytost tedy byla propuštěna ze silového pole zpátky do stepi o rychle odcválala – v určité vzdálenosti se poněkud uklidnila a pozvolna odklusala pryč.

4. ZNOVUNALEZENÍ

Geolog usnul i přes panující chlad a bolavou nohu. Spal velice neklidně, nakonec se neodpočinutý probudil. Bylo už světlo. Vrhl rozespalý, nevrlý pohled na okolí a na koně, který se rýsoval proti vycházejícímu slunci a mírumilovně okusoval sporý trs stepní trávy.

Mykola byl okamžitě vzhůru a vyskočil, zapomínaje na poraněnou nohu, která se v tu ránu přihlásila. Potom přivolal koně; kůň opravdu přišel, nebylo to tedy mámení smyslů. A také měl u sebe proviant, mapu a kompas. Mykola se vzdal uvažování o všech těch neuvěřitelných událostech a veškerou pozornost věnoval snídani.

Potom se vysoukal do sedla a vydal se na cestu. Zpočátku mu ani mapa ani kompas nebyly moc platné, protože pořád ještě dost dobře nevěděl, kde vlastně je, ale teď, když našel svého koně, nebo lépe řečeno, když kůň našel jeho, bylo všecko zlé jen zpoloviny. Jak se zdálo, kůň znal zdejší krajinu lépe. Mykola měl opět dobrou vyhlídku, že dorazí k cíli nebo aspoň k nějaké jiné osadě.

LOO. znovunalezení cihlově červený kvádr se na silovém poli pomalu vznášel nad stepí, svazky antén na jeho rozích se zkoumavě zachvívaly – náhle ve svých pozicích ztuhly – objevily jakéhosi většího živočicha – lehce se otáčeje kolem osy, dal se sběrací modul číslo dvě cílevědomě do pohybu, nadšen tím, že ono ztracené dvouhlavé zvíře se zase tak náhle znovu objevilo – pokud o odpovídajících konfiguracích elektrických potenciálů, jež si robot ani neuvědomoval, lze hovořit jako o projevu nadšení.

1974

Gert Prokop

MŮJ VRAH PŘICHÁZÍ ZŘÍDKAKDY SÁM

Byl jediný, kdo vystoupil v Chintalo Halts: neoholený, schýlený muž ve vybledlých džínsách a ošuntělé kordové bundě, zálesák, který byl na cestě k nějakému zapadlému hnízdu kdesi v horách. Nikdo si ho nevšímal. Těch několik málo cestujících v dálkovém autobusu třetí třídy podřimovalo. Šofér zatroubil, když se rozjížděl, a pak stál Phil v temnotě sám.

S námahou si dal na záda těžký batoh a ztěžka se belhal, ještě víc ohnutý, roztřesenými kroky po kraji asfaltové silníce. Pět minut, deset. Nepotkal žádné auto, žádné ho nepředjelo. Vrhl se do křoví.

Jeho záda se narovnala. Spokojený úsměv mu přelétl po tváři. Pružným indiánským krokem trénovaného atleta se dalekým obloukem vrátil, dokud nenarazil na stezku, která vedla k jihu. O dvě míle dál varoval nápis: „Danger! Prohibited Area! Danger to death!“

Od této chvíle to byla strašidelná pouť naprosto tichou nocí. Ani pípnutí ptáka, zakvákání žáby, zavrzání cvrčka. Jeho časový plán souhlasil. Ačkoliv tu nebyl téměř dvacet let, odhadl cestu správně a dorazil k jezeru hodinu před východem slunce. Skryl se do hustého křoví a pak najednou tiše zaklel.

Na všechno možné myslel, na ochranné oblečení, proviant a vodu, vařič a rádio, na stan, dokonce na potápěčskou masku, kdyby se člun převrhl, hermetickou masku se speciálním závitem – ale na plynovou masku ne. A teď byla nad vodou hustá mlha!

Teprve před polednem se chuchvalce mlhy rozptýlily. Bylo by nesmyslné složit člun a spustit ho na vodu. Každým okamžikem se mohl vynořit kontejnerový vor a námořníci by chytili každého, kdo by byl tak bláhový, že by pádloval po jezeře, a předali by ho policii. Musel počkat do setmění. Štěstí, že přišel dost brzo.

Byl to den, který nebral konce. Měl si vzít s sebou knihu místo rádia. Ticho, ticho, jen občas přerušené zvuky pramice, jednou vrtulník, Phil ho pozoroval z úkrytu ve křoví. Naštěstí jen lesní hlídka. Ale to nic neznamenalo. Jestli ho hledali, tak ho mohli stejně dobře hledat helikoptérou lesní správy!

Uklidnil se. Nikdo nemohl vědět, že tu vězí. Dal si hodně práce s tím. aby po sobě smazal všechny stopy, pečlivě promyslil systém nepředpokládaných kliček a matoucích stop, rafinovaného maskováni Musel se chránit jen před náhodným objevením: před vzdušnými hlídkami a před patrolami, které kontrolují břeh jezera.

Snad Hank přijde. Snad dostal zprávu. Snad se nebojí sem přijít, bylo jezero idylou, rájem rybářů, exkluzivní oázou, povoleny byly jen veslice, transportéry musely jezdit oklikou přes Hampshirský kanál. Za pozemky se požadovaly závratné sumy, Hankovu otci nabízeli půl miliónu za úzkou parcelu, ale ten vždycky jen odmítl. Takové místo, říkával, to se nedá vyvážit zlatem. Po katastrofě před šesti lety by už nedostal za půdu ani cent.

Když se začalo stmívat, připravil se, složil nylonovou kánoi, natáhl si ochranný oblek a masku a spustil loď na vodu.

Byla jasná hvězdnatá noc, takže nemohl ostrov minout. Vytáhl kánoi po mírném svahu nahoru a opřel ji o kmen stromu, svlékl, oblek a pověsil ho na speciální ramínko, stáhl rukavice, polkl dva adrephobiny, donesl zavazadla pod hustý hikorový strom, postavil si stan pod svěšenými větvemi a vyhrabal v úkrytu stanu díru, do které postavil vařič. Musel se za každou cenu trochu napít horkého čaje. Pak seděl se svým pohárem na svahu a naslouchal do noci.

Hank dorazil těsně před půlnocí. Tiché, sotva postřehnutelné šplouchání bylo první známkou. Tady už nebyly žádné ryby. Muselo to být zanořování pádla. Nakonec Phil rozeznal stín, který se blížil k ostrovu. Potom se rozdělil na loď a postavu. Vypadalo to jako scéna z hororového filmu. Nebo jako manévr ABC-skupin: mlčící postava, zahalená do fóliového obleku, který se leskne ve svitu měsíce.

Hank nezapomněl na plynovou masku a taky ji měl na sobě, ačkoliv nad jezerem nebyla mlha. Možná byly už neviditelné výpary nad jezerem jedovaté.

Phil mu šel naproti, čekal, dokud se strašidelná postava nepromění v Hanka, a pak si padli do náruče.

„Ukaž se, Phile,“ řekl Hank. „Jak dlouho jsme se neviděli?“

„Osm let. Měl jsem strach, že třeba nepřijdeš.“

„Málem by to tak dopadlo. Tu zprávu jsi opravdu pořádně zašifroval. Bumppo na Čingašgúka bylo jednoznačné, i na náš kód pro nebezpečí jsem si hned vzpomněl: UiNiKiAiS, a že jsi nocí králíků mohl myslet jen úplněk, bylo mi hned jasné, ale měl jsem co dělat, než jsem přišel na to, co má znamenat ten ostrov se dvěma ocasy. Teprve když jsem nakoukl do Coopera, přišel jsem na to: zvíře se dvěma ocasy – Sloní ostrov.“

„Jak ses sem dostal?“ zeptal se Phil.

„Autem, jak jinak?“

„Neviděl tě někdo?“

„Nemám zdání. A i kdyby, není to podezřelé, když se tady potloukám. Pozemek koneckonců pořád ještě patří mně.“

„S tím jsem počítal. Dlouho jsem uvažoval, kde a jak bychom se mohli sejít. Nechci tě nějak ohrozit, Hanku, ale jsi jediný, koho můžu požádat o pomoc. Jestli mi vůbec někdo může pomoci.“

„Co se stalo, Phile? Proč tohle tajnůstkářství? Proč se, scházíme na tomhle nešťastném místě?“

„Udělám nejdřív čaj. Máme přece čas, ne?“

„Tolik,, kolik ho budeme potřebovat.“

Hank neřekl ani slovo, když Phil zalezl do stanu, zapálil vařič, ale hned zatáhl plachtu. Čekal, dokud neseděli na svahu.

„Tak ven s tím, Phile, hořím zvědavostí.“

„Jsem vražděn,“ řekl Phil.

„Vražděn?“ Hank na něho překvapeně pohlédl.

„Každou noc jsem znovu zavražděn: otráven, zardoušen, zastřelen, pověšen – minulou noc přišli tři. Měli na sobě dlouhé bílé pláště a špičaté kapuce. Jako Ku-klux-klan. Můj vrah mi dal oprátku kolem krku. Předevčírem byli čtyři. Tři muži mě přivázali ke stožáru a on mě pak zastřelil. Nejdříve mi mířil samopalem na chodidla, pak na nohy. Pravděpodobně jsem hlasitě křičel, měl jsem strašné bolesti, když mi střely trhaly tělo, pomalu samopal zvedal a já umíral strachy. Chvěl jsem se před okamžikem, kdy ml střela zasáhne srdce. Přitom bych si už měl vlastně zvyknout na to, že jsem vražděn, a toužit po tom, abych to už konečně měl za sebou – je to pokaždé vysvobození, když umřu! Každou noc, Hanku. Je to příšerné! Tuhle sobotu mě dal uvázat mezi koně a rozčtvrtit, a den předtím, ne, dva dny, přišel s houfem Indiánů. Přivázali mě k mučednickému kůlu a rozřezávali mě na kousky, než byl on tak laskav, že mě zabil.“ Phil se trpce zasmál. „Můj vrah přichází zřídkakdy sám.“

Vzal termosku a dolil čaj.

„Odkdy je to takhle?.“ zeptal se Hank…

„Přesně šedesát tři dny. Třiašedesátkrát už jsem byl zavražděn.“

„Zdálo se ti to,“ řekl Hank.

„Ne, já to prožívám!“ Phil zvedl zapřísahavě ruce. „Pro mě v tom není rozdíl, jestli je to skutečnost, nebo jestli se to odehrává jen v mé hlavě, já to prožívám jako skutečnost. Do všech podrobností. Každou noc. Perpetuum mobile hrůzy. Řekni, zažil jsi něco takového ve své praxi?“

„Intenzívní halucinace jsou časté u…“

„Bláznů,“ skočil mu do řeči Phil.

„Nemocných,“ opravil ho Hank. „Obávám se, že jsi nemocný, Phile.“

„Jsem tak málo nemocný jako ty,“ odporoval Phil prudce. „Oni mě manipulují.“

„Kdo?“

„To ti řeknu později. Nejdřív mi prozraď,“ jestli je možné člověka zmanipulovat tak, aby měl každou noc takové sny.“

„O tom toho vím zatím jen málo. Byl jsi u lékaře?“

„Byl. Ale řekl jsem mu jenom, že mám těžké sny. Dal mi tabletky, ale ty mi nepomohly. Nic nepomáhá. Opil jsem se, kouřil marihuanu, vyzkoušel jsem dokonce, kokain a heroin, ale drogy to jenom ještě zhoršují: podněcují fantazii. Prožitek je ještě intenzivnější.“

„Cítíš se potom vyčerpán?“

„Jako vpleten do kola.“ Phil se zasmál. „Jednou mě nechal vplést do kola.“

„Kdo?“

„Můj vrah.“

„Je to vždycky jeden a tentýž?“

„Ano, a to je obzvlášť ďábelské: vypadá jako můj otec.“

„Tvůj otec? To je zajímavé! Jaký jsi měl k němu vztah? Nevzpomínám si momentálně, že bys o něm kdy mluvil.“

„Opustil matku, když mi bylo šest.“

„Nenáviděl jsi ho?“

„Zpočátku asi ano, už nevím. Později se mi po něm stýskalo. Stal se pro mě určitou cílovou projekci. Snil jsem o tom, že k němu uteču. Vždycky jsem si myslel, že by mě chápal a měl na mě čas.“

„Dalo by se tedy spíš říct, že jsi ho potají miloval?“

Phil přikývl. „Když jsem se dověděl, že umřel, probrečel jsem několik nocí – aby o tom matka nevěděla.“

„Máš dojem, že ty sny trvají vždycky stejně dlouhou dobu?“

„Připadají mi všechny nekonečné.“

„Opakoval se někdy některý sen?“

„Ne. Každou noc umírám jiným způsobem.“

„Zdálo se ti už někdy v noci něco, na co jsi právě ve dne myslel?“

„Už často. Musím na to pořád myslet, jakým způsobem příště umřu. Honí se mi hlavou všechny možné způsoby, jak je možné odpravit člověka.“

„Takže by to mohlo být tak, že ty sám si těmito myšlenkami své sny naprogramuješ?“

„A s laskavou podporou!“ vykřikl Phil. „Posílají mi knihy: Antologie zločinu – Nejstrašnější vraždy středověku – Dějiny mučení – Vraždy, které otřásly světem – abych jmenoval několik titulů. Stálo mě to dost přemáhání, abych v nich už nečetl.“

„Dá se říct, že tě magicky přitahují?“

„Ano, tak je to.“

„A v noci pak prožiješ jednu z vylíčených vražd?“

„Když mi to došlo, už jsem neotevřel žádnou knižní zásilku. Od té doby dostávám dopisy s podrobnými prospekty a novinovými výstřižky. Ve falešných obálkách. Občas taky něco leží mezi mými papíry na psacím stole.“

„A ty to všechno ještě máš?“

„Nedůvěřuješ mi, co?“

„Nesmíš mi špatně rozumět, Phile. Moji pacienti vyprávějí často příšerné historky.“

„Všechno jsem schoval. I obaly, obálky. Mohl bych ti to ukázat, Hanku. Přesvědčilo by tě to?“

„Existence takových materiálů ještě není pro psychiatra důkazem,“ řekl Hank, „ani tehdy rte, kdyby.byl přímo u toho, když je listonoš doručí. Nemocní si často posílají poštu sami. Aniž si toho jsou vědomi.“

„Dokážou zmanipulovat i televizi?“

Hank překvapeně vzhlédl.

„Už se mi to stalo dvakrát. Od té doby ji nezapínám. Uprostřed vysílání o hvězdném výzkumu najednou scéna, ve které někomu dali na nohy betonové závaží a potopili ho do moře. Podruhé jsem se díval na volbu Miss Universum, abych se rozptýlil, a najednou záběr na stůl – slyšel jsi už o těch stolech, do kterých dříve v Asii přivazovali živé opice, aby se mohl jíst mozek z jejich trepanovaných lebek? Samozřejmě jsem následující noci promptně zažil, jak mě přivázali do takového stolu a jedli můj mozek, jak pomalu mizely moje smysly, vzpomínky, schopnost myslet – Hanku, to snad byl nejstrašnější ze všech snů!“

„Chceš tvrdit, že jenom kvůli tobě, aby tě naprogramovali, vysílají do běžícího programu hororové scény?“ Hank se na něho pobaveně podíval.

„Myslíš si, že mi straší ve věži, že jo!“

„Měl jsem jednou, pacienta, který se za nic na světě nedal přesvědčit, že prsty, které mu údajně v noci předtím uřezali, ještě má. Všechno si přidržoval jen dlaněmi. – Pracoval jsi v posledních měsících hodně?“

„Ano, to jistě,“ řekl Phil prudce, „ale nevlezlo mi to na mozek! Něco ti navrhnu, Hanku: přijmi alespoň jako pracovní hypotézu, že je všechno tak, jak ti to povídám, O. K.?“

„O. K. Máš jiné potíže? Bolesti hlavy, nespavost, nechutenství, neschopnost soustředit se?“

„Nic takového. Můžu pracovat, přednáším, jím, piju jako jindy, všechno je normální, až na ty noční vraždy. Řekni, Hanku, dají se sny naprogramovat?“

„Za jistých okolností…“ Hank vytáhl z kapsy cigarety. „Prosím tě, nekuř,“ řekl Phil rychle, „nebo jdi na tu dobu do stanu.“

Hank se na něho zamyšleně podíval, pak bez komentáře zastrčil cigarety do kapsy. „Teoreticky by to bylo možné,“ řekl, „hypnopedická intraumace. Ale je to extrémně nepravděpodobné. Na to je třeba farmaceutické drogy, ke které se téměř nikdo nedostane. Musela by se taky odborně podat. Umí to jen několik málo specialistů. Kromě toho bys musel spolupracovat, musel by ses nechat zhypnotizovat.“

„Zubař!“ zvolal Phil.

„Chceš tvrdit, že tě zhypnotizoval tvůj zubař?“ Hank se na něho soucitně podíval.

„Bylo to jednou jedinkrát, kdy jsem se nechal zhypnotizovat, Hanku, a za několik dnů potom začaly ty sny. Musel jsem se podrobit zákroku, zubař říkal, že to bude téměř bezbolestné, a navrhl, že mě zhypnotizuje, místo aby mi dával injekci: umrtvení že je stejné, ale že odpadají nepříjemné následky.“

„Jak dlouho trval ten zákrok?“

„To je to: déle než hodinu! V té době se to muselo stát. To bylo řečí, když se mi pak omlouval, že to tak dlouho trvalo! Prý mě nemohl probudit z hypnotického spánku.“

„Zajímavé! Měl jsi nakonec podivnou chuť v ústech?“

„Ano! Hořkou, zvláštní chuť, jako mandle smíchané s myrtou, nedalo se to odstranit ani kloktadlem ani whisky. Řekni, věříš mi teď?“

„Co je za tím?“ odpověděl Hank otázkou. „Musíš vědět nebo domnívat se víc, jinak bys mě přece navštívil na klinice a netahal mě sem, na tenhle ostrov.“

„Můžeš mi pomoci, Hanku? Dokázal bys přerušit takovou hypnózu?“

„Co za tím vězí, Phile?“

Zírali na sebe.

„Musím ti to asi říct, Hanku: tajná služba.“

„Tajná policie? Co proboha po tobě chtějí?“

„Udělal jsem objev, o ten jim jde. Myslely jsem, že o tom nikdo ani netuší, ale oni to věděli. Asi jsem mluvil ze spaní a Maud…“

Hank zavrtěl nevěřícně hlavou. „Maud by tě přece neprodala tajné policii!“

„Každému, kdo jí dost zaplatí!“ Phil se posměšně zasmál. „Jen ona přichází v úvahu.. Rozešli jsme se před čtyřmi měsíci a teď žije na velké noze. Odkud bere peníze?“

„Na to existuje spousta vysvětleni. Jiný muž, například.“

„Jeden? Desítky! A pravděpodobně ne teprve teď.“

„Vyhodil jsi ji?“

„Ne, šla sama. Se záludným úsměvem. Že si na ni ještě vzpomenu. Nikdo kromě Maud nemohl k mým papírům.“

„Jestliže má skutečně tajná policie zájem o tvůj objev, může. i ke všem podkladům. Ke všem!“

„Oni přece o ničem nevěděli. Nikdo. Jen náhodou jsem narazil na jednu myšlenky a dál ji sledoval, s nikým jsem o tom nemluvil. Když jsem zjistil, k čemu to směřuje, pracoval jsem už jen doma, v noci, a všechno jsem – dokonce i nejmenší poznámky – okamžitě ničil nebo je zavíral do sejfu. Mohlo se to stát jen tak, že Maud byla zvědavá, co v noci provádím, nebo že jsem o tom mluvil ze spaní. Musela prohrabat mé poznámky a jít za tajnou policií. Třeba měla milence, který je u toho spolku. Naštěstí Maud moc fyzice nerozumí. – Existuje jedna indicie, Hanku. Za čtrnáct dní se vrátila, myslím, že na přání tajné služby, aby udělala fotokopie podkladů. Bylo to dojemné shledání, bláznivá noc, ale příštího rána se beze slova vysvětlení zase odstěhovala a já objevil, že někdo byl v mém sejfu. Muselo to být pro ni strašlivé zklamání. Dva dny předtím jsem našel řešení a hned jsem všechny podklady zničil. Už nic neexistuje. Jen to, co mám v hlavě.“

„Jen to, co máš v hlavě‘,“ opakoval Hank tiše, Phil se na něho zle podíval. Hank mu ale položil konejšivě ruku na rameno. „Co jsi objevil?“

„To neprozradím nikomu na světě.“ Poklepal si na čelo. „Tady to bude pohřbeno navěky.“

„Co bylo jednou objeveno, může stejně dobře objevit brzy někdo jiný.“

„Ano, to vím, ale třeba to bude trvat pár let, nebo celá desetiletí, a někdy má takový odklad elementární význam!“

„Pro koho, Phile!“

„Pro lidstvo! Pro tuhle malou, nenápadnou planetu, na které dřepíme.“ Postavil se, protáhl si kříž a přistoupil těsně ke svahu. Po několika minutách, se zase posadil. Dýchal ztěžka.

„O: K.,“ řekl Hank, „objevil jsi tedy něco senzačního a tajná policie to chce ž tebe dostat, ačkoliv přesně neví, oč jde – je ta tak?“

„Ty mi pořád ještě nevěříš, že?“

„Nechci věřit, Phile. Já jsem vědec, posuzuji podle fakt a důkazů.“

„Nemůžu poskytnout fakta ani důkazy,“ řekl Phil tiše. „Nic než své vysvětlení.“

„Pak mi, prosím tě, vysvětli, jak to, že jsi viděl tu hrůznou scénu s opicí, a já ne. Já se totiž náhodou taky díval na volbu Miss Universum.“

„Ale to je přece docela prosté. V našem bloku je kabelová televize. Není k tomu potřeba příliš šikovnosti, jak napíchnout můj kabel a provést mi takový kousek. Koukej, Hanku, oni mě několikrát navštívili. Doma, ne v institutu, kde by je někdo mohl vidět. Oni tuší, oč jde. Tolik museli pochopit z Maudiných slov, kromě toho není žádným tajemstvím, že jsem se dříve zabýval gravitací. Hloupé je, že jsem se dal strhnout zlostí a řekl jim do očí, že se to nikdy nedovědí. Když ne dřív, tak tehdy získali jistotu, že existuje něco, co chci utajit. Jen se smáli. My se dovíme všechno, říkali, je to jen otázka metody.“

„Kdyby jim na tom skutečně záleželo, mohli by tě zavřít a tak dlouho zpracovávat, až bys jim to řekl.“

„Tak jednoduché by to nebylo. Jak institut, tak univerzita by to tak nenechaly. Jsem koneckonců někdo. Museli by uvést pádné důkazy, které by obstály před soudem. Nebo prokázat, že jsem blázen. Řekni, kdybych šel s touhle historií k psychiatrovi…“

„Já jsem psychiatr.“

„Ale jsi taky můj přítel. Ale někdo jiný, neposlal by mě okamžitě na kliniku?“

„Pravděpodobně ano.“

„Prohlásili, že to nejdřív zkusí bez fyzického nátlaku, ale že od toho neupustí, dokud nedostanu rozum. Řekl jsem, že bych byl šílenec, kdybych jim to řekl, a to že nejsem. Ještě ne, řekli s úsměvem. K čemu bych vám byl dobrý, kdybych zešílel, zeptal jsem se. To je ten problém, řekli, na jedné straně je pro typy, jako jste vy, psychický nátlak pořád ještě nejlepším prostředkem, na druhé straně si děláme starosti o vaše duševní zdraví. Máme rovněž zájem na tom, abyste pokračoval v práci na problému permutací. Hanku, oni mi nabídli dokonce vlastní institut, neohraničené prostředky, místo a spolupracovníky bych si volil sám – jenom by předem chtěli mít to druhé.“ Hank vytáhl cigarety.

„Prosím tě, ne,“ řekl Phil. „Udělal jsem všechno, abych ze sebe setřásl eventuální stín, ale nechci podstupovat žádné riziko. Říkali, že mě nesledují. Ani jednou, řekli. A pak řekli: ne víc než dosud. Nač taky. Že bez jejich svolení nemůžu opustit zemi a nikomu Jinému své tajemství jistě neprozradím, mohl bych je přece rovnou předat jim. Nebo, řekli mi, znáte jednoho jediného člověka, u něhož byste si mohl být jist, že nepracuje pro nás?“ Phil se trpce zasmál. „Prošel jsem všechny své známé, Hanku. Skutečně jsem nepřipadl na nikoho, o kom bych to mohl s naprostou jistotou tvrdit!“

„A jak je to se mnou, Phile?“.

„Rozhodí jsem se věřit ti. Nemám jinou volbu. Možná jsi taky jeden z nich, pak jsem měl prostě smůlu, možná ale pro ně nepracuješ, a pak mi pomůžeš. Pokud můžeš. Ať je tomu jakkoliv, já ti své tajemství neprozradím.“

„Já je taky vůbec nechci znát. A buď klidný, nepracuji pro ně!“

„To tvrdí všichni!“ Phil si odplivl.

„Museli mít přece strach, že spácháš sebevraždu,“ namítl Hank zamyšleně.

„Však oni si mě dobře prostudovali! Dobře vědí, jak visím na životě, že sním o tom, že vyřeším problém permutací – a ještě trochu víc. Že šetřím na dlouhou cestu po Jižním moři. Když jsem řekl, že se raději oddělám, tak se jen smáli. Neodděláte se, my dobře víme, jaký máte strach ze smrti. Ale možná odděláme my vás? A do týdne to začalo. Nejdřív jsem si myslel, že jsou to těžké sny, kontroloval jsem, co jsem snědl, bral jsem tablety, samozřejmá zbytečně, nakonec jsem jim zavolal. Dali mi své číslo pro případ, že bych si to rozmyslel. Máte v tom prsty? zeptal jsem se. Ani se nezeptali, co tím myslím. Chtěl jste se přece raději oddělat, řekli. Teď máte příležitost. Každou noc můžete umřít. Stokrát, tisíckrát, tak dlouho, dokud nás nebudete úpěnlivě prosit, abychom vás vysvobodili. A jen my vás můžeme vysvobodit, nikdo jiný. A když se zblázním? Domníváme se, že jsme na vlas přesně odhadli správnou metodu na vás. Nejdřív přijdete k nám. Buďte klidný, my máme vlastní ústav pro duševně choré. Leda až se úplně zblázním, řekl jsem, chcete to skutečně riskovat? Při tak vysoké sázce, řekli, musíme něco riskovat, ale naše riziko je menší. My riskujeme jen to, že se nedovíme, jak se to má s vaším tajemstvím, vy naopak riskujete svůj zdravý rozum. Vzdejte to. Nač se chcete zbytečně trápit.

Phil popadl Hanka za ramena a zatřásl jím.

„Já se nechci zbláznit. A nechci umřít. A nechci jim vydat své tajemství. Pomoz mi, Hanku! Prosím tě pro všechno na světě, pomoz mi!“

„To není tak jednoduché, Phile.“

„Ale věříš mi, že mě naprogramovali?“

„Řekněme to tak: je to možné. Používáme tuto metodu od jisté doby ve zvláštních případech“. Takový pacient je blokován kódem, něco na způsob ochranných zábran, které znemožňují, aby byl program náhodně zrušen, a my dva neznáme kód.“

„Má to znamenat, že tedy musím nadále každou noc umírat?“

„Jestli tě naprogramovali – ano. Ale abych řekl něco přesnějšího, musel bys na nějakou dobu přijít ke mně na kliniku.“

„Do blázince? Dobrovolně nikdy!“

„Postaral bych se o to, Phile, aby se ti nic nestalo.“

„Můžeš zaručit, že tě nezbaví místa a že pak někdo jiný bude určovat, co se stane se mnou?“

„Ne, to nemůžu.“

Hank vstal a šel přes louku. Phil ho následoval. Chvíli se procházeli sem a tam.

„Můžeš mi pomoct, že je to tak!“ řekl Phil. Hank pokrčil rameny.

„To přece není možné!“ vykřikl Phil. „Nemůžeš se přece dívat na to, jak mě to pomalu připraví o rozum. Tady na téhle louce jsme uzavřeli pokrevní bratrství a přísahali si – zapomněl jsi? Vždycky a na věky, v každém nebezpečí –!“

„Nikdy jsem na to nezapomněl!“ křičel na něho Hank. „Proč si myslíš, že jsem asi přijel potají na tenhle třikrát prokletý ostrov? Proč jsem se odvážil přes tuhle zamořenou vodu?“

Zalezl do stanu a zapálil si cigaretu. Phil vlezl za ním a taky si jednu vzal. Kouř mu dráždil plíce, rozkašlal se. Přestal kouřit už před několika lety.

„Proč jim to neřekneš?“ zeptal se Hank tiše. „Existují jisté hranice, které lidé nemohou překročit bez následků,“ odpověděl Phil. „Jaderné štěpení bylo jednou takovou hranicí. Změnila. všechno ostatní. Nemusím ti to vysvětlovat, Hanku. Můj objev by opět přivedl lidstvo k takové hranici, před rozhodnutí, na které ještě není zralé. Ještě hůř: dal, bych těmhle sviním neomezenou moc, prostředek, jak vydírat celý svět – rozumíš mi teď? Pro mě ještě existuje tahle hranice, hranice, kterou nechci překročit: je to hranice mezi zodpovědností a zločinem. Co bych byl za vědce, kdybych…“

Dlouho seděli mlčky vedle sebe. „Jak perverzní situace,“ řekl Phil hořce. „Já si učiním objev, objev století, a musím se skrývat před každým, když se nechci stát bezcharakterním lumpem. Představ si, že by na tom takhle byl Newton nebo Einstein! Nikdy se nikdo nedoví, že jsem byl první, kdo to objevil. Musím mlčet. Jako hrob. Dáš mi alespoň něco, čím bych se bezbolestně dostal na onen svět?“

„Teď se nejdřív vyspi.“

„Jak mám teď jít spát?“

Hank zalovil v kapse a dal mu dvě tabletky. „Vezmi si tohle. Lehni si a už nic neříkej, budu ti něco vyprávět jako kdysi dávno.“

„Už nejsme děti, Hanku.“

„Přesto se o to pokusme. Máš nějaké přání?“

„Dobrá: Jak Měsíc polkl hvězdy.“

Hank ještě nedovyprávěl starou indiánskou pohádku, když Phil usnul. Sedl si před stan. Tu a tam si zapálil cigaretu. Skrýval ji v dlani. Za tři hodiny začal Phil ve spánku vzdychat. Hank si okamžitě sedl k němu a pozoroval jeho tvář. Philovy rysy se křečovitě stáhly. Jeho prsty se zaťaly do přikrývky.

„Ne,“ sténal, „ne, tati, nenech mě umřít. – Prosím tě, nech mě žít. – Ne, do vody ne! Víš přece, jaký mám strach z vody. Pomoc! Pomoc!“

Divoce tloukl rukama kolem sebe, měl pěnu kolem rtů, pak popadal dech, jako by se dusil. Hank s ním třepal, políčkoval ho, dokud neotevřel oči: zděšený, na smrt vyděšený pohled.

„Už je dobře,“ řekl Hank něžně a pohladil ho po hlavě, „Máš to za sebou. Jsi vzhůru, žiješ, Phile!“ Přiložil mu ke rtům pohár s vodou. „Chceš mi říct, jak to bylo tentokrát?“

„Utopil mě. Jako prašivýho psa. A ten úsměšek, ten ďábelský škleb!“

„Pomůžu ti,“ řekl Hank.

„Našel jsi cestu, jak přerušit program?“

„To ne. To můžou udělat jen oni. Musel bys na dva nebo tří týdny na mou kliniku, Phile.“

„Co chceš udělat?“

„Můžu ti zavést sondy do mozku a spojit tak dvě oblasti dohromady.“

„To bych už nezažil, jak mě vraždí?“

„To ano, to zůstane. Ale ztratil bys strach, a je to strach, který tě ničí. Když pak budeš snít, přeskočí dráždivý potenciál k centru libida a ty prožiješ orgasmus. Chápeš? Smrtelný strach se přetransformuje do pocitu rozkoše.“

„Ale to je přece perverzní, Hanku!“

„Ano, to je. Ale není to méně perverzní než tvoje situace? A je to jediné řešení, které ti můžu nabídnout. S tím bys mohl žít. Samozřejmě bys měl co nejrychleji najít cestu, jak se dostat do zahraničí, než je napadne něco jiného.“

Phil dlouho přemýšlel. „O. K.,“ řekl potom. Můžeš mě hned vzít s sebou? Ještě nikdo neví, kde jsem. Mohl bych se schovat v kufru tvého vozu.“

„Na to jsem už taky myslel.“

Phil na něho pohlédl. „A jestli jsi…?“

„Myslíš, jestli přece jenom pracuju pro ně?“

Phil přikývl.

„Ano,“ řekl Hank, „to je tvoje riziko. Tvoje rozhodnutí. Já ti stejně málo můžu dokázat, že pro ně nepracuju, jako ty, že nejsi docela normální blázen. Rozvaž si, co chceš udělat. Máme ještě půl hodiny čas, než vyrazíme, alespoň já.“

Posadil se s nohama zkříženýma na louku. Tam dřepěl nepohnutě v mdlém světle měsíce, ruce v klíně, jako kdysi Čingašgúk, když truchlil nad smrtí posledního Mohykána.

Alfred Leman

REVIZE

Louvis Ferreira přejel prstem po římse, která vedla horizontálně, přestože osa lodi byla poněkud vychýlená. Když si pak posvítil na prst a zblízka ho prozkoumal, rozeznal stopy modravého prachu. Mimoděk uvažoval, jak dlouho asi trvalo, než se s ohledem na dané podmínky, do jisté míry jen pouhou entropií, mohl vytvořit takový nános. Vlastně se tím zabývat nemusel, stejně věděl s naprostou jistotou, že loď, v jejíchž prostorách se právě, snaží vyznat, je velký kosmický transportér, typové řady MAKROVAL 11 a že tu v téhle nakloněné poloze trčí nejméně osmačtyřicet let.

Pátral svítilnou po zdech kolem sebe. Ale neobjevil nic, co by nasvědčovalo tomu, že kabina nebyla uzavřena podle předpisu. Světlo sklouzlo po spleti rour různého kalibru, zdrželo se na objemných vypouklinách, za nimiž zřejmě byly nádrže pohonných hmot, a nakonec se zastavilo u série zejících otvorů. Ferreira přiložil oko těsně k jednomu ústí. Uvnitř se tlumeně leskla fluorethylenová vrstva, na čelní ploše zaznamenal stopy po velkozubé pile.

Držadlem svítilny poklepal na jedinou přístupnou stěnu nádrže. Počítal s duněním, ale ne s takovou akustickou bouří, kterou vyvolala tato celkem nicotná příčina. Dunění se vzdalovalo do neznámých prostor lodi a po chvíli ticha, měřené jen Ferreirovým dechem, se vrátilo a jako vlny lámající se na břehu zaplavilo celý prostor kabiny. Ferreira stál nehnutě. Pak začalo světlo svítilny znovu putovat.

Světelný kužel pátral po podrobnostech instalace, po odkrytých a odtržených svorkovnicích kontaktů, po nesmyslně do vzduchu trčících lamelách elektrických. napájecích článků, po hrubě přeřezaných rourách, a pronikal vyklizenou prázdnotou. Ferreira si teď byl téměř jist, že se nachází v sekci biokontikultury, tedy přesněji v bývalé sekci, natolik se v tom zastaralém technickém zařízení přece jen orientoval. Ovšem o způsobu demontáže si mohl udělat jen matnou představu. Pomíchaly se tu známky odborného odpojení s příznaky násilných zákroků, stopy plánované činnosti i hrubého bourání. A právě na tom, aby ten dvojí montérský rukopis rozlišil, Ferreirovi záleželo.

Vyšel z kabiny přepážkou, která se mu zdála nejvhodnější vzhledem k ose lodi. Přes napjatou pozornost, kterou od něho vyžadoval nedostatek topografických znalostí a jen sporé osvětlení, vnímal robustní, přímo neohrabaně působící konstrukci. Prošel řadou dobře uzavřených místností a nakonec dorazil do chodby, která se zatáčela a po krátkém úseku končila hladkou stěnou. Ferreira se k ní naklonil a stěna se najednou zvedla a za bzučení skrytého serva se zasunula do spáry ve stropě.

Ferreira bezděčně následoval toto zvoucí gesto samočinného mechanismu. Když vstoupil, stěna se za ním zase zavřela. Jak se světlo rozžínalo, vystoupily z temnoty holé stěny a veškeré představy o rozlehlosti se rozplynuly. Ferreira byl nenadále zavřený v nehostinné cele.

Měřil skoro dva metry, takže musel stát pod nízkým stropem sehnutý. Jeho mohutný, klenutý hrudník se nějak nehodil k jinak hubené, kostnaté postavě. Pod kombinézou, která ho těsně obepínala, se rýsovala špičatá ramena a hranaté boky. Vyboulení na pravém koleni prozrazovalo silně znetvořený kloub. Koleno směřovalo dopředu, ale chodidlo měl trochu vtočené dovnitř. Z oválné příruby pro helmu, kterou tady neměl nasazenou, trčel jeho dlouhý, hubený krk. Žlutává a ošklivá tvář byla vydána napospas nemilosrdnému světlu. Dvě dlouhé jizvy stoupaly kolmo po tvářích až k očím, pravá, se zarudlými okraji, přetínala prošedivělé obočí a pokračovala přes čelo až k vlasům, kde se pod kůží rýsoval výstupek kostní protézy. Ferreira měl černé, těžko pohyblivé oči, husté šedivé vlasy, černé už jen v oblasti jizvy na hlavě. Jasnost duhovky a živost vlasů, neodpovídající zbarvení, prozrazovaly skutečný Ferreirův věk: šestatřicet roků.

Na konvexní stěně kabiny viděl spáry přepážky, vedle, asi stopu vysoký obdélník s řadou obvyklých tlačítek k obsluze elektroniky a okénko displeje s uvedenou signaturou. Ferreira hleděl dlouho á s nehybnou tváří na sled číslic. Pak stiskl dva z kvadratických vybavovačů. Někde zachraptěla probuzená mechanika, číslice se jen míhaly. Přepážka se zvedla známým způsobem a uvolnila cestu do kabiny zdviže. Údiv nad zvláštní úslužností tohoto dávno zemřelého mechanismu se projevil jedním jediným pozvednutím a klesnutím ohryzku, když Ferreira polkl.

Zdviž zastavila podle instrukce v jedné z horních sekcí. Ferreira vstoupil do podobné cely, jakou dole opustil; i tato byla částí zahnuté chodby. Osvětlovací relé. Stisk knoflíku. Světlo skutečně Ferreiru poslechlo. Šel dál chodbou a registroval podle jistých znaků interiéru, které přetrvávají věky, že se pohybuje na úrovni navigace a blízko řídicího centra lodi. Přesně tam, kam se chtěl dostat. Odbočka šikmo dolů. Přepážka. Ne, zřejmě propusť. Kolem dokola jemně děrované stěny. Clean-room? Vzadu ještě jeden clean-room. V rohu spousta plastické pásky. Podíval se podrobněji. Na úzké pásce nekonečný vzor drobného děrování. Nač to? Vzpomněl si: nějakou dobu sloužil podobný materiál jako banka informací. Ferreira přikývl, jeho úvaha souhlasila. Leželo to tu bezmála padesát let.

Všechno probíhalo hladce. Ferreira se zhluboka nadechl a byl nespokojen. Probíhalo to až příliš hladce. Zmocnilo se ho podezření, že věci mají Janusovu tvář a jemu ukazují jen rysy neupřímné ochoty.

Konečně prostorná místnost. Ve světle se ukázalo, že je to polokruhový sál. Trochu ho zarazily enormní dimenze kybernetického bloku, měl o jeho podobě docela jinou představu, zvlášť když si uvědomil, že je ve výpočetní centrále.

Sál byl naprosto prázdný. Udělal několik kroků, překvapivě tupých kroků vstříc stovkám vyhaslých fotobuněk, jeho vlastní pohyb se zrcadlil na obrazovkách mrtvých monitorů. Sevřel rty. Obrovská konkávní stěna, byla jednou jedinou nepřehlednou mozaikou elektronických zdířek. Manipulační desky kryly rozlehlé areály spojů s drobnými vybavovacími segmenty, klaviatura dotekových čidel se dala ovládat jen špičkami prstů a všechny ty nyní znecitlivělé plošky byly protkány barevnými liniemi provozního schématu. Stranou– byl kruhový sektorový stůl a čtyři otáčecí židle. Tenhle zmatek se dal ovládnout? Ferreira ze sebe setřásl obdiv pro formát oněch lidí. Jeho pohled utkvěl na skvrnách, které vypadaly, jako by byl počítací panel rozežrán korozí; takto postiženy byly všechny uzlové body rastru, takže měl před sebou stovky, možná tisíce prázdných šasi, okradených o své mozkové buňky.

Pak objevil ve spoustě mrtvých čidel jedno jediné živoucí světlo. Vyrozuměl z těžko pochopitelného schématu, že jiskřička je známkou toho, že malý reaktor běží na minimální zatížení, ale kdyby se mu ho podařilo zaktivizovat, mohl by napájet celé toto obrovské zařízení. Bylo by to možné po půlce století? Ano, bylo to pravděpodobné. I když to byla pravděpodobnost dosti vratká, postavená na životnosti jedné bídné svítící diody? Jak daleko sahaly jeho zkušenosti v této věci?

Ukázalo se, že téměř celá rovná zadní strana polokruhu je archivem magnetických kazet. Ferreira namátkou otevřel desítku přihrádek. Kazety. Tisíce kazet. Produkoval kybernetický metabolismus lodi této třídy ták nesmírné množství informačního odpadu? Kdy se natáčel záznam na tyhle pásky?

Ferreira se zarazil. Byla tu opět ona podivná neurčitost… Nános zpráchnivělých sazí na zadních kompenzátorech, centimetr silný, popraskaný. Svůdná jednoznačnost diagnózy: tyto motory mlčely celá desetiletí. Sotva před hodinou ji vyvrátil. Co se stalo s posádkou? Prostě už neexistovala. Indicie přesvědčovaly. On sám ale přesvědčen nebyl.

Konečně našel knihy. Atlasy, tlusté sbírky algoritmů, tabulky. Sáhl najisto po úzkém sepnutém svazku s normovými znaky, které byly běžné i jemu. Šustící fólie, termotypie, směrnice, plány, programy, varianty. Promyšlený, i když rozvláčný text, tehdy ještě měli lidé čas. Zalistoval zpátky k názvu: DIREKTIVA, vícemístné číslo – MAKROVAL 11 – další číslice. Tuto signaturu znal zpaměti. I termíny. Od určité chvíle byl předem daný sled událostí přerušen, předběhnut časem. Termíny byly mrtvé, neboť posádka, které vděčily za své oprávnění, už neplnila své povinnosti. Čas odsunul lidi stranou a pohltil je.

Bylo tomu tak?

Nebyl tady jen proto, aby konstatoval, že tomu tak bylo. Očekávalo se od něho, že řekne, jak a proč se to stalo. Není nic nesnesitelnějšího než promarnění lidské činorodosti, včera, teď i v budoucnu.

Ferreira se vůlí bránil narůstajícímu pocitu trpkosti. Vzal sešit k sobě a strčil ho do kapsy kombinézy. Pak se chopil tlustého svazku, na němž bylo znát, že byl často používán. Rukopisné, krátké poznámky, které mu zpočátku mnoho neříkaly, řada za sebou řazených symbolů, prázdné stránky. Najednou si uvědomil, že se setkává s prvním bezprostředně lidským projevem posádky.

Zahloubal se do zkoumání písma. Byly to čtyři různé rukopisy, přesně tolik, kolik tu stálo židlí. Znal všech dvanáct jmen posádky a snažil se podle charakteru písma rozpoznat ony čtyři osobnosti. Tyto kolmé tahy, neuroticky pokroucené, pokulhávající za rozletem myšlenek a na hranici čitelnosti: Voroncev? Označen prostě jako matematik. Věděl o tomto muži trochu víc. Drobné pečlivé písmo, které přísně rozlišovalo obloučky nahoru a dolů zakulacené. Ti dva se spolu snášeli? Jistě sem psali i kybernetici. Wright. Černý Borba M’Bar. Nebo taky Gisela Dahlová. Nikdo poznámky nesignoval, samozřejmě, znali se navzájem dostatečně.

Pak narazil na konkrétní data. Den, měsíc, rok. Protokoly o provozní době počítačů. Srovnával údaje s klíčovými termíny přistáni a zpětného startu. Výsledek mu zarazil dech.. Zopakoval jednoduchý počet. Energicky listoval ve svazku stránek, které byly popsány později, ještě po tomto datu.

Na zlomek sekundy se zarazil, když přepážka za ním klapla. Ferreira polkl. Teď věděl: Janusova hlava k němu obrací svou druhou, dosud skrytou tvář. Poslední stránky sešitu mu proběhly mezi prsty. S kamennou tváří vrátil sešit zpátky do mezery. Pak se teprve pomalu otočil. Před přepážkou stál muž. Spíš malý, statný, celý zarostlý. Černé vlasy a vousy nestříhané, ale ne nehezké, z jeho snědé tváře bylo vidět jen málo. Přes prsa a břicho měl hvězdici širokých parašutistických popruhů, které se sbíhaly v patentním uzávěru. Muž měl na nohou zvláštní boty, jinak na sobě neměl nic. Jednou rukou držel zámek a dával tak v potaz neodvolatelnost tohoto setkání. Ve výrazu jeho tváře – překvapení už pominulo – vyčetl Ferreira odstup a současně zvědavost.

Na první pohled poznal Ferreira podstatné: tomuto muži bylo sotva víc než třicet let. Pátral v jeho tváři po tazích, které znal z fotogramů posádky. Mlčení mezi nimi narůstalo. A to už Ferreira opatrně vykročil k muži s napřaženou rukou.

„Vy jste… Já jsem Louvis Ferreira…“

Viděl, jak se oči muže zaměřily na podávanou ruku. Nic v ni neviděly. S váhavou těkavostí přeměřily Ferreirovu výšku a vrátily se k jeho očím.

Ferreira spustil ruku. „Jsem Louvis Ferreira,“ opakoval prostě, „jak se jmenujete vy?“

„Maurice,“ řekl muž téměř nezvučně.

„A vaše příjmení?“

„Maurice.“

Ferreira přikývl. „Myslím, jak se jmenoval váš otec?“

„Jmenuji se Maurice… Ty přicházíš ze…?“

„Ano,“ řekl Ferreira, „ze Země… když se to vezme kolem a kolem.“

Mauricovy tmavé oči hledaly bod, který zřejmě ležel v nekonečné dáli za Ferreirou. Jeho rty se pomalu otevřely, ale Maurice nepromluvil.

Ferreira se nehýbal.

Do černé postavy jako by se po částech vracel život. Pohled se zachytil konkrétních věcí, ruka konečně pustila zámek. Maurice se odvrátil a šel k jedné přihrádce archivu.

Ferreira se dověděl, k čemu sloužily parašutické popruhy: obal záchranného padáku sloužil jako batoh a obsahoval spoustu kazet svázaných do balíčků. Maurice je srovnal do přihrádky. Potom vzal stejné množství kazet z jiné přihrádky a narovnal je zase do improvizovaného batohu.

Mauricovy pohyby byly jisté a nenucené, zřejmě vykonával navyklou práči. Pak tu ale nerozhodně stál. Vyslal k Ferreirovi váhavý úsměv, spíš očima než ústy, skrytými v hustém strnisku vousů Najednou přikročil k Ferreirovi, a než se Ferreira nadál objal ha silnými pažemi. Ferreira si najednou připadal příliš dlouhý. Neohrabaně a jako spoutaný tu stál a s rozpornými pocity přijímal tento citový výbuch.

„Pojď se mnou!“ vyzval ho Maurice.

Venku se jich zmocnilo světlo. Z ostrovů zeleně hedvábného nebe prala bílá slunce do bílého vápence. Oslňující záře je nutila přivírat víčka. V dětsky dojemném gestu si Maurice loktem zaclonil tvář. Zpod lokte vykukoval nahoru ke svahu, kde stál Ferreirův kluzák. Na horizontálních hranách konstrukce visely řetězy těžkých kapek, které zářily jako tisíce drobných sluncí. Ferreirovi připadala z této perspektivy silueta kluzáku, odrážející se od mlžného oparu na nebi, dost impozantní, Maurice však mohla naplnit nedůvěrou, proti kolosu za jejich zády působil kluzák skutečně nicotně.

Ferreira stál strnule, pln očekávání. Ale Maurice mlčel. S rituální obřadností uzavřel vnější přepážku, zkoumavě přehlédl zjizvenou a trochu šikmo trčící loď, strmící jako věž, pak se obrátil k Ferreirovi a mlčky ho vyzval, aby s ním vystoupil po úbočí nahoru.

Na dně kráteru se teď leskly kaluže bílošedé blátivé křídy a bubliny, které zůstaly po posledním lijáku, vypadaly jako tlusté optické čočky. Ferreira následoval svého průvodce tak rychle, jak to jen jeho zmrzačené koleno dovolovalo.

Byl to zřejmě západní směr, kterým Maurice vyrazil. Ferreira nejdřív uvažoval o motivech přehnané zdrženlivosti tohoto tmavého muže, který vykročil rázně, neotáčel se a zřejmě se snažil vytvořit mezi nimi odstup jako bariéru proti slovům. Proti nutným slovům. Nebo proti jejich následkům? I on, Ferreira, mlčel. Byl revizor a byl nucen držet se norem své funkce. Bylo tomu tak? Zrychlil své kroky.

Dorazili k příkopu, který se vinul mezi nevysokými valy více méně porézních sedimentů. Ferreirovy těžké kroky drtily hroudy, tady ve stínu ještě nasáklé vodou, na mazlavou kaši. Vzhledem k obtížím, jaké mu působila chůze, sledoval pozorně nejbližší úsek cesty. Žádné stopy. Eroze tu zřejmě postupuje velmi rychle. Pak našel přece jen tu a tam otisky bosých chodidel ve ztvrdlém bahně, a nakonec objevil úseky, které udusala spousta bosých chodidel. Zvedl oči od země.

Krajina se rozevřela a vyjevila své alpské rozměry. Z ostře řezaných propastí prýštily proudy holého kamení nebo gigantické masy bílého těsta, které někdy dávno ustrnuly v toku. Ale tam, kam morény nedosahovaly, vlnilo se dno údolí mírně a vlídně až vzhůru k sedlu, které spojovalo stěny na západě. Rozlehlost zmírnila tvrdost světla. Vlhká, prosluněná svěžest, životodárná rajská atmosféra naplňovala nesmírný prostor.

Ale krajina byla holá. Jen pastelové odstíny utkvěly na bílých úbočích hor jako krásné efekty rozptýleného jasu a kontrastů světla a stínu. Spektrální svit, který klamně oživoval pustinu.

Ferreira dýchal ztěžka a dopřával si jen okamžiky nečinného pozorování. Cesta teď vedla po úbočí příkrého svahu paralelně s údolím a stále ještě mírně klesala přes hranu tvrdšího sedimentu, který déle odolával počasí, a tak zůstal jako nekonečně dlouhý schod. Ferreira nemotorně vykročil a ramenem se tu a tam otřel o sráz. Bílý prach se zvířil, zvětralé úlomky padaly do údolí nebo se rozpadaly do lístků tenkých jako papír, které se vznášely ve vzdušném proudu. Zamyšleně se za nimi díval.

Začínalo to vždycky vysokým obsahem kysličníku uhličitého v atmosféře. Skleníkový efekt, životu škodící vysoké teploty na pevnině, roztopené moře. Od tohoto momentu biosférické podmínky buď dovolovaly biologickou evoluci, nebo ji nedovolovaly. Venuše, dvojče Země, mrtvá a horká jako na počátku, to je klasický vzor takové situace. Jestliže měla evoluce proběhnout úspěšně, pak se musel v některém předchozím okamžiku objevit mechanismus, který by byl schopen očistit atmosféru od kysličníku uhličitého a stabilizovat plyn v minerálním karbonátu. V moři se organismy obklopily schránkou z vápna. Odebíraly kyselině uhličité molekulu za molekulou a vázaly kysličník uhličitý na vápník. Ze získaných karbonátů pak budovaly svá obydlí. Rozmnožovaly se, umíraly a po nezměřitelně dlouhou dobu jejich prázdné schránky klesaly jako jemný déšť na dno moře, vrstva za vrstvou. Atmosférické teploty padly na životodárnou bázi. Tak byla Země šťastnější než její sestra.

I tady existoval tento mechanismus. Zdejší svět se skládal z organického vápníku. Dál nic. Proč se evoluce vyčerpala stvořením tvorů syntetizujících vápno? A vyčerpala se skutečně? Byl toto třetí, ještě neznámý případ?

Stezka se zúžila a byla obtížnější. Pak bylo znát, že se lidská ruka chopila díla: tu a tam byla teprve po lidském zásahu cesta schůdná. Konečně aluminiové tyče, zatlučené do kamene jako zábradlí.

Najednou se Maurice zastavil. „To je Borbova třetí osada,“ řekl a nedbale ukázal do údolí.

Ferreira se podíval tím směrem. Několik sluncí pražilo do bílého kamení. Nejdřív rozeznal v údolí zakřivenou linii stínu. Táhla se horizontálně a s geometrickou přesností podobná vrstevnici. Na druhé straně byl shluk bílých polokoulí. Nedokázal odhadnout Jejich skutečnou velikost. Některé se opíraly o svah morény. Pak teprve rozpoznal věž. Válec vápence. Bezpochyby budova. Pozvolna dostávaly linie vystupující v kontrastu zářivé běloby oproti matné bělosti okolí charakter rozsáhlého staveniště. Prostorné přístupové cesty, náspy, stezky. Terén zvláštního zpustošeného průmyslu.

„Borba byl tvrdý. Měl jen osm mužů. Vytěžili víc než dva tisíce kubických metrů kamene a získali o devět kilopondů čistého železa víc, než muselo být investováno. Pak voda z jezera vnikla do šachet.“

„Železo?“ zeptal se Ferreira.

„Dál na severu vybudoval Borba ještě tři takové věže. Ale tam se nedostali hlouběji než na dvě stě metrů. Ve čtrnáctém roce to vzdal.“

„Vy potřebujete železo?“

„My?“ Maurice se zasmál, jako by to byl vtip. Ferreira se rozhlédl po opuštěných místech. Na okamžik je viděl zalidněná, lehký závan větru k němu donesl hlomoz jejich anachronické techniky. Unaveně zvedl ruku a přitiskl si ji na oči. Dopřál si jen chvilku úniku.

Maurice seškrabával kamenem křídový škraloup ze svých chlupatých nohou. Černé kudrny mu padaly do tváře a zpod nich vyslal rychlý pohled nahoru k Ferreirovi. „Jsi sám, Louvisi Ferreiro? Proč? Je vás tam hodně. Je to u vás takové, jak se říká?“ Ferreira se cítil bezmocný.

„A co se říká?“

„Ach…“ Maurice byl rozpačitý z toho, že se mu jeho zdvořilostní otázka nezdařila. Mezi muži, kteří si byli tak nepodobní, se klenula membrána zhuštěného času. Filtrovala proudy od jednoho k druhému s nevypočitatelnou svévolí.

Maurice se natáhl po Ferreirově ruce. Zvedl se a zlehka pokračoval v cestě. Ferreirovy podrážky drtily ostré úlomky skořápek. Na schodu se teď blýskaly jiskry temně zbarvené perleti. Ferreira měl hlad a bolest v koleně mu teď pronikala stehenní kostí až nahoru do kyčle.

Už byl zase den. Ne, stále ještě byl den, uvědomil si, protože slunce se vzájemně střídala, alespoň ta menší. S probuzeným zájmem vzal na vědomí své okolí. Z čistě spojených kvádrů se nad ním klenula kopule iglú. Sektory kamenných stolních desek se přimykaly ke kruhové stěně. Improvizované police z aluminia, skla a umělých hmot, nad sebou navršená elektronika, něco, co vypadalo tak, jak si Ferreira představoval prototyp elektrické páječky, uprostřed všeho zmatku natlučený šálek s kytičkovým dekorem. A skutečně: před jediným šikmým oknem závěsná váza s ubohým, ale jasně zeleným roštím v tomhle bezkrevném světě.

Zvedl se z rohože a vykoukl dveřním otvorem ven. Děti. Byly to tři děti. Nejstaršímu mohlo být deset, oběma mladším pět nebo šest. Pobíhaly po břehu zeleného rybníka, úplně nahé a s vlajícími vlasy. V současné chvíli měl povyk charakter radostné bujnosti.

Po krátkém váhání vklouzl Ferreira do kombinézy. Našel i oba poháry se zelenavou pastou a oněmi křehkými mušlemi, což se před jídlem promíchalo dohromady – tak to odkoukal od ostatních – a přizpůsobil se už zdejšímu zvyku věnovat jídlu co možná nejmenší pozornost.

Při jeho příchodu se všichni seběhli a chtěli s ním mluvit. Muži, ženy. Výrostci? Ne. Ani žádné děti. Kolik? Byl příliš unaven. Jestli zůstane? A není sám? Ne, řekl, jenom neví, jestli sem ještě někdo z jeho druhů přijde. Ano, jejich MAKROVAL, mateřská loď, krouží na stabilní dráze. Ano, jejich kosmickou loď museli dlouho hledat, vůbec nečekali, že ji najdou v této poloze. Ano, jistě, je dost velká, to jistě, ale…

Dověděl se, že stanoviště mělo klimatické důvody. Výšku si vynutilo složení atmosféry. Podmínky tu byly, jak viděl, mimořádně příznivé. Ne, zaraženě odmítl, pomoc nepotřebuje. Skutečně, oni mu nabízeli pomoc a z jejich řeči zaznívala, naivní vážnost. Na jeho jedinou, a jak velmi dobře věděl, neupřímnou otázku, co očekávají od něho, Ferreiry, se usmáli. Byl cizinec, a přesto nebyl s to se mezi nimi cítit cize. Ale byl unavený a jeho nadmíru namáhané koleno mu činilo potíže.

Ferreira se musel sklonit, když chtěl projít dveřním otvorem. Děti stále ještě řádily u rybníka. Z jakéhosi důvodu se snažil víc než kdy jindy potlačit kulhání.

Hluk utichl, jako když utne. Tři těla ustrnula v pózách jak ulitých z bronzu a tři páry rozšířených očí zíraly na Ferreiru. Ozvěna hlasů ještě visela ve vzduchu, když se děti najednou vrhly do vody. Alespoň pro začátek se v ní cítily bezpečněji než v blízkosti toho zvláštního, příliš dlouhého muže. Vodní hladina se sotva zavlnila. Ferreira uznale hvízdl. Když došel ke břehu, viděl jen, jak z hlubiny prýští mraky bílého bláta, a pak už se vynořily tři mokré hlavy těsně vedle sebe a ve značné vzdálenosti od břehu.

„Pojďte sem!“ zavolal Ferreira. Tři kruhy vln se na volné vodní hladině slily dohromady. Hlavy se vynořily trochu blíž. Nakonec zvítězila zvědavost.

Jmenují se tedy Ana, Gisela a Per. Voda z nich stékala, umývala temnější pruhy vápenné kaše, která pokrývala jejich těla, a zbarvovala zemi u jejich nohou do šeda. Gisela? Ferreira pomyslel na fotogram Gisely Dahlové. I tady na něho hleděly hnědé pronikavé oči, ale vlasy byly velmi světlé a jemné.

Ana se schovala za větším Perem. Vykukovala za jeho zády a v natažené ruce jí sedělo klubko, z něhož crčela voda. Ferreira viděl lesknoucí se jemně děrovaný krunýř a chomáče rezavých vějířků a štětin, které se tyčily do vzduchu a chvějivě kolem sebe vířily. Per se bleskurychle obrátil.

„Ano!“

Ana udělala kličku a zasvištěla ke břehu. Položila svůj úlovek opatrně zpátky do vody. Na okamžik to vypadalo, jako by voda kolem vařila.

„Ana je náš nejlepší lovec. Bez zvláštní taktiky, ale rychlá. Většinu jich chytí ona,“ řekl Per znalecky. „Bohužel je jí teprve šest let.“

„Prozatím,“ řekla Ana vážně, ještě udýchaná z běhu. „Chytíte jich hodně?“ zeptal se Ferreira nazdařbůh.

„Jen někdy,“ řekl Per, „když Murray a Arkadij nějaké potřebují, tady a na stanicích nahoře. Ana chytne téměř všechny sama. Bez Any by nás vyhodili.“

Ana se vrtala palcem nohy v křídě.

„To jsi dobrá,“ řekl Ferreira, „rodiče jsou na tebe jistě hrdí.“

„Kdo?“ zeptali se trojhlasně.

„No, tvůj otec,“ a když mlčeli: „Tatínek přece.“

„Tak se tady nikdo nejmenuje,“ řekla Ana odmítavě. Vznikla odmlka. Na tělech se jim vytvořily škraloupy z usychající křídy. Per bojoval se slepenými kudrnami. Ana poskakovala na místě po jedné noze. Pak kroužila kolem Ferreiry. Kulhala, nejdřív na jednu, pak na druhou nohu.

„Ano!“ zavolal Per přísně.

Kulhání přestalo. Ana se zastavila a píchla prstem do nohavice Ferreirovy kombinézy. Prst na ní zanechával bílé skvrny. Ana musela zvrátit hlavu, když mu chtěla pohlédnout do očí. „Ty vůbec nejsi zelený.“

„Já?“ zeptal se Ferreira zaraženě.

„Ano. U vás je všechno zelené. Per to říkal.“

„Všechno?“

„Všechno, že jo, Pere?“

„Mně to říkal Arkadij,“ přikývl Per, „říkal zelená Země a že je tam všechno zelené.“ Pak poznamenal k Ferreirovi smířlivě: „Vypadáš totiž trochu legračně.“

„Tak vidíš. Když to řek! Arkadij!“ Ana zvedla úzká ramínka. Ferreira slyšel nedůvěru a výzvu v jejím hlase a v tomto okamžiku by docela uvítal, kdyby byl zelený, alespoň trošku. Odněkud zazněl elektrický zvonek.

„Směna!“ zakřičela Ana. Děti se vrhly do rybníka, voda zavířila, a když zase všichni tři vylézali na břeh, byla jejich těla z neznámého důvodu tentokrát čistá a tmavá. Běželi k iglú, Ana proložila běh kulháním, ale Gisela tím získala příliš velký náskok, a tak toho zase nechala.

Per se zarazil v plné rychlosti. „Jdi k Arkadijovi!“ zvolal zpátky na Ferreiru a ukazoval napřaženou paží na největší viditelnou stavbu, na iglú, které vypadalo jako podlouhlý rozpůlený ležící válec. A pak zmizel i on.

Ferreira si všiml pásu jemně a pravidelně rýhovaného kamene, který lemoval v krásném oblouku břeh. Zíral do zelené vody. Zkalená hlubina ležela nehnutě.

Arkadijovo iglú bylo přístupné jen přes propusť. Ferreira stál shrbený a nerozhodný v nízké, maličké komoře z bílého kamene, v které se ocitl. Teprve když generátor rozprášil v komoře mraky dezinfikujícího aerosolu, pochopil smysl věci a smířil se s tím, že podstoupí celou proceduru, ať už je jakákoliv. Naštěstí to trvalo jen dvě minuty. Když se rozsvítilo zelené světlo v okénku indikátoru, vyložil si to jako svolení k tomu, aby pokračoval v cestě k muži jménem Arkadij.

První, co ho uvítalo, bylo vedro nasycené vlhkostí, červenofialové světlo ve spektru chlorofylových paprsků a bzučení elektrického a mechanického původu. A vtom zazněl dětský hlas: „Arkadiji! Už je tady!“

Místnost se nedala přehlédnout. Vyrovnané rovné svazky potrubí pod stropem naznačovaly jistou rozlehlost. Ferreira okamžitě poznal masivní typ spojů a spojovacích armatur, které viděl v MAKROVALU. Dole bloudil jeho pohled po bateriích skleněných lamelových kultivátorů řas, navršených do výše jednoho metru. Způsob konstrukce byl zastaralý, otevřený. Pod světlem spektrálních paprsků působila slabá vrstva zeleně mezi destičkami téměř černě, Ferreira se viděl ve stonásobném zrcadlovém odraze tohoto nepříznivého světla. Vzpomněl si na prázdno v biokultuře na lodi a pochopil teď, proč tomu tak bylo

Konečně našel místo, kde by proklouzl změtí kyvet. Pak zahlédl stranou pod elektronickým panelem, kutilsky sestaveným, klátící se dětské nohy. A za hranou nástavby vykukovala kudrnatá dětská hlava. Ale nebyl to Per. Pera by tu Ferreira ještě tak očekával. Byla to cizí tvář a Ferreira nedokázal hned s jistotou ani určit, je-li to tvář chlapce nebo děvčete. To děcko si najednou přikrylo ústa a vyprsklo smíchy, jako by v něm vidělo bláznovskou maškaru.

Ferreira se rozhodl, překročil svazek nepořádně propletených kabelů, a šel k dítěti. Byl to tedy přece jen chlapec, možná deseti nebo dvanáctiletý. Seděl na vysoké stoličce před pultem malého elektronického řídicího pultu. A jako by ten dlouhý, podivuhodný muž byl pro něho najednou vzduch, jakmile stál Ferreira vedle něho, chlapec se zaobíral už jen klávesnicí.

Před pultem zářila obrazovka monitoru, Ferreira ji chvíli sledoval. Tady se tedy rozvíjely algoritmy. Šlo asi o způsob programovaného učení. Výrazy připomínaly vícevýznamové algoritmy, jaké se používaly v matematické lingvistice, a pokud byl Ferreira vůbec schopen posoudit chod věcí, tento chlapec věděl, co dělá.

Ferreira se najednou cítil neschopen chlapce oslovit. Otázky, které měly připraveny, momentálně nedostály těmto měřítkům. Skutečně nenašel jediné vhodné slovo. Zmateně se odvrátil, aby pokračoval v cestě k Arkadijovi.

„Arkadiji!“ zazněl nad nim jasný hlas.

Málem zapomněl zvedat nohy přes visící kabely. Když pak vzhlédl, stál před ním urostlý štíhlý muž s bílou pletí. Velmi dlouhé chomáče vlasů, řídký vous, rovněž plavý jako len. Vodově modré oči, pichlavé – možná to způsobovala silná skla pozoruhodných brýlí –, a jaksi nepatřičné v té živé tváři, která vyjadřovala přívětivé očekávání. Ferreira viděl, že muž má zarudlé oči. Odhadoval, že je o něco mladší než on sám.

„Já jsem Arkadij,“ řekl muž a obrátil se k chlapci: „To je dobré, Kirile. Máš ještě dobrou hodinu.“

Ferreira cítil, kradmé pohledy, které klouzaly po jeho kombinéze. Arkadij se snažil potlačit svou zvědavost. Tito lidé zacházeli s rozvinutou technikou, a přitom kombinéza kosmonauta je uváděla v údiv. Ferreira se trochu odvrátil, začal se cítit ve své ulitě nepříjemně. „To je teorie informace?“ zeptal se, aby konečně něco řekl.

„Kiril bude lingvista,“ odpověděl Arkadij, „on to dokáže.“

„Matematická analýza řeči? Nač to?“

„To je teď náš nejnaléhavější problém,“ řekl Arkadij udiveně, „pracovní skupina musí být silná, my jim ještě nerozumíme.“

„Komu?“

Ferreira se setkal s nechápavým pohledem. „Proto jsme přece tady Cožpak jste nás sem proto neposlali?“

Ferreira byl najednou postaven před tuto nesmírnou otázku, on, který se domníval, že je na něm, aby se ptal. „Komu nerozumíte?“ zeptal se střízlivě.

„Ana ti je přece ukázala,“ řekl Arkadij.

Ferreirovi vířilo v hlavě několik věcí současně. Direktiva. Úkol, nezvěstný v čase. Jediný důvod onoho přistání před půlstoletím: rešerše ke kosmogonii této planety, jejíž dráha v gravitační oblasti víc než čtyř sluncí byla podle klasických důkazů nemožností, fyzikální abnormalitou. – Ana. Zvíře v její drobné ručce, měkkýš, z něhož. crčela voda. – Přízračná všudypřítomnost informací o každém kroku, který učinil v této nezákonné osadě. – „A to oni mluví?“ zeptal se nevěřícně.

Arkadij se rozpačitě usmál a odhodil pramen vlasů navyklým pohybem za rameno. „Máme tu několik případů.“ Za chvíli se na Ferreiru nerozhodně zadíval. „Ty jsi jistě velmi chytrý. Budeš nespokojený, když ti o tom řeknu jenom něco. Ale já nevím téměř nic. Rozumím trochu biochemii… Zeptej se Maurice, on ti to vysvětlí. Já ti mám ukázat toto zařízení. Máme na to sotva hodinu a čas běží rychle,“ řekl naléhavě.

Ferreiry se zmocnilo náhlé podezření. Sáhl na Arkadije, na chvíli podržel jeho zápěstí a díval se mu do zarudlých očí. „Co budeš dělat potom, až odejdu?“

„Tady to,“ odpověděl Arkadij a opsal paží kruh, který obsáhl celou halu, „svou práci. Nesmí, se nic stát. Musíme jíst a…“

„Jak dlouho? Dnes?“

„Pořád.“

„Kdo tě vystřídá?“

„Nikdo. Nikdo tu není.“

„Tady je každý specialista?“

„Specialista?“ Arkadij povytáhl obočí. „Ach ano, já ti rozumím. Ano. Asi je to tak.“

„A když spíš?“

Arkadij se usmál.“Náš den má pětadvacet hodin. Pět z nich smíme prospat. Já to dělám ve třech etapách. To už zvládnu.“

„Všichni spí pět hodin?“

„Ano. Když dosáhnou šestnácti let a jsou zdraví. Půjdeme teď?“

Ferreira vykročil a snažil se, aby ho svým kulháním nezdržoval. Arkadij mu ukázal svou říši. Tlakové kotle, detritové čističe v bílých, zděných nádržích, sedimentové hlavní čističe, odpařovače, kompresory, dva černé špalky improvizovaného magnetizačního zařízeni – k profylaxi proti kotelnímu kameni, jak se Ferreira dověděl –, pumpy, ventily, sterilizátory s membránovými filtry, odměřovače minerálních látek, senzory, potrubní stěny a mezi tím elipsoidy kustodické automatiky nebo relé. To všechno hrubé, zhotovené jakoby v polní kovárně, ale předváděl mu to s hrdostí. Pořádek a péče, boj proti neúprosnému opotřebení. To byl problém vody. Pak následovalo oddělení řas a kvasnic.

Arkadij se činil nad armaturami, hbitý jako zvíře, hladil rukou sklo a kov, jako by to byla živá kůže, která potřebuje něhu. Jak se tu nedostávalo technických prostředků, z ničeho muselo být stvořeno nové! Jaká propast mezi touto nuznou pozemskou technikou a zvláštním člověkem v jejím středu! Jako by vystoupil z pravěku svého pokolení, zavátý sem na toto odlehlé místo, měl naprosto jemné ruce a nosil brýle. Jaké odevzdání, jaká píle, jak důvtipný musel být, aby tyto zelené a bílé kultury uchoval zdravé a prosté bakterií! K čemu to všechno?

Existovalo jedenáct odrůd řas.

„Proč jedenáct?“

Arkadij mávl rukou, bezradně zíral přes okraj brýlí. „To má tolik důvodů…“

Na konci tu byly série otevřených plošných filtrů s jednou vrstvou vlhké zeleně, buben, v němž vířily v proudu teplého vzduchu rašple, a blízko toho množství pohárů. Poháry s nazelenalým obsahem, jiné s šedými vločkami, lžíce a – skutečně: rajská jablíčka, jedno u každé dvojice pohárů. Ferreira počítal přesně. Počítal rajčata. Bylo jich sedmnáct. Zapamatoval si toto číslo.

Prostor byl stále rozlehlejší, zdál se nekonečný. Ještě jednou řasy. Ale zařízení tu mělo jiné rozměry. Sklo, menší objemy, změť paralelně probíhajících systémů, měnič zkoušek, raznice pro děrnou pásku, kazety, které polykaly úzký vzorovaný plastikový pásek. Arkadij mluvil stále rychleji, jeho ruce se pokoušely v expresívních gestech zhustit, co nemohla v tomhle spěchu vyjádřit řeč. Navyklým pohybem pohodil hlavou, když mu neposlušný pramen vlasů spadl do čela. Jeho světlá paže ukázala na kultivátory, které vypadaly jako všechny ostatní. Mluvil o rostoucím nárůstku organicky vázaného kovu, který už teď překročil sedm set procent normální hodnoty, o patologických nálezech, pokud se to chce tak nahlížet, o nestabilitě a o kolísavých nerovnováhách, mluvil o marnosti a o úspěchu.

Ferreira sledoval proud, jeho řeči s napjatou pozorností. Předmět rozhovoru mu byl příliš vzdálený a on se nemohl zbavit obavy, aby pro podrobnosti nepřeslechl něco podstatného. Jeho zjizvené obočí mu cukalo, když se pokoušel tu a tam na chvilku se zastavit, aby odlehčil bolavému kolenu. Vtom postřehl koutkem oči nějaký pohyb. Slova na něho pršela a on je nevnímal. Kroky bosých nohou, nehlučné mezi zvuky v hale. Mladá žena. Jak procházela kolem, zachytil blesk z jejích tmavých očí. Příval hnědých vlasů, nahá ramena, bledá, hladká pleť. Žena šla jako kočka. Ferreira za ní zíral. Najednou mu úplně vyschlo v ústech Ulekl se, protože Arkadij mlčel.

„To je Gisela,“ řekl Arkadij po chvíli nejistoty.

„Gisela? Dřív, tam u rybníka, to dítě.“

„Je to matka a dcera,“ vysvětlil Arkadij živě.

„Její matka?“

„Ano. I matka velké Gisely měla toto jméno. Gisela Dahlová. Tehdy měly ještě dvě jména, tak jako ty, Louvisi Ferreiro.“

„Její matka?“ ptal se Ferreira vytrvale. „A otec?“

„Nechápu tě.“ Arkadijův pohled sklouzl stranou, jako by doháněl nějakou myšlenku.

„Kdo je otcem dítěte?“

„Otcem?“ Arkadij vypadal rozpačitě a nešťastně. Ale pak se jeho tvář rozjasnila. „Ty myslíš biologického otce?“ Zasmál se. „Kdo ví?… „Dobrá,“ řekl potom, „u Kirila a Gora se snažíme, abychom to nevěděli“

„Ano?“ zeptal se Ferreira naléhavě. Houf rychlých myšlenek se seřadil do řetězu, který najednou dokázal přehlédnout. „Každé dítě má svou matku. Ale všichni muži jsou otcové všech dětí současně,“ formuloval své poznání a přikývl na souhlas s pocitem úspěchu, že pochopil alespoň něco. Chápal praktickou logiku této morálky a užitek, který mohla přinést této příliš malé lidské enklávě – okolnosti, které uznával, ale neschvaloval.

Arkadij mlčel. I on přemýšlel. Pak se jeho vodově modré oči za brýlemi zaměřily na Ferreiru, byly pozorné až pichlavé „Vím teď, proč se tak ptáš,“ řekl. „Vzpomínám si na vaše zvláštní zvyky.“

Zvonek mu usekl slovo od úst. Kiril proletěl kolem nich k plavební komoře. Arkadij tu stál jako na trní.

Ferreira cítil, jak sekundy ubíhají. Najednou měl po ruce podstatnou otázku: „Kovové komplexy, o které vám jde… ten kov… Je to železo?“

„Ano. Samozřejmě. Proto jsme zvolili cytochromy.“

„Vy potřebujete železo?“

„Ano.“

„K čemu? Je ho tady dost.“ Ferreira ukázal nedbalým gestem do haly.

„Já ti nerozumím, Louvisi Ferreiro,“ řekl Arkadij unaveně „Jak dlouho by z toho mohli žít?“

„A kdo?“

„Oni. Naši… partneři.“

„Vy produkujete kov pro… tyhle mušle?“ zeptal se Ferreira udiveně, ale rozhodně ne zděšeně. Byl revizor.

„Ano. Potřebujeme železo pro ně,“

Ferreira zaregistroval jen nepokrytý údiv v jeho odpovědi. Odstup mezi oběma muži jako by se zvětšil, možná si Arkadij uvědomil že je zástupce odložené kultury.

Najednou jako by oba mluvili rozdílnou řečí.

Arkadij si nepřál nic víc než odpovědět na zvláštní těkající otázky tohoto zahaleného cizince tak, aby pochopil princip pro něj neznámé formy života.

„Fermentové řetězce jejich látkové výměny probíhají jiným způsobem, než jsme až dosud znali,“ prohlásil, „Evoluce tu nevedla k biosyntéze cytochromů, ale i u těchto tvorů padá elektronová kaskáda biologické oxydace přes stupňovitou následnost komplexů, v nichž železo hraje rozhodující roli. Železo je zřejmě všude nenahraditelné. Ale tento svět je poušť bez železa. Tak jako prý jsou u vás pásy země, kde nikdy nezaprší. Zásoba železa je vyčerpána. Leží pohřbeno v hloubce vápence, spotřebováno masou jejich předchůdců, entropií jejich mrtvých těl nekonečně ztenčené. Ale ti, kteří dnes ještě žijí, dokážou asimilovat naše cytochromy. My to víme a máme z toho radost.“

„A vaše řasy, kde ty berou kov?“

„Získáváme teď vodu z velké hloubky. Ne tady, to dělá Murray v horách. Odtamtud vede potrubí až sem. Dvě z variet scendesmu dokážou odebírat vodě stopy železa, které obsahuje. Buňky hromadí kov do cytochromů.“

„Teprve teď?“

„Devět let.“

„To je dlouho,“ namítl Ferreira.

„Když to říkáš ty,“ odpověděl Arkadij. „Já nevím, podle jakého měřítka vy posuzujete čas. Museli jsme dlouho hledat a provést mnoho vrtů, ne všechny vody jsou pro to vhodné. Výtěžky byly příliš malé.“

Ferreira si představil rozsah této nesmírné práce. Jeho ohryzek se pohyboval nahoru dolů. „To všechno pro tyhle měkkýše?“ zeptal se chladně.

Arkadij stiskl rty. Jeho energie dohasínala, už se mu těžko přemýšlelo. „Nevím tak přesně, co jsou to měkkýši,“ řekl. „Nemáš o nich nijak dobré mínění. Jestli tak nazýváš ty, kterým se přihodilo, že zde přežili, pak s tebou nesdílíme tvůj názor, Louvisi Ferreiro.“ Sundal brýle, na okamžik zavřel oči. Ferreira věděl, že je tu ještě nějaká nesrovnalost. Ale pak si najednou všiml, že se Arkadijovo tělo leskne potem. Arkadij jako by se propadal.

„Člověče! Ze ty jsi už mohl dávno spát! Je to tak?“

„Ano,“ řekl Arkadij rozpačitě. „Jdeš teď k Mauricovi?“

Venku lilo jako z konve, byla to jedna z krátkých, velmi prudkých přeháněk, častých v této krajině. Ferreira viděl, jak mu nohy mizí v teplé bílé kaši, od bílé barvy byl postříkaný až na břicho. S flegmatickou zarputilostí se rozhodl nevracet se do Arkadijovy komory. Jen si beze spěchu přitáhl těsnění u krku. Uvědomil si, že tu nikde neviděl žádné přístřešky ani úkryty. Nazí nemají potřeb.

Nečekaně se vedle něho vynořila Ana, drobná, crčela z ní voda, obojživelná divoška. Bez zábran se brouzdala kaší a smála se. Těsně před Ferreirou se zastavila a něco mu podala. Ferreira poznal dva poháry, pečlivě uzavřené, a rajské jablíčko. Pak ho zatahala za kalhoty. „Tam uvnitř vůbec nepromokneš,“ zjistila s politováním a natáhla se po Ferreirově ruce. „Já tě dovedu k Mauricovi.“

Ještě během cesty prorazila dvě slunce závojem deště, jedno velké žluté a jedno malé třpytivé. Najednou každá kapka vystřelovala drobné blesky v čistých spektrálních barvách, vzduch zazářil jako skleněný chrám z nádherného chladného světla. Krátký úsek cesty šli takřka uprostřed duhy a v tom okamžiku Ferreira cítil, jako by byl zbaven tělesné, tíže. Ale nepoddával se kouzlu, které jako by tu bylo jen proto, aby jeho, revizora, přimělo magickými prostředky k povolnosti. Ach, oni ho už měli až příliš dobře v hrsti. Bezděčně kulhal silněji. Co činil, aranžovali oni, co on chtěl, dokázali překazit. Podávali si ho z ruky do ruky, jako by prohlédli jeho slabost, nenechali ho ani vydechnout, cítil se mezi nimi víc nahý, než byli oni. Anu mu poslali, aby ho zmanipulovali, tuhle drobounkou divošku. A on nebyl s to jí odolat. –

Ferreirovi najednou připadalo, jako by se ocitl znovu v kosmické lodi: v půlkruhu počítací centrum, jen menší, než jaké viděl tam. Známka, improvizace, chyběla tu perfektnost průmyslové montáže. Vzpomněl si na tisíce prázdných šasi. Tady po nich znovu našel pouzdra. Mezi tím kamenné stolní desky, dokonce mezi zastaralými páskovými zásobníky, působily neoliticky. Stohy knih, kazety, kartotéky, na nichž bylo vidět, že jsou používány, pole tvůrčí činnosti, A toto zařízení žilo. Byl zde cítit ozón, prostor hučel, páskové zásobníky se posunovaly podle povelů stroje.

Ferreira zabloudil pohledem ke skvrnám křiklavých barev. Obrazy. Pečlivě namalované imprese. Systémy rozvětvených linií, poslední rozdvojení se nadouvala do brčálově zelených balónů, strom. Šeříkově červená a fialová zvířata se spoustou noh roztažených jako u židle, vysoká jako dům. A mezi zvířaty skutečně domy, domy jako kvádry nebo obelisky, žádná iglú. Zdi s křiklavě pestrými okny, podivně pokřivenými. Byly to bolestné reminiscence na propast, přes kterou nevedou mosty na druhou stranu. Ferreiry se najednou zmocnil hněv na ničitele těchto mostů.

„Louvisi Ferreiro!“

Cukl sebou. Pomalu se obrátil. Za nim Maurice. Přátelsky se na něho usmíval. V tmavé tváři s hustými vousy působilo bělmo očí jako šedě natřené sklo. V pohledu hnědých zornic objevil Ferreira náznak melancholie. Nebyly to ani tak vousy, za kterými se skrývala tato tvář. Její vyzařování jako by se prostě jen obrátilo do nitra.

V posledním okamžiku stáhl Ferreira ruku, kterou už napřahoval k pozdravu. „Maurice,“ řekl, odhodlán přese všechno nenechat si v této chvíli nic předepisovat.

Usadili se před jedním z řídicích pultů. „Co bys chtěl vědět?“ zeptal se Maurice.

Ferreira polkl, ale hned se zase ovládl. „Ty jsi lingvista?“ zeptal se.

Maurice chvíli vážně sledoval svůj protějšek, pak zamyšleně, přikývl. „Zabývám se matematikou a některými aplikovanými obory, zvlášť pak oscilací polí a vícevýznamovými algoritmy, pokud je potřebujeme pro linkos. Linkos až po druhou sféru Vroedelovy stupnice a přesahující už trochu do třetí. Asi máš pravdu, jestli jsi svou otázku mínil takhle.“

„Linkos. Lingva kosmika druhé sféry? Tomu se tady rozumí?“ zeptal se Ferreira pln pochybností.

Maurice váhal s odpovědí. „Kdybychom to věděli!“ Ferreira už upustil od svého plánu. „Ano? A co by bylo potom?“ Viděl, že Mauricův pohled sklouzl mimo něj způsobem, jaký si vryl do paměti už v okamžicích jejich prvního setkám.

„Ještě jeden nebo dva roky a mohli bychom se tam dostat,“ řekl Maurice.

„Kam?“

„K vám.“

„Ty si přeješ vrátit se?“

„Vrátit se? Já znám jenom tuhle zemi.“

„Ty bys rád na Zem?“ zeptal se Ferreira po krátké úvaze.

„Ano. To by chtěli všichni.“

Uběhlo několik okamžiků. „Mohli byste odstartovat, teď hned.“

„Ne, to ne,“ odpověděl Maurice tiše, ale rozhodně.

Ferreira se zvedl ze své sedačky, odkulhal k obrazům a pozoroval výjevy pln hořkosti. „To je přece… Že existuje vaše neblahá osada, je…“ Najednou mu nepřekonatelné zábrany znemožnily formulovat soud. „Kdo tu rozhoduje, co se bude nebo nebude dělat?“ zeptal se chraplavě a věděl, že hrubě porušuje nejprostší normy ohleduplnosti.

„Nikdo. Borba…“

„Borba?“ Ferreira se obracel, jako by ho tento pohyb stál velmi mnoho sil. „Jaký Borba?“

„Kybernetik. Poslední ze staré posádky.“

„Borba M’Bar. Etiopan? Ten žije?“ zeptal se Ferreira nevěřícně. „Musel by být už pořádně starý.“

Maurice se usmál. „Pro něho roky neznamenají nic.“

„Dobrá, chci jít k Borbovi M’Bar. Kde je?“

„Borba je všude.“

„Nikde jsem ho neviděl.“

„Bude zřejmě u Murraye, v horách. Ale jeho oči, jeho uši a jeho starostlivost je všude. Je rozhlasem spojen s každým domem.“ Maurice se podíval Ferreirovi do tváře. „Počkej, až tě zavolá,“ řekl. „Prosím.“

Ferreira odkulhal zpátky k sedačce před řídicím pultem. Třel si dlaněmi koleno, civěl dolů na zem. Jako by tam byly kameny průsvitné, viděl toto záhadné společenství protkané spletí nervů. Jednotlivá vlákna se sbíhala v Borbovi, A viděl, jak ty cizí neurony už i do něho samého zapustily své synapse, aby zredukovaly jeho jednání na pouhé reflexy. S námahou zapudil tuto představu. Nepřijal1 svou porážku. „Začneme tedy znovu od začátku! Vaši měkkýši, vaši… partneři mluví?“

Maurice se zmateně zadíval někam do dálky. „Jazykovědec by se takhle neptal,“ řekl, jako by se cítil vinen. Chvíli o něčem přemýšlel, než znovu promluvil.

„Objevili se brzy poté, co tu loď přistála. Jednotlivě. Po několika dnech to byla invaze. Hodně podrobností ze starých protokolů jsem už zapomněl, teď už taky nevím, jak k tomu došlo, ale než se kdo nadál, zřejmě zaplavili celou loď, vytvořili krunýř, v protokolech je taky zmínka o pomocných stavbách, které postavili, aby se dostali ke každému volnému místu vnějšího pláště. Posádka podnikla všechno, co se dalo, podle programů, které tehdy existovaly pro takové případy. Pak se zjistilo, že jenom korodovali vnější plášť…“

„Železo?“ skočil mu do řeči Ferreira. „Titanová ocel. Ano Šlo jim jen o železo.“

„Čistý kov?“

„Takové věci ví lip Arkadij,“ řekl Maurice s jistými rozpaky. „Železo je pro ně tak důležité, že jeho nedostatek pociťují. Jako žízeň nebo jako únavu nebo… Je to nějaký silný pud, který je neustále nutí ke hledání. Bez tohoto evolučního momentu by nepřežili. Mají zvláštní druh metabolismu – Arkadij tomu říká exosekretorické chemismy –, při kterém se kov stává asimilovatelný. Tuto schopnost si uchovali z minulosti, z doby, kdy tu asi sehrálo důležitou roli meteoritické železo. Arkadij může…“

Ferreira se rozmáchl rukou, jako by byl vzduch tuhou kapalinou. Netrval na podrobnějším vysvětlení. „A?“

„Vyskytly se komplikace. Po několika týdnech vedra vyšlo najevo, že posádka bude přece jenom muset užít násilí, určitý druh chemické dezinfekce. Voroncev byl proti tomu…“

„Ten matematik? To si můžu myslet. Jaké měl důvody?“

„Důvody proti násilí měli všichni. Ale Voroncev uvedl několik okolností, které rozkolísaly i rigorózní názory. Během celé doby zkoumali velmi intenzívně tyto organismy, jejich physis a motivaci jejich jednání. Jednou z prvních senzací bylo zjištění, že v elektrických komponentech jejich nervových funkcí – to, čemu my tady říkáme nervové funkce – hraje rozhodující roli vysokofrekvenční střídavý proud, ne stejnosměrný jako u nás.“ Ferreira zvedl hlavu.

„Oscilační obvody?“

Maurice přikývl. „Jejich evoluce musela v určité době nutně narazit na vynález oscilačních obvodů. A skutečně je vynalezli. Nebyl to dokonce ani Voroncev, kdo zachytil jejich korespondenci na přijímači. On je jen matematicky zpracoval. Musela to být nesmírná práce. Jejich frekvence jsou velmi vysoké. Mikrovlny. Vysílají jen v úzkém svazku, a navíc zdroje zvukových paprsků leží blízko sebe. Nervní aktivity těchto tisíců organismů se slily do změti interferencí, které bylo třeba rozluštit. V lodi je uloženo množství kazet z této doby. Výsledky poskytly důvod pro Voroncevovu námitku.“

„On našel jejich… řeč?“

„Ano. Ale byl obětí klamu.“

„Voroncev?“

„Nejenom on. Jejich řeč byla od té doby objevena vícekrát, když už se předchozí hypotéza nedala udržet. Nám se dnes zdá, že tato otázka bude vyřešena mnohem později, než se Voroncev domníval…“

Ferreira zarazil Maurice pohybem ruky. „Jestliže korespondují přes mikrovlny, je to přece dostatečná řeč.“

„Ne v jazykovědném smyslu,“ odporoval Maurice. „Ano. Dorozumívají se. Způsob předávání informace byl taky důvodem jejich překvapivě rychlé invaze. Jsme si téměř jisti, že se tehdy všechna, nebo téměř všechna individua tohoto areálu shromáždila na lodi. Mozky na principu oscilačních obvodů vedou k překvapivým efektům: zkušenost jedince je současně zkušeností všech, kteří se nalézají v dosahu jeho vysílače. Každá informace, jakmile se objeví, patří všem. Ale řeč začíná teprve s druhou signální soustavou, kdy slovo zastupuje předmět.“

Ferreira přikývl. „To přece Voroncev věděl.“

„Jistě,“ řekl Maurice. „Našel v modulacích nosných vln něco, co nazýval prostě kolektivními obrazy. Ten pojem je definován dost zmateně. A není tu už nikdo, kdo by dokázal interpretovat Voroncevovy práce. Tehdy měl Voroncevův objev praktické důsledky,“ pokračoval. „Pod tlakem okolností navrhl oslovit invazory prostě pomocí linkos, ve variantě, kterou rozvinul v neuvěřitelně krátké době. Musel to být velký okamžik, když venku najednou umlkl jejich monotónní zpěv. Oni skutečně zmlkli, sotva byli traktováni prvními programovými cykly.“

„Oni okamžitě porozuměli informaci?“

„To tím rozhodně není dokázáno, bohužel,“ odpověděl Maurice4 „Jiné vysvětlení je nasnadě. Reagovali reflexívně. Pro to, že rozumějí, existuje jen jediný důkaz: smysluplná odpověď.“

„Ano. A?“

„Voroncevův kurs se odvysílal ve čtyřech rychlostech na čtyřech různých frekvencích, ve všech třech komponentách: Pozor, zde je informace – jazykový kurs – informace sama. Třetí část informovala o následcích požírání kovu a obsahovala prosbu, aby toho zanechali. Není známo, jak rychle to pochopili. Nejrychlejší varianta vydávala čtyři tisíce znaků za minutu. Celý program obsahoval asi šedesát tisíc znaků. Po dvaceti minutách se začali stěhovat.“

„A to není důkaz?“

Maurice zavrtěl hlavou. „Výsledek se dá vyložit i jako útěk.“

„Útěk před čím?“

„Před elektromagnetickým hlukem.“

„Vrátili se, když linkos mlčel?“

„Ne. Nikdy.“

„No tak prosím!“ řekl Ferreira.

Maurice pomalu pokrčil rameny. „Zásobili je ovšem železem. Už nepotřebovali ohlodávat loď. Voroncev popisuje množství jiných případů, které se dají vyložit tak, jak bys ty chtěl. Jednou posádce došly steroidy, zásoba nestačila na tak dlouhou dobu. Lékař – myslím, že to byl tehdy Symkins – přiměl Voronceva k tomu, aby k nim přes linkos vyslal prosbu o pomoc, formulovanou příšerně naivně. Krátce nato sledoval někdo z posádky jednu z jejich cest. Našel jezero z černé kaše, něco na způsob ropy. Mají ve svém těle vak, který musejí čas od času naplnit touto tekutinou. Potřebují to k životu, možná jako my vitamíny. Ostatně tam jsou zajímavé čerpací stanice…“

„Tihle měkkýši… pracují?“ zeptal se Ferreira nevěřícně.

Maurice mlčel. Hledal slova. „Ne,“ řekl potom. „Četl jsem…, mravenci?“ podíval se tázavě na Ferreiru.

„Rozumím, co myslíš,“ řekl Ferreira. „Ti taky dělají skutečně úžasné věci, ale práce to není,“ přiznal.

„Ty čerpací stanice teď využíváme sami,“ pokračoval Maurice, „protože ten fosilní materiál skutečně obsahuje steroidy. Případ byl podrobně analyzován. Voroncev žádal jasnost. Ale je stejně důvodů pro jako proti, že to byla pouhá náhoda.“

„No dobrá,“ řekl Ferreira, „jestli první, druhý nebo nějaký hybridní signální systém… To je přece akademická otázka.“ Okamžitě se opravil: „Nemá praktickou cenu.“

„Takhle se na to díváte, Louvisi Ferreiro?“ zeptal se Maurice udiveně. „Jak se pak mají dovědět, jakým způsobem si mohou opatřit železo, aby si ho získali sami, až tu nebudeme? Arkadij zná technologii. Byl jsi u něho. Říká, že metoda podléhá entropii, neběží sama, je třeba ji ovládat, a tak to bude pořád. Zkoušeli jsme to s linkos. Celé čtyři roky. Ale všechny pokusy byly marné.“

„Takhle je to,“ řekl Ferreira protáhle. Stál zase před tímto nevysvětlitelným prázdnem, do kterého jako by padaly všechny jeho otázky. Proč se tak upnuli na tyhle živočichy? „Nechtějí rozumět, nedokážou to. Jsou příliš hloupí!“ zvolal rozzlobeně.

Mauricova tvář se rozjasnila v upřímném obdivu. „Tvůj způsob formulace je neobvyklý,“ řekl s nečekanou živostí. „Ale já si myslím, že tvůj úsudek je jasný a bystrý. Voroncev na to potřeboval několik let, než dospěl k tomuto názoru. Nebylo to tak snadné. Začali se velmi brzy množit. Změna počtu byla asi jedním z nejpodstatnějších základních zážitků v nových podmínkách jejich existence. Začali se formovat do skupin. Různě velké skupiny se scházely k zvláštním obřadům: pozorovatelé viděli ve způsobu pohybů něco, co označili za procesí, tanec nebo slavnost. Každá z těchto epizod končila jistou variací skupinové frekvence. Po více než dvou letech se prosadil názor, že změna velikosti skupin je asi vlastním obsahem těchto rituálů. Nechyběly pokusy vysvětlit to jako výraz společenských fenoménů, až je Voroncev najednou vysvětlil jako hry. Jako hry s počtem. V té době posbíral ze šumu jejich mozkových proudů nové figury. Pásky se zachycenými modulacemi se vršily na kupy, ale on prošel nesmírné množství údajů, až získal podstatné figury a rozeznal v nich čísla. Kolem dvacátého roku začalo pracovní skupinu kolem Voronceva uvádět v úžas to, jak operovali s těmito čísly. V té době mi bylo šest let. Voroncev mě vzal k sobě, aby mě zainteresoval pro matematiku, pro algoritmy a lingvistiku. Nějakou dobu jsem se učil s nim i s nimi hrát si s čísly.“

Maurice se usmál. „Zůstali jsme si vzájemně věrni, už je jenom nedokážu dnes tak sledovat Oni postupuji s úžasnou rychlostí kupředu. Za několik let jsme našli výrazy, které se podobaly Peanoschovým axiomům, báze přirozených logaritmů byla prohlášena za transcendentálni. Následovalo mnoho známek stále hlubšího pochopení podstaty čísla, řešení dosud nevyjasněných Hilbertových problémů, a dnes nacházíme spoustu formalismů, jejichž logice už nerozumíme.“

Ferreira se viděl, jak jde přes vysoký most bez zábradlí. Ještě nespatřil druhý břeh, ale cítil, že most za ním kousek po kousku, jak po něm kráčí kupředu, klesá do nehlučného proudu. Ztrátu pozice prožíval těžce, jako vždycky, když se pohyboval na cizím teritoriu. Teď, jako už mnohokrát předtím, bylo to jako poprvé: revize tohoto nezákonného podnikání se obrátila v revizi jeho úkolu a jeho samého.

„Zmýlil jsem se,“ řekl chraplavě, aniž přesněji věděl v čem. Maurice možná přeslechl výčitku. S prudce probuzenou vášní pokračoval: „Tím, že byl odstraněn nedostatek, kterým trpěli, mohli se množit. S narůstajícím počtem rostla i kapacita jejich kolektivního mozku. Tak jsme pozorovali evoluci jejich inteligence, která se uskutečňuje s neuvěřitelnou rychlosti, je to pozoruhodná inteligence. Nemůže vynalézt žádné praktické recepty a žádné algoritmy k chápání a vytváření jejích světa. Nemají k dispozici žádnou techniku kromě svého úžasného těla. Všechna lidská činnost směřuje k určitému cíli. Oni ale žádný nemají. Inteligence je pro ně pouhým rozměrem. K čemu jinému by ji měli užívat než ke hraní? Jednoduše účel odpadá, je to jen excesivní funkce jejich oscilujících mozků. Tak začínají s nejzazším luxusem ducha, s číselnou teorii. Nejsou s to vidět v linkos zprávy, symboly pro informace, pro praktické informace, jejichž význam musejí pochopit, aby přežili. Nepřijdou na to. Jsou skutečně příliš hloupí.“

„To je absurdní,“ poznamenal Ferreira a nedbal na to, co říká, „odjakživa se nahlíží na mozek jako na nejúčinnější nástroj k přežití.“

Maurice naklonil hlavu. „I lidé ho užívají nevhodně. I my jsme vynalezli číselnou teorii, pouhá zamilovanost, zvědavost a…“

Ferreira najednou viděl dvojitý obraz sebe sama, muže, který riskuje život ve víru ostře ohraničeného, hlučného nebezpečí plného akcí, jednajícího chladnokrevně, protože pro něco jiného není místa – znaky na jeho těle zřetelně svědčily o tom, že tento muž existuje – a jiného, stejně důvěrně známého muže, kterého určitá událost dokáže vyřadit, když náhle přeroste vyznačené hranice, muže, kterého děsí nečekané konsekvence a neodvažuje se domyslet následky, o nichž ví jen to, že musí nastat. Odporná schizofrenie. Sebral všechny své síly. Není mu dopřáno upadnout si do hypnotické strnulosti jen proto, že mu věci náhle přerostly přes hlavu. Pokusil se vysmát se sám sobě, aby je zmenšil. Nepodařilo se mu to. Spolehl se tedy na čas, že obě měřítka – tohoto světa a jeho vlastní – vzájemně přiblíží. „Pokud je to možné,“ řekl váhavě, „rád bych je viděl.“

„Per tě zítra zavede k Murrayovi,“ řekl Maurice. „Jsou to dvě hodiny cesty. Nebude to na tebe moc?“

„Ne, to půjde,“ odpověděl Ferreira a zvedl se.

Když časně ráno druhého dne vyšel z iglú, neexistovalo nic jiného než nádherná svěžest, světlo a důvěrně známý pach křídy a vody. Krajina se rozkládala před ním tak, jako by ho chtěla oslovit. Důvody jeho strachu ustoupily, prostor byl naplněn přátelskou atmosférou. Tentokrát neslyšel nic. Voda byla zelená a tichá a rovná jako sklo.

Najednou tu byl Per. Přímo se ztrácel pod batohem, jaký nosil i Maurice. Široké pásy mu téměř zakrývaly hubené tělo, byly příliš dlouhé a Per je vlekl za sebou jako zlomená péra odporného, oškubaného ptáka. Na nohou měl sandály z lesklého hnědého materiálu. Byly upleteny z magnetofonového pásku.

Ferreira na sobě znovu cítil pohled plný zvědavosti a skepse. Per chvíli utkvěl očima na zdrhovadlech na nohavicích a chvíli na jeho botách. Ferreira vnímal jeho pozorování skutečně jako zkoušku. „Co je tam uvnitř?“ zeptal se rychle a ukázal na batoh.

„Nevím. Něco k jídlu pro skupinu nahoře,“ odpověděl Per neochotně.

„Je to těžké?“

„Ne. Ty to nedostaneš,“ řekl Per a vyrazil zčerstva západním směrem.

Byla to podobná cesta, po jaké už Ferreira šel, tentokrát však stoupala. Po několika minutách narazila stezka na potrubí a od té chvíle vedla souběžně s ním. Potrubí bylo matné stářím a potažené křídou, tu a tam bylo zasypáno ztvrdlým bahnem nebo bílou sutí. Per je při chůzi pozorně sledoval.

Ferreira dokázal s Perem držet krok. Čas od času se změnil charakter kamení, po kterém šli. Jednu dobu byla cesta hrubá a drolivá, plná ostrých skořápek. Nesmírné množství těchto fosilních příbytků navršilo celou horu. Hroudy velké jako pěst praskaly pod Ferreirovými podrážkami a rozpadaly se na ostré střepiny, jiné odolaly a on měl co dělat, aby udržel rovnováhu. Per však jako by se vznášel, díval se kriticky na Ferreirovy boty. I Ferreira občas zamyšleně pohlédl na mnohem vhodnější Perovo obutí.

Za úbočím hory se oslnivě rozzářil svah nesčetnými perleťovými jiskrami. Ferreira zvedl tu a tam skořápku a prohlížel ji. V neporušeném stavu byly tyto fosilní příbytky uzavřené a jejich symetrie byla těžko poznatelná. Po povrchu probíhaly točené řady děr, kterými asi živočich z nitra skořápky udržoval kontakt s okolím. Ferreira otáčel skořápky v ruce. Byly poměrně tlusté, ale až překvapivě lehké a téměř nevrhaly stín.

„Tyhle nejsou nijak zvláštní. Ukážu ti jiné,“ řekl Per.

Pak se ozvěna jejich kroků změnila. Cestu pokrýval jemný poprašek a po několika krocích Ferreira opět viděl ony tenounké lamely, které byly tak lehké, že se zdánlivě bez důvodu odpoutávaly od země a poletovaly v zahřátém vzduchu jakoby vlastní silou.

„Počkej,“ řekl Per a vylezl po svahu na místě, které se mu zdálo nejvhodnější. Na chvíli zmizel v mraku poletujících vloček, pak se vynořil celý bíle poprášený. Držel v ruce bílou destičku.

Pokračovali několik minut v cestě. Per zastavil, když stezka na jedné straně náhle tvořila schod a pod ním se rozvírala dosti hluboká propast Per se posadil krkolomným způsobem na tento schod a komíhal nohama nad propastí. Napřáhl paže před sebou a rychle máchl destičkou. Rozpadla se na spoustu jemných, téměř průhledných lístků. Nejdřív pomalu, pak stále rychleji rotovaly, směr jejich letu se tímto způsobem ustálil, takže odlétaly po chvíli jako ostře ohraničený, třpytivý mráček vzhůru, až nakonec vůbec nebyly vidět.

Per se kochal Ferreirovým údivem.

„Ty se v tomhle… vyznáš?“ Ferreira nechal nomenklaturu otevřenou. Ta jeho se neosvědčila.

„No jistě,“ řekl Per. „Tohle jsou fosilní skelety,“ dodal vážně a vyhoupl se zpátky na cestu. „Znám je všechny. Tady tyhle, to jsou kosmonauti. Nedají se vždycky tak dobře vypustit. Nejlíp to umí Arkadij.“

„Kosmonauti?“

„Ano. Všichni jim tak říkají.“

„Proč?“

Per si popotáhl řemení. „Jak je to se železem, to už teď víš?“

„Ano,“ řekl Ferreira.

„Už dlouho žádné nemají. Arkadij říká, že se jim nedostává víc než padesát miliónů let. Tehdy existovalo ještě mnoho různých forem, mnohem víc, než jich je tady. Arkadij zná čtyři sta třiadvacet druhů. Zná je i latinsky. Ale bylo jich ještě několik tisíc, říká. Jenom jsme všechny nenašli. Kolik jich od jednoho druhu žilo pohromadě, to vidíš tady sám. Tahali se o těch pár zbylých iontů železa. Vyvinuly se formy, které se mohly vznášet vysoko nad stratosférou. Tam našly meteorický železný prach. Nebylo tam tak chladno, některé slunce vždycky svítilo. Arkadij říká, že když žili, tak měli tmavou barvu. To byli kosmonauti, a doba, ve které žili, to byla doba kosmonautů. Když umřeli, padali pomalu dolů. A teď tady leží.“

Ferreira naslouchal Perovu výkladu tak vážně, jak byl přednášen. Role dětí v tomto neobyčejném společenství mu rozhodně nebyla jasná – z nedostatku názoru a nechuti ho získat. Pohlédl pochybovačně na tuto deseti nebo jedenáctiletou osobnost, která už byla samá noha samá ruka. Nelibě pociťoval okolnost, že na Pera musí shlížet tak svrchu. Bylo dovoleno zacházet s dětmi tak, jak to dělali tady? Byl revizor. V neposlední řadě mu šlo o lidskou důstojnost. Ale pak si všiml napjatého, vyčkávavého výrazu v Perově tváři. Rozhodl se pro Pera a zeptal se na důkazy pro kosmonautickou hypotézu.

K jeho překvapení uvedla otázka Pera do rozpaků. Měli by teď snad jít raději dál, radil. A celou další cestu sledoval pozorně potrubí. Šel napřed. „Znáš starý úkol MAKROVALU?“ zeptal se najednou, aniž se otočil.

„Ano,“ řekl Ferreira nanejvýš ostražitě.

Per se dotkl okolnosti, na kterou byl Ferreira citlivý. A Per to zřejmě věděl. Ferreira v tom vytušil Borbovu režii. Opratě v ruce Etiopana vytvářely hustou síť, dokonce i děti v ní byly zapojeny, aby do ní polapily jeho, revizora. Ale tentokrát se spletl.

„Pak je snadné odůvodnit Arkadijovu teorii,“ usmál se Per.

„V archivu je tolik zpráv o dráze planety. Je nepravidelná. Jednou protnula dráhu mraku z kosmického prachu. Prach obsahoval dusíkaté sloučeniny a meteorické železo. V magnetických polích se prach zhustil a pronikl do atmosféry. Magnetická pole putují. Arkadij říká, že přinejmenším jednou prošla i nad touto krajinou.“

„A kdy to bylo?“

„Asi před padesáti milióny let. Když tu byl prašný mrak a když existovali kosmonauti. Arkadij říká, že to nemůže být náhoda.“

„Jsou meziformy tohoto vývoje?“

„Arkadij nějaké zaznamenal, ale není spokojený,“ odpověděl Per. „Nevěříš tomu?“ zeptal se po několika krocích. „Arkadijovi můžeš věřit. A já ti ukážu ještě jeden důkaz.“

Cesta stoupala přes mírný pahorek. Krátce před vrcholem procházela stezka i potrubí kaluží. Per se zastavil a pozoroval vodu a okolí nedůvěřivě. Sundal batoh, vytáhl z něho několik sklenic a udělal zkoušky vody prostou analytickou reakcí.

Ferreira se posadil a využil přestávky k tomu, aby natáhl namáhané koleno. Najednou mu bolestně proniklo do vědomí, že jde tam, kde je i Borba. Na horizontu trčela loď jako jehla z velkolepých kulis hor, v dálce modravých.

„Nic to není,“ řekl Per, „jen dešťová voda, žádné železo, potrubí neteče.“

„Ty hlídáš potrubí?“

„Ano,“ řekl Per bez jakékoliv známky hrdosti. „Je to moje potrubí, čtvrtým rokem. Taky ho utěsňuju, když je to potřeba. Já umím svářet. Murray potřebuje čas.“

Chlapcův pohled se zavrtával do Ferreirových kapes na nohavicích. Bylo to zdrhovadlo, co ho tak přitahovalo. Ferreira rozevřel kapsu a zase ji zatáhl. Perovy oči a prsty se nejdřív zdráhavě, ale brzy s velkým nadšením zmocnily tohoto prostého technického vynálezu. Ferreira vytáhl z kapsy na druhé nohavici malou svařovací pistoli a vyřízl zdrhovadlo z kombinézy. „V upomínku na Louvise, řekl. Trofej rychle zmizela v Perově batohu.

Asi po půlhodině byla cesta obtížnější. Po pravici se otvírala propast vyhloubená ve vápenci, tak hluboká, že na její dno nebylo vidět. Do výše se z ní zvedaly kamenné pilíře, gigantické kmeny stromů zbavených korun, seřazené před protilehlou stěnou jako nesmírně zvětšená alej. Odhalené kořeny stromů, vysušené a mrtvé, trčely do vzduchu, jako by divoký příboj podplavil cestu. Dvě ze sluncí teď visela nad propastí. Podivné výtvory erozivní síly zářily růžově a modře a byly teď ohraničeny jasnými bílými konturami.

Ve změti kořenů byl zelený, skvrnitě prosluněný přísvit.

„Odpočiň si,“ řekl Per. A když se Ferreira posadil, natáhl pohodlně nohy a mnul si koleno, ukázal Per přes propast. „Dobré, co? Arkadij byl tam naproti často, dokud se nedověděl, co to je. Teď to ví. To je štěstí, protože teď už by neměl čas na takové hračičky. Člověk se jen diví, že nepřepadnou,“ pokračoval. „Arkadij říká, že ho to taky udivovalo. Proto tam šel a zjistil, že ty kmeny jsou tak stabilní proto, že se skládají ze spousty malých trubiček. Každá trubička byla skořápkou živočicha a všechny jsou pevně srostlé dohromady. V trubičkách se transportuje voda a vypadá to skutečně, jako by chtěly vysát něco tam dole. A to prý taky dělaly, říká Arkadij. Doba kosmonautů končila, když planetu opustil železný mrak. Zkamenělé usazeniny létajících lamel obsahovaly většinou mnohem víc železa, než se dalo jinak ve vápenci najít. A oni toho využili. Vrostli jako trubičky do ložiska kosmonautů a louhovali ho vodním proudem. Později voda a vítr vyhloubily propast, jen tvrdší trubičky odolaly.“

Per se podíval Ferreirovi do tváře. „Já už vím, na co se chceš zeptat,“ řekl a oči se mu jen smály. „Důkaz: takové kolonie trubek existují jen tam, kde jsou taky ložiska kosmonautů. A Arkadij říká, že ty velké zašly vinou malých, protože ty malé na nich cizopasily.“ A pak najednou dodal stroze: „To je druhý důkaz pro teorii kosmonautů.“

Ferreira chvíli mlčel. „Dobře se to poslouchá, když tomu člověk rozumí tak málo jako já,“ řekl potom. „Ale tohle je jen indicie, žádný důkaz.“

„A co je to indicie?“

„Okolnost, která vzbuzuje podezření.“ Právnických termínů se tady zřejmě neužívá, pomyslel si. A trochu trpce: Borbovi je to jenom vhod. Viděl svislou vrásku na Peřově dětském nose.

„Vzbuzuje to podezření, že kosmonauti museli existovat?“ zeptal se Per.

„Ano. Tak.“

„Ty jsi ale puntičkář.“

„To je třeba,“ řekl Ferreira a zvedl se. „Není to těžké. Těžší je vědět, kdy je nutné být puntičkář a do jaké míry. Tak pojďme!“

Per šel teď po Ferreirově pravém boku. „Louvisi,“ řekl, „ty jsi jako Arkadij. Ten taky často povídá takové věci.“

Murray je již očekával. Viděli ho stát dole, kousek před iglú, malého a ještě hluboko pod nimi. Mával na ně. Ferreirovi připadalo, že shlíží na bledý hmyz. který se dá poznat jenom podle ostrého stínu, drobný třepetající se živočich v nesmírné samotě. Pak slyšeli jeho volání. Za několik minut, když je stezka dovedla na dno údolí, stál ale před nimi přece jen statný muž.

Murray obdařil Pera přátelským dloubnutím a poslal ho někam dozadu. „Je tam pro tebe překvapení,“ řekl a obrátil se k Ferreirovi: „Já jsem Murray.“

Ferreira hleděl do klidné tváře, která byla příjemným způsobem souměrná a nenápadná. Ale tušil za klidnými rysy skrytou energii, jakou často pozoroval u citlivých lidí s produktivní fantazií. Murray byl dlouhovlasý jako všichni. A bylo mu něco přes třicet jako všem. Jako všem dospělým. Ferreira snesl pátravý pohled ve své tváři, který pak sklouzl po těle a o chvíli déle setrval na jeho pravé noze. Vzrušivé sekundy setkání. Ale to už ho Murray vedl k lavičce z bílého kamene před iglú. „Odpočiň si na chvíli na slunci, já se hned vrátím,“ řekl.

Na lavičce našel Ferreira dva poháry, lžíci a rajské jablko. Aha, pomyslel si. Murray ho taktně nechával o samotě, aby se najedl.

Ferreira pojídal své bílé a zelené jídlo a mžoural proti slunci. Před ním se vinula stezka v sotva viditelných serpentinách až daleko nahoru, odkud přišli. Potrubí spadalo příkře a přímo z výšky do této údolní kotliny: tenká čára protínala oblouky stezky. Krátký úsek se leskl novotou. Perova práce? Muselo být krkolomné svářet to na příkrém svahu. A těch zkamenělin, co dokázal rozeznat. Ke každé znal historku, každá historka si vynutila zastávku, pečlivě odměřovanou, pro něho naplánovaný odpočinek. A to mu bylo teprve jedenáct let!

Ferreira nasával tuto atmosféru. Měla v sobě onu zvláštní lhostejnost služebního místa daleko od metropole. Dokonce neustálé supění čerpací stanice působilo příjemně. Tady Ferreira na chvíli zapomněl, že se tu setká s Borbou. Připomněl si vyhlídku seshora: vznešené panorama, shluk iglú na dně kotliny, cizí tělesa ostře kontrastující v šikmém světle, malinká osada, označená navíc dvěma, neuvěřitelně modrými rybníky, zkultivovanými lidskou prací. „Jsou tam uvnitř,“ oznámil mu Per významně. „Všechny, které Ana chytila.“

Najednou byl Murray zpátky. Nesl kulatou skleněnou baňku, v které byla kalná, oranžově rudá tekutina. Jako by potřeboval obě ruce k tomu, aby nádobu udržel, tak se zdála být těžká. Přitom měl velké ruce, baňka v nich téměř mizela. „Půjdeme?“ zeptal se.

Ferreira se zvedl a následoval Murraye, kulhal teď víc, protože po namáhavém sestupu ho noha přece jen rozbolela. Zase se vůbec nemusel domlouvat o svém programu. Murray byl informován, co si jeho host přeje vidět, jako byli informováni všichni, které Ferreira navštívil. Tady zřejmě nebylo zvykem užívat slov jenom kvůli mluvení a z pouhé zdvořilosti. Proč ale nikdo nekladl otázky jemu?

Procházeli mezi iglú, Ferreira na sobě cítil nejeden zvědavý pohled. Když se obrátil, světlá postava se ponořila zpátky do temnoty dveřního otvoru. Nějaké děvče? Muž před ním se pohyboval s vláčnou nedbalostí atletů. Měl velká chodidla s roztaženými prsty, zřejmě nikdy nenosil boty. Za iglú vyrůstaly zdi z bílých sedimentů. Schůdná krajina se zúžila na stezku, která opět vedla vzhůru. Ferreira viděl, jak teď Murray přece jen velmi opatrně našlapuje. Nesl před sebou v napřažených rukách baňku jako svátost. Najednou Ferreira věděl, co nádoba obsahuje.

Pak vyšli ze stínu do otevřené krajiny, kde se třpytil rybník. Jeden z rybníků, které viděl z výšky? Asi sotva. Tento byl příliš malý a téměř kruhový. Murray se zastavil, ustoupil stranou a mlčky vyzval Ferreiru k pozorování.

Seshora bylo vidět na vodní hladinu. Byla klidná a hladká jako tabule modrého skla, tu a tam byly různobarevné mastné skvrny. Byla to ropa? Rybník byl skutečně kruhový, lemovaný jemně rýhovaným kamením, které se v mírném sklonu zvedalo z vody. Kamenická práce. Ferreira ji znal už z osady. Považoval i tento rybník za umělý. Kamenný lem byl opatřen zvláštními konstrukcemi. Ferreira rozeznal velký počet konkávně klenutých listů, kterými byla osázena rýhovaná zóna. Byl na ní patrný vzor. Porovnal listy s pootevřenými dlaněmi, ale zdály se příliš tenké, křehké a nesly známky technické provenience. Všechny obracely konkávní stranu stejným směrem. Tato okolnost přiměla Ferreiru, aby pátral ve své paměti.

„Antény?“ obrátil se a všiml si zvláštního napětí v Murrayově tváři.

„Máš dobrý postřeh pro technická řešeni,“ řekl Murray vesele. „Nuže, odvážíme se ještě několika kroků. Dělej to po mně.“ Murray postavil baňku na zem. Pak se posunoval úspornými krůčky blíž ke břehu, vůbec nezvedal nohy, jako by se klouzal. Ferreira byl zmaten, nedůvěřivě ho sledoval. Takový způsob chůze mu samozřejmě působil potíže.

Co tam bylo vybudováno na pobřežním vápníku, mohly být skutečně antény, sférické nebo parabolické, jemně děrované mříže, podivné, zprvu nesmyslné miniatury stavebních dílů, jejich radiotechnickému smyslu dobře rozuměl, pokud měly zastupitelné proporce. Ale pak se ukázalo, že je to omyl, nebyly to montované přijímače a vysílače Ve směšném souladu s jeho vlastním způsobem chůze se jednotlivé elektronické agregáty pohybovaly po zemi.

Murray strnul na místě a naznačil rukou, opatrně jako lovec, aby se i Ferreira zastavil.

Teď konečně Ferreira pochopil: Byli to oni! Obyvatelé rybníka! A najednou si uvědomil, co to znamená: obyvatelé tohoto rybníka. Ferreira zadržel dech.

Murray skočil do jeho úvah. „Líbí se ti?“

Ferreira zíral přivřenýma očima, jedna skupina tvorů dřepěla jen několik metrů od něho. Tu a tam klouzali jednotlivci kousek dál podél rýhované pobřežní linie jako plachetnice po vodní ploše. Ferreira nasával tento pohled do sebe. Marně se snažil složit detaily do mozaiky rozumné představy.

„Jsou to tedy antény?“ zašeptal.

„Můžeš klidně mluvit nahlas,“ řekl Murray, „oni neslyší. Rozhodně ne naše hlasy. To je téměř to jediné, co jim uniká. Mříže? Ano. Antény jsou to taky. Ale momentálně fungují spíš jako solární baterie. Křemíku je dostatek. Teď pohlcují světlo, k snídani. Dusík a uhlík asimilují ze vzduchu. Náklady energie k redukci jsou veliké. Proto potřebují tyhle elektrárny.“

Ferreirův pohled ještě lpěl na podrobnostech, na vnějším obraze, na morfologii, na počínání těchto tvorů. Viděl, že každý má na sobě dvě mříže. Trčely mu z těla, které bylo kolem dokoná poseté rezavými, kmitajícími štětinami. Vzpomněl si na Anin úlovek. Ano. Připomněl si tyto rezavé štětiny. Tělo mělo formu a velikost podélně rozpůleného vejce. Vlastně z něho nebylo nic vidět. Leželo skryté pod štětinami. Mříže na něm seděly jako dva velké ušní boltce. Rezavý chomáč s dvěma příliš velkýma, odstávajícíma, třpytícíma se ušima, nic víc. Všechny tyto boltce se teď mírně pohybovaly, jako by lehký vítr povíval v houfu, vánek hebký jako dech. Pokaždé probleskla kolem rybníka jiskřivá vlna. Zapraskalo to, jako když na sebe narazí stébla trávy.

Skupinky v jejich blízkosti nepozorovaně prořídly. Pokradmu se vytvořila kolem mužů zóna prázdného bílého vápníku. Několik opozdilců tam ještě dřepělo. Vypadali, jako když se snaží být co nejméně nápadní. Ferreira si připomněl motýly, vylekané stínem, který se nad nimi vznáší.

„Sleduj, jak se pomalu, ale jistě vytrácejí,“ řekl Murray a Ferreira slyšel v jeho hlase výčitku i ironii. „Je to jeden z jejich záhadných nedostatků. Je to mrzuté. Kdo to má snést, že je jeho láska tak vytrvale odmítána? Nemají nepřátele. Jsou naživu jen díky nám už by to pomalu měli vědět. Však víš, co o nich vypráví Maurice. Zamlčují nám, čím je dráždíme.“ Murray se zasmál. „Ale schovávají se alespoň se špatným svědomím, to se na nich pozná!“

Když byl kruh kolem nich prázdný, popošel Murray opatrně k další skupině: Ferreira ho následoval. Brzy začato znovu ono tajné klouzání. Po několika minutách znovu vznikla zóna nedůvěry,

Murray uchopil baňku. Trochu stranou, Vytesána ve skále a zvenku sotva rozeznatelná, byla malá laboratoř, přeplněná technikou.

Murray nahradil prázdnou baňku jednoho agregátu,, který vypadal jako dozátor, přezkoušel kontrolní obvod a obrátil se na Ferreiru. „Tyhle jemnější věci, stopové prvky a právě železo,“ – ukázal na dozátor – „si berou z vody. Potrubí ústí pod vodní hladinou. Pozoruj ústí a pak sleduj, co udělají ostatní, ti, co se sluní na břehu.“

Pak stáli opět na břehu rybníka a Ferreira brzy objevil vtokový kanálek. Za nějakou chvíli vznikl obligátní kruh kolem obou mužů

„Ještě dvě minuty,“ řekl Murray.

Museli čekat o chvíli déle. „Pozor,“ řekl Murray, celý znehybnělý Ferreira zíral do jasné vody. Plochý, rozestřený tvor připlaval blíž, něco jako velmi malý rejnok. Jako by neplaval, ale jen se vznášel ve vodě s beztížnou elegancí. Ale ve středu mezi velkýma, teď roztaženýma a mírně vlajícíma ušima to zářilo červeně, nejdelší štětiny vlály za tělem jako vlečka. Tvor kroužil ve vodě jakoby z čiré radosti z pohybu.

„Teď,“ zvolal Murray.

Tvor ustrnul, jako zasažen bleskem. Na zlomek sekundy. Pak vyrazil ke kanyle. A pak jako by najednou celý břeh vyskočil. Než Ferreira stačil odvrátit pohled, byl bílý lem rybníka prázdný. Stovky těl se vrhly jako jedno celistvé tělo do vody. Pak vařila voda kolem hubice. Ferreirovi se zdálo, že uběhly sotva dvě sekundy.

„Pochopil jsi?“ zeptal se Murray. „Před praxí bledne každá teorie. V tomhle mám proti Mauricovi výhodu.“

Ferreira pochopil, že tato událost je pro Murraye stále ještě zázrakem.

„Nele!“ zavolal Murray najednou. „Co se děje?“

Nad hladinou blízko druhého břehu se vynořila hlava.

„Volal Maurice. Potřebuje dva,“ zazněl jasný hlas, hlas dívky.

„A k čemu?“

„E dvanáct!“

„Vezmi Xerxese a Džingischána!“ odpověděl Murray.

„Džingischána už mám!“ Hlava zmizela.

„Vy je všechny znáte?“ zeptal se Ferreira zaraženě.

„Všechny ne,“ odpověděl Murray, „ale skoro všechny.“.

„Všichni mají jména? Zvučná jména.“ Ferreira zahlédl dívčí tělo, které rychle plavalo pod vodou.

„Tak? Jsou zvučná?“ zeptal se Murray bez zvláštního zájmu. Natahoval krk, jak sledoval dívčino počínání. Pak se usmál. „Jména dodává Borba. Jména jsou jeho monopol. Že prý to byli velmi inteligentní lidé, říká, ale bez přístupu k moudrosti. Mozkový defekt, jako u těchhle tady. A samí muži.“

Pak Nele přistoupila k nim. Držela ruce napřažené před sebou, v každé nesla jednoho z těchto tvorů. Ferreira polkl. Sedmnáct let, odhadoval a okamžitě poznal v dívce Arkadijovu podobu: úzké, pevné tělo, až po břicho polepené prameny bělavých vlasů. Viděl vodově modré, trochu zarudlé oči, průsvitně světlou pleť. Kapky vody jí stékaly k nohám s dojemně roztaženými prsty. S rozpornými pocity bral na vědomí, že ho blízkost a nahota dívčího těla uvádí do pokušení méně, než by očekával. Přesto se neodvažoval sáhnout po tvorech, které mu podávala, protože se obával, že by se mu roztřásly ruce. Snažil se připomenout si, že je tu Borba.

Murray teď neměl zájem o nic jiného než o Xerxese a Džingischána, své chráněnce, které miloval. Upozorňoval Ferreiru na znaky, zřejmé i při povrchním pozorování. Už to, čemu říkali mříže, uši, se ukázalo být vysoce vyvinutým systémem, prastarou strukturou, organickou matérií, která měla čas se zjemnit. Všichni se sklonili nad Nelinýma rukama.

Ferreira zjistil, jak různé mají štětiny a že to vůbec nejsou štětiny, ale v řadě členěné řetězce drobných orgánů. Ze ve skutečnosti dokonce ani nejsou rudí, ale barvu jen předstírají světelnou dispersí. Pod štětinami světle zbarvené chmýří. Proč to? Murray jen pokrčil rameny. Dýchací otvory, dvojitá řada filtračních košatin.

Xerxes se pokoušel teď už zase konkávní otevření uší zaměřit směrem k rybníku. Nele tam pošilhávala. Vodní hladina se nečekaně vyhladila a byla jako zrcadlo. Pod ní vyčkával stonásobný, bezděčný život.

Najednou tu byl Per. Přinesl s sebou kámen. Obratně ho rozevřel Jako knihu. Na vnitřních stranách byl otisk vzoru, zlomky klenutých ploch, které byly pravidelně proděravělé, něco na způsob hrubé mříže.

„Nějaká meziforma?“

Per přikývl s věcnou vážností.

Ferreira se vyptával na oscilačnl obvody.

„Obáváme se, že jsou to nefunkční rudimenty,“ řekl Murray.

„Ale…“

„Dělají to jinak, než jsme si mysleli,“ pokračoval Murray. „K vysílání a přijímání využívají Josephsonova efektu, tenkých vrstev supravodičů, které jsou vzájemně odděleny filmem izolátorů.“‚

„Při těchto teplotách? Tady je víc než tři sta stupňů Kelvina!“ Ferreira povytáhl obočí..

„Ale ovšem,“ trval na svém Murray. „Na bázi organických supravodičů je mechanismus excitonů nezávislý na teplotách. Tedy, pokud substance sama vysoké teploty snese,“ připustil.

Ferreira si vzpomněl na jednu takovou hypotézu.

„Hypotézu? Pořád ještě? Murray se smál. „O té tady ti nevědí nic. Prostě to tak dělají. Zacházejí s mikrovlnami jako my s reflexy. Tak prosté to je.“

Per vzal Ferreiru za ruku. „Borba je tady. Chceš jít k němu?“

Ferreira viděl, že Murrayovi strnuly rysy. Nele si přitáhla ruce k tělu. On sám nebyl překvapen. Myslel na Borbu při všech těchto událostech, od té doby, co věděl, že Borba existuje a jakou roli zde hraje. Teď ho tedy vyzývá k setkání. Zřejmě na tento okamžik nečekal jenom on. Přesto měl vyschlo v ústech, když se zeptal: „Borba tě poslal, je to tak?“

„Ano,“ řekl Per prostě. „Mám tě k němu dovést.“

Ferreiru najednou zalil pot. Cítil, jak mu stéká v podpaží, a byl v pokušení strhnout ze sebe šaty, aby byl konečně jedním z nich, alespoň na okamžik. Několik dlouhých sekund, stál jako solný sloup. „To je moc dobře,“ řekl pak cizím, zklidněným hlasem a obrátil se na Pera s přátelskou vážností: „Přece nenecháme Borbu čekat.“

Muž se opíral o desku stolu a ztěžka vstával, aby vyšel naproti Ferreirovi. Ferreira se k němu blížil tak rychle, jak to jen jeho zraněné koleno dovolovalo, přál si, aby vzdálenost mezi nimi překonal sám, Borbovi muselo být už hodně přes osmdesát let. Podali si ruce. Borba podržel Ferreirovu ruku ve svých dlaních. Nedíval se na něho. V tichém, téměř pokorném soustředění skláněl tvář nad spojenýma rukama.

Ferreira shlížel dolů na bělovlasou hlavu s ostrůvky kudrnatých vlasů, která se zdála příliš velká k starcovu tělu. Vzal teď na vědomí jeho ruce: měkké, které ho ale pevně svíraly, jejich teplo, drsné vrásky na kloubech prstů, světlejší než šedohnědé hřbety rukou, fialové, naběhlé žíly. Borba mlčel, Ferreira předtím nepřemýšlel o možných formách tohoto setkání, teď ale věděl, že o něm měl jinou představu. Starcovo chování ho mátlo. Po době, která mu připadala nekonečná, stařec pustil jeho ruku. Natáhl se k jeho rameni a beze slova ho vtiskl do křesla. Bylo to opravdové křesla z lodi, první, které Ferreira v některém iglú objevil.

Borba obešel stůl ke své stoličce, na které předtím seděl. Měl na sobě opravdové kalhoty, spodní část kombinézy, a na holém těle košili, z které byly odstraněny knoflíky. Košile odhalovala tmavou hrud, pod kůží vystupovala široce klenutá žebra a provazce scvrklých svalů. Borba seděl vzpřímeně na druhé straně stolu.

Ferreira konečně spatřil i jeho černošedou tvář jakoby složenou z tisíce vrásek. Lesklá, zrohovatělá kůže. Všechny vrásky vycházely od očí a propůjčovaly tváři výraz, v němž se ve zvláštní směsici slučoval určitý smutek, zkušenost i prohnanost. Velmi vysoké čelo, ústa téměř černá, s plnými rty, pohyblivá, podivuhodně mladá. Borbovi se zachvěly rty, když promluvil.

„Vy víte, že jsem Borba M’Bar. Lidé mě tu poslouchají, to už taky víte.“ Odmlčel se na dvě tři sekundy, jako by na něco čekal. „Po kritickém okamžiku, od vašeho prvního pátrání uběhlo dvaatřicet let. Od té doby čekáme. Teď jste tady, Louvisi Ferreiro, a my z toho máme radost. Ne. To ne. Je to prostě nesmírně důležitá událost. Pro nás životně důležitý předěl. Ale to zřejmě není všechno.“

Závěs, za nímž se dalo tušit lůžko na spaní, deska stolu s množstvím různorodého, ne právě pečlivě srovnaného informačního materiálu, dvě stoličky a toto komfortní křeslo, na provázku visící tahací panák, křiklavě pestrý, jediná barevná skvrna v místnosti. Jako těžiště prostoru agregát vysílacího a přijímacího zařízení a dva malé monitory, vedle spousta cedulek se zběžně načrtnutými poznámkami, přišpendlenými na zeď. Ferreira usoudil z komunikačního zařízení, že toto iglú je Borbovým bydlištěm, nebo že se tu Borba přinejmenším často zdržuje. Povšiml si, jak je místnost holá. Nic, vůbec nic, dokonce ani barevný tahací panák, nesvědčilo o přítomnosti člověka zrozeného na Zemi. Nepřítomnost vzpomínek odsouvala Borbův formát a charakter do nepřístupnějších rovin, než Ferreira očekával. Současně slyšel Borbova slova. Už nebylo co vysvětlovat. Borba věděl, oč jde. Ale byl příliš upřímný a nezdálo se, že by skrýval své trumfy, aby je ve správném okamžiku odhalil.

Ferreira mlčel, přihlížel, jak se černá tvář proměňuje: změť vrásek kolem skrytých očí se seřadila do faunovského úsměvu. Ale byl to on, kdo nevydržel mlčení. „Jste s námi nespokojeni. Ty jsi nespokojený. Zašel jsem příliš daleko? Co říkáš?“

Tón těchto slov, bezelstnost, která zaznívala z jeho hlasu, Ferreiru zasáhla.

„Nikdy jsem si to neusnadňoval,“ řekl Borba, „a nikdy jsem nevěděl tak docela jistě, jestli bylo správné, jak jsem se rozhodl. Ti lidé na mě dají. Jak jsem to měl udělat?“

Ferreira odsunul stranou všechno pokušení a napřímil se. „Borbo M’Bar,“ řekl a vtáhl rty, aby je zvlhčil jazykem, „pokud mohu soudit, nebylo pochybností o tom, co bylo třeba udělat v onom okamžiku, který vy nazýváte kritický.“ Ferreira vytáhl z kapsy kombinézy sešit, přisunul ho přes stůl k Borbovi. Na obale byl titul DIREKTIVA.

„Ach tak,“ řekl Borba protáhle, jako by právě poznával věci z nové, nečekané perspektivy. Ale pak najednou držel v ruce papíry, svazek thermotypických fólií, značně používáním opotřebených, z nichž horní měla stejný titul. Ferreirův sešit vrátil přes stůl.

„Posádky tehdy létaly bez velitelů?“ zeptal se Ferreira, ačkoliv to věděl.

„Ano.“

„A ve skutečnosti?“

„Vidíš v tom nějaký rozdíl?“

„Říkáte sám, že lidé tady…“

Borba zavrtěl hlavou, naznačuje, že tento argument neuznává. „Chápu vaše motivy, i tvé,“ řekl se sklopenýma očima. „Nesměšujme věci dohromady. Úkol – jeho závažnost, náklady, práce, oběť, riziko. Tehdy to nikdo neznevažoval. Nikdo. Dřeli jsme a měli jsme úspěch. Je zaznamenán ve čtyřech tisících kazetách na lodi. Žádná revoluce v kosmogonické teorii. Rozpory. Mezery v dedukcích, rozhodně, nejsou všechno pádné argumenty. Našli jsme však indicie pro opakovatelnost procesů.“ Borba si pohrával s listy. „Chceš mluvit o tom?“ zeptal se s náznakem únavy v hlase.

„Ano.“ řekl Ferreira, „ale ne teď.“

„To všechno je dávná minulost. Já na to už téměř zapomněl. Někdy dokonce zapomínám, že výsledky ještě nedospěly tam, kam jsou určeny. To jsi přece mínil?“

Ferreira neodpověděl.

„Když jsem uslyšel, že jste konečně tady, že ty jsi tady, vymyslel jsem si to tak, jak to proběhlo. Musel jsi přece vidět, proč jsme… Musel jsi pochopit, že jsme nemohli odtud pryč. Měli jsme tady nechat ty chlapíky, co nám sežrali polovinu lodi? Dobrá. To by šlo. Nějakou dobu. Pak se překročil určitý bod. Od té chvíle byl odlet nemožný. Musím uvádět tato slova: morálka, rozum, svědomí? Dokonce Voroncev, matematik, by ti to dokázal, i Wright. Já se pokusil svým způsobem nejdřív nás ospravedlnit, přesně jsem je vybral, ty, co s tebou měli jednat: Arkadije, Anu, Maurice, Murraye, Pera. Maurice jsem na tebe nasadil. Proč bych ti to tajil?“ Vrásky kolem očí se mu prohloubily, Borba se usmíval. „Maurice, to je přece chlapík!“ Borba udeřil dlaní do stolu. „Sehráli to s tebou dobře?“

Ferreira viděl napětí v jeho černé tváři. Nedokázal Borbovi déle odolávat. Polkl.

„Ano,“ řekl tiše. „Provedli to dobře.“

Borba se ponořil do vlastních myšlenek. Muži dlouho mlčeli. Pak Borba opět promluvil: „Ve čtvrtém roce jsme ztratili Morova při jedné nehodě. Bylo nás už jen deset. To byla zlá doba. Rozhodnutí padlo, cíl byl ještě v nedohlednu. V třináctém roce se narodil Arkadij. Selhání farmacie, šťastná katastrofa, která prolomila led. Slyšel jsi a viděl, jak jsem to pak zařídil.“

Ferreira chtěl něco odpovědět. Borba zvedl ruku a prudkým gestem mu vzal slovo. „Žijí dobrý život, naši mladí, i když tady pobíhají nazí. Kdo by taky tkal a šil? Sní zvláštní sny o svém domově, který neznají a který není jejich domovem. Jsou to pestré, zelené sny plné očekávání, jsou přívětivější než mé sny, když uvážím dobu jejich cesty. Rozhodni jinak, vyslov svůj ortel, Louvisi Ferreiro, ale ne odtamtud, kde sedíš, ale tady, z téhle stoličky!“ Borbův pohled se vrátil k Ferreirovi. „Nech je dojít až ke konci této cesty, kterou si sami nezvolili. Zacházej s nimi opatrně. Jsou to pouhé děti. Dobré děti.“

Ferreira vyskočil. Příliš velkými, prudkými kroky rázoval sem a tam v prostoru, který mu vyměřilo iglú. Potřeboval bolest v koleně, alespoň tuto trýzeň, aby ji snášel a použil proti sobě samému, aby zatlačila pocit přebytečnosti. Jistě, už se rozhodl, dřív než vstoupil do tohoto iglú. Rozhodl se pro Borba a pro tyto lidi a jejich projekt, který byl ovšem fascinující a nepohodlný pro revizora. Jeho omámenost se proměnila v čistý, bezmezný obdiv.

Tam seděl Borba, malý – nejen proto, že on, Ferreira, teď chodil zpříma – starý, osamělý, trochu ohnutý a ponořený do sebe. Borba M’Bar, který už nespatří Zemi, z které sem přišel, ani v nejpříznivějším případě, a který to ví. Borba, který nemůže dosáhnout rozhodujícího cíle svého života, aby byli lidé pochopeni těmito malými, nesmyslně chytrými anténovitými tvory, a který ví i to. Obdivoval odvahu tohoto muže, který toto všechno vzal na sebe. Tento zvláštní druh odvahy, který není aranžován nebo plánován za účelem zdokonalení osoby, který není ctižádostí. Statečnost jako překonání rizika určeného věcí.

Ferreira se už nechtěl vrátit a nebyl o ničem hlouběji přesvědčen, než že se ke svým musí vrátit. Řítila se na něho lavina povinností. Bylo jeho povinností přesvědčovat, měl otřást nedotknutelností plánů, posunout hodnotu direktiv na správné místo, z něhož se hrozily vzdálit ve světě, který ho sem vyslal. Musel prosadit, aby byl tento projekt proveden do konce, i když to bylo nezákonné. Neboť není nic zavrženíhodnějšího než plýtvání lidskou energií. Ne. Nebyla to lavina. Věřil v tomto okamžiku, že odolá náporu věcí.

„Řekni něco,“ slyšel Borbův hlas. Zastavil se, a když se obrátil, narazil hlavou do panáka, takže se teď prudce pohupoval na provázku. Opatrně zachytil figurku, dokud se nezastavila a zase klidně nevisela, s tváří nehnutou, ale jenjen puknout smíchy.

„Nenamáhej se,“ řekl Ferreira, „Už jsi mě dávno získal. Není to celá cesta. Ale vaše věc je dobrá, nemůže padnout. Mám tu ještě devět dní. Dej mi dva z nich, abych si rozvážil, o čem mám s vámi promluvit. Jak to půjde dál. Abychom se nevrátili s prázdnýma rukama.“

Borba se zvedl a šel k Ferreirovi. Měl teď na nose brýle se skly v zlatých obroučkách. Jeho ruce se natáhly po Ferreirově hlavě a stáhly ji dolů. Ferreira viděl, jak se k němu černá tvář blíží. Borba ho přeměřoval z blízkosti suchýma očima. „Ano. Tak je to dobře,“ řekl. „Jen jdi. Tak je to dobře.“

Ferreira zamžoural, když vyšel ven. Jiný hopsající tatrman se k němu blížil, drobný, snědý a plný života: Ana. Když ho tam uviděla stát, přikulhala k němu a divoce mávala paží, kterou ovíjel náramek. Ferreira poznal zdrhovadlo ze své kombinézy.

„Ano!“ zazněl Perův přísný hlas.

Najednou uměla Ana zase jít, jak se patřilo.