DEMONSTRÁTOR ČTVRTÉHO ROZMĚRU

Murray Leinster

Pete Davidson byl zasnouben se slečnou Daisy Mannersovou, která účinkovala v předscénách v Zeleném ráji. Právě zdědil všechen majetek po strýci, jenž byl expertem na čtvrtý rozměr a pečoval o neobyčejné roztomilého klokana jménem Arthur. Ale to Peteovi ke spokojenosti nestačilo. Toho jitra to bylo znát.

Pete ve strýcově laboratoři čmáral po papíre. Sčítal a rukama si zoufale prohraboval kštici. Pak odečítal, dělil a násobil. Avšak výsledek vycházel stále stejný – problém zůstával stejně neřešitelný, jako čtyřrozměrné rovnici jeho zesnulého příbuzného. Čas od času na něj vykoukla podlouhlá tvář, podobná koňské, plná naděje. To byl Thomas, strýcův sluha, kterého, jak se Pete obával, rovněž zdědil.

„Odpusťte pane,“ začal Thomas.

Pete se utrápeně opřel v křesle.

„Co se děje, Thomasi? Copak zas Arthur provádí?“

„Okusuje jiřiny, pane. Chtěl jsem se zeptat na oběd, pane. Co mám připravit?“

„Cokoliv,“ odvětil Pete. „To je jedno! Vlastně ne – když o tom tak přemýšlím, rozmotávání záležitostí strýce Roberta vyžaduje výkonný mozek. Dejte mi něco bohatého na fosfor a vitaminy, budu to potřebovat.“

„Ano pane,“ řekl Thomas. „Ale hokynář, pane –“

„Zase?“ zeptal se Pete zoufale.

„Ano pane,“ odpověděl Thomas a vstoupil do laboratoře. „Doufal jsem, pane, že se věci mají lépe.“

Pete potřásl hlavou a sklíčeně pohlédl na výpočty.

„Nemají. Hotovost na zaplacení hokynáři je stále ve hvězdách. Je to strašné, Thomasi! Pamatuji si, jak byl můj strýc doslova nasáklý penězi a měl jsem za to, že ten čtvrtý rozměr se týkal matematiky a ne prostopášností. Jenže strýc Robert musel řádit s kvantovým a časoprostorovým kontinuem! Lámu si hlavu nad samotným obsahem dědictví, o nějakém výdělku ani nemluvě!“

Thomas vydal zvuk naznačující sympatie.

„Vydržel bych to, kdyby šlo jen o mne,“ pronesl Pete zachmuřeně. „I Arthur to ve svém prostém klokaním srdci snáší dobře. Ale Daisy! To je potíž! Daisy!“

„Daisy, pane?“

„Má snoubenka,“ vysvětlil Pete. „Vystupuje v předscénách v Zeleném ráji. Arthur je vlastně její. Thomasi, řekl jsem Daisy, že jsem zdědil jmění. A ona bude zklamaná.“

„To je zlé, pane,“ odvětil Thomas.

„Toto konstatování má poněkud humorný podtext, Thomasi. Daisy není z těch, kdo nesou zklamání lehce. Jestliže jí vysvětlím, že strýcovo bohatství uletělo do čtvrtého rozměru, bude se Daisy tvářit nepřítomně a přestane poslouchat. Zkoušel jste se někdy milovat s dívkou, která se tváří nepřítomně?“

„Ne, pane,“ odvětil Thomas. „Ovšem co se týče oběda, pane –“

„Budeme za něj muset zaplatit. Zatraceně!“ zaláteřil Pete. „V kapse mám jen čtyřicet centů, Thomasi, a alespoň Arthur nesmí trpět hladem. To by se Daisy nelíbilo. Tak se rozhlédněme!“

Odsunul se od stolu a přeletěl laboratoř pohledem šelmy. Nebylo to zrovna útulné místo. Stála tam jakási věc z kovových tyčí podobná kostře, vysoká kolem čtyř stop. Thomas prohlásil, že je to tesserakt – model krychle existující ve čtyřech rozměrech namísto tří.

Peteovi připomínala spíš středověký mučicí nástroj – něco, co se používalo při řešení náboženských sporů s kacíři. Kromě strýce nenapadal Petea nikdo jiný, kdo by takovou věc mohl chtít. Byly tam další přístroje všech možných velikostí, z větší části neúplných. Vypadaly, jako kdyby někdo věnoval spoustu peněz a trpělivého úsilí k vytvoření něčeho, s čím nakonec nebyl spokojený.

„Tady není nic, co by se dalo dát do zástavy,“ usoudil Pete sklíčeně. „A dokonce ani nic, co by se dalo použít jako flašinet, s Arthurem místo opice!“

„Je tu ten demonstrátor, pane,“ ozval se Thomas s nadějí v hlase. „Váš strýc jej dokončil, pane, a fungovalo to. Pak ho ranila mrtvice, pane.“

„Povzbudivé!“ zvolal Pete. „Kde je ten demonstrátor? Jak to pracuje?“

„Tedy, předvádí to čtvrtý rozměr, pane,“ odvětil Thomas. „Je to životní dílo vašeho strýce, pane.“

„V tom případě se na to podíváme,“ navrhl Pete. „Třeba se můžeme živit předváděním čtvrtého rozměru ve výkladních skříních pro reklamní účely. Nemyslím si však, že by Daisy stála o takovou kariéru.“

Thomas slavnostně kráčel k závěsu přímo za psacím stolem, o kterém si Pete myslel, že zakrývá skříň. Odhrnul přehoz a odhalil ohromné zařízení, které výjimečně vypadalo jako kompletní. Pete spatřil monstrózní sedm stop vysokou mosaznou podkovu. Očividně byla dutá a plná záhadných ozubených koles a koleček. Pod tím byl kruhový talíř ze skla asi palec silného, který vypadal jako určený k otáčení. A ještě pod tím byl masivní podstavec, ke kterému vedly různé měděné roury od chladicí jednotky mrazicího boxu.

Thomas otočil vypínačem a jednotka začala vrčet. Pete se díval.

„Váš strýc o tom tak trochu mluvíval sám se sebou, pane, „oznámil Thomas. „Nabyl jsem dojmu, že to lze považovat za vědecký triumf, pane. Víte, pane, čtvrtý rozměr je čas.“

„Rád slyším, že vysvětlení je tak jednoduché,“ prohlásil Pete.

„Ano pane. Chápu to tak, pane, že pokud by člověk jel autem a uviděl pohlednou dívku, kterak se právě chystá šlápnout na banánovou slupku, pane, a pokud by ji člověk chtěl upozornit, abych tak řekl, ale jaksi by si to, řekněme nějaké dvě minuty neuvědomil, ale došlo by mu to až tak o půl míle dál –“

„Pohledná dívka by šlápla na banánovou slupku a příroda by se postarala o zbytek,“ doplnil Pete.

„Tak. Ale je tu ten demonstrátor, pane. Víte, aby bylo možné onu mladou dámu varovat, musel by člověk vrátit té půl míle a tu uplynulou dobu také, pane, jinak by bylo pozdě. Tedy člověk by se musel vrátit nejen o půlku míle, ale také o ty dvě minuty. A tak váš strýc, pane, sestavil tento demonstrátor –“

„Aby se mohl s tou situací vyrovnat, až nastane,“ dopověděl Pete. „Je mi to jasné! Ale obávám se, že naše finanční nesnáze to nevyřeší.“

Chladicí jednotka přestala vrčet. Thomas slavnostně škrtl bezpečnostní zápalkou.

„Dovolte mi dokončit předvádění, pane,“ pokračoval nadšeně. „Sfouknu tuto zápalku a položím ji na skleněný kotouč mezi konce podkovy. Teplota je správná, takže by to mělo fungovat.“

Z podstavce stroje se ozvaly spokojené kvokavé zvuky. Byly slyšet několik vteřin. Ohromný skleněný talíř se najednou otočil kolem své osy asi o osminu okruhu. Ozvalo se bzučení. Pak ustalo. Vtom se na skleněném talíři objevila další vypálená sirka. Stroj začal triumfálně kvokat.

„Vidíte, pane?“ zeptal se Thomas. „Vyprodukovalo to další vypálenou sirku. Vytáhlo ji to zpět z minulosti, pane. Na tom místě byla vypálená sirka do chvíle, než se skleněný talíř před pár vteřinami pohnul. Jako ta dívka a banánová slupka, pane. Stroj se vrátil na místo, kde byla ta sirka, pak se vrátil v čase tam, kde se nacházela, a potom ji přenesl dopředu.“

Talíř se otočil o další osminu okruhu. Stroj zakvokal a zabzučel. Bzučení přestalo. Na skleněném talíři se objevila třetí vypálená zápalka. Klapavé kvokání spustilo nanovo.

„Bude v tom pokračovat donekonečna, pane,“ hlásil Thomas nadšeně.

„Začínám chápat opravdovou sílu moderní vědy,“ konstatoval Pete. „S pouhými dvěma tunami mosazi a oceli a za cenu pouhých pár stovek tisíců dolarů a celoživotního úsilí mi můj strýc Robert zanechal stroj, který mne bude v nastávajících letech zásobovat vypálenými sirkami! Thomasi, tenhle stroj je triumfem vědy!“

Thomas se rozzářil.

„To je skvělé, pane! Jsem rád, že souhlasíte. A co mám udělat s tím obědem, pane?“

Stroj s příslušným kvokáním a bzučením nyní vyprodukoval čtvrtou vypálenou sirku a kvokal ještě vítězoslavněji. Znovu se chystal zalovit v dosud nedosažitelné minulosti.

Pete se káravě zadíval na sluhu, kterého očividně zdědil. Sáhl do kapsy a vytáhl svých čtyřicet centů. Vzápětí stroj hlučně zabzučel. Pete trhl hlavou a zadíval se na něj.

Po chvíli promluvil: „Co se vědy týče, tedy, dostal jsem velice komerční nápad. Až se stydím o tom uvažovat.“ Pohlédl na obludný kvokající demonstrátor čtvrtého rozměru. „Thomasi, na deset minut odtud odejdi. Budu mít nějakou práci!“

Thomas zmizel a Pete vypnul demonstrátor. Obětoval niklák, pevnou rukou jej umístil na palec silný skleněný talíř. Stroj se znovu rozběhl. Zakvokal, zabzučel, přestal bzučet – a byly tam nikláky dva. Pete přidal ke druhému nikláku deseticent. Po skončení dalšího cyklu si zajel rukou téměř zoufale do vlasů a přiložil celé své zbylé jmění: čtvrťák. Nevěřícně zíral na to, co se začalo dít, a pak začal tvořit hromádky.

Thomas patřičně zaklepal o nějakých deset minut později.

„Promiňte, pane,“ promluvil dychtivě. „Co se týče oběda, pane –“

Pete vypnul demonstrátor a těžce polkl.

„Thomasi,“ pronesl s opatrným klidem, „chtěl bych, abys sestavil menu k obědu. Vezmi si košík těchto drobných a běž na nákup. A – Thomasi, nemáš nějakou minci větší než čtvrťák? Hodil by se padesátník. Chtěl bych mít pro Daisy něco skutečně impozantního, až přijde.“

Slečna Daisy Mannersová z předscény v Zeleném ráji je přesně tou osobou, která bez rozpaků přijme demonstrátor čtvrtého rozměru a plně využije výsledky moderního vědeckého výzkumu. Roztržitě Petea pozdravila a se zájmem se otázala, kolik tedy přesně zdědil. A Pete ji vzal do laboratoře. Odhalil demonstrátor.

Slavnostně prohlásil: „Toto je můj poklad. Drahoušku, bude to pro tebe šok, nicméně – nemáš čtvrťák?“

„Ty si troufáš říkat mi o peníze,“ pronesla Daisy. „A jestli jsi lhal ohledně dědictví –“

Pete se na ni něžně usmál a vyndal vlastní čtvrťák.

„Dívej se, má drahá! Dělám to pro tebe!“

Zapnul demonstrátor a za zvuků prvního kvokání, ozývajícího se z podstavce spokojeně začal s vysvětlováním. Skleněný talíř se pohnul a objevil se druhý čtvrťák, Pete jej položil na první a pokračoval ve výkladu. Za pár vteřin se objevily čtyři čtvrťáky. Opět je položil na sebe. Objevilo se osm čtvrťáků – šestnáct, třicet dva, šedesát čtyři, sto dvacet osm – v ten moment se sloupek zhroutil a Pete otočil vypínačem.

„Vidíš, má drahá? Ze čtvrtého rozměru přímo k tobě! Strýc to sestrojil, já jsem to zdědil a – nechceš proměnit svoje peníze?“

Daisy teď nevypadala ani trochu nepřítomně. Pete jí předal úhledný balíček bankovek.

„A od téhle chvíle, drahá,“ oznámil vesele, „kdykoli budeš chtít peníze, přijdeš sem, zapneš stroj – a je to! Není to pěkné?“

„Chci nějaké peníze hned,“ oznámila Daisy. „Musím si nakoupit výbavu.“

„Doufal jsem, že to budeš brát takhle!“ zvolal Pete nadšeně. „Hurá! Pěkně si spolu posedíme, zatímco penízky se budou koulet.“

Demonstrátor začal kvokat a klapat a sázel na talíř místo mincí bankovky. Jednou pro jistotu přerušil veškeré operace a chvíli pilně vrčela chladicí jednotka. Pak pokračoval v sebeuspokojujícím pátrání v blízké minulosti.

„Nenaplánoval jsem zatím nic definitivního, chtěl jsem to probrat s tebou,“ vysvětloval Pete. „Jen tak trochu jsem o tom přemýšlel. Ale pečlivě jsem se staral o Arthura. Víš přece, jak má rád cigarety. Žere je, jakkoli je to u klokana výstřední. Použil jsem demonstrátor a nadělal pro něj ohromné zásoby cigaret – jeho nejoblíbenější značky. A snažil jsem se zvětšit konto v bance. Myslel jsem, že by vypadalo divně, kdybychom si koupili dům na Park Avenue a chtěli zaplatit kufrem plným peněz. Mohlo by to vypadat, jako že provozujeme padělatelskou dílnu.“

„Ty hloupý!“ ozvala se Daisy.

„Cože?“

„Mohl jsi dávat ty bankovky na hromádku, jako jsi to dělal s těmi čtvrťáky,“ navrhla Daisy. „Pak by jich bylo mnohem víc!“

„Drahoušku,“ pronesl Pete zamilovaně, „záleží na tom, kolik máš ty, když já mám tolik?“

„Ano,“ opáčila Daisy. „Mohl by ses na mě rozhněvat.“

„To nikdy!“ zaprotestoval Pete. A pak zasněně dodal: „Než nás napadly ty bankovky, Thomas a já jsme naplnili kbelík na uhlí čtvrťáky a půldolary. Ještě tam jsou.“

„Zlaté mince by byly pěkné,“ navrhla usilovně přemýšlející Daisy, „kdybys mohl nějakou získat. Možná by to šlo.“

„Ach!“ udělal Pete. „On Thomas měl jednu zlatou plombu. Vytáhli jsme ji a udělali jich libru a půl. Roztavili jsme to, odlili malou cihlu a dali ji do demonstrátoru. Miláčku, určitě bys byla překvapená, kdyby ses koukla do kůlny na dříví.

„A vlastně ještě šperky,“ podotkla Daisy. „To by bylo ještě rychlejší!“

„Pokud máš náladu na šperky,“ otočil se k ní Pete něžně, „jen se podívej do koše na zeleninu. Když nás to napadlo, už jsme skoro neměli žádné místo ke skladování.“

„Myslím,“ usoudila Daisy nadšeně, „že bychom se měli vzít hned. Ty ne?“

„Jistě! Pojďme a hned to udělejme! Přistavím auto!“

„Běž, drahý,“ zavrkala Daisy. „Já zatím pohlídám demonstrátor.“

Rozzářený Pete ji nadšeně políbil a spěchal z laboratoře. Zazvonil na Thomase a pak ještě jednou. Objevil se až po třetím zazvonění. Velmi bledý Thomas. Rozrušeně se omlouval:

„Promiňte, pane, ale mám vám sbalit zavazadla?“

„Já budu – sbalit zavazadla? Proč?“

„Budeme zatčeni, pane,“ oznámil Thomas. Těžce polkl. „Myslel jsem, že by se vám mohla hodit, pane. Známý ve vesnici, pane, má dojem, že patříme k nepřátelům společnosti, pane, a chová k nám náležitý respekt. Telefonoval mi, co je nového.“

„Thomasi, ty jsi pil?“

„Ne, pane,“ odvětil Thomas sklesle. „Ještě ne, pane. Ale je to výtečný návrh, děkuji, pane.“ Pak zoufale pokračoval: „Jde o ty peníze, pane – ty bankovky. Jestli si vzpomínáte, vyměnili jsme na papírové pouze jednu várku stříbrňáků, pane. Získali jsme jednodolarovku, pětidolarovku, desetidolarovku a tak dále, pane.“

„Zajisté,“ pronesl Pete. „Víc jsme nepotřebovali. Proč ne?“

„Jde o číslo série, pane! Všechny jednodolarové bankovky, které vyprodukoval demonstrátor, mají stejné číslo – a právě tak i všechny pěti a desetidolarovky a celý zbytek, pane. Nějaký člověk se pro zábavu zabývá pátráním po odcizených bankovkách, pane, a zjistil, že má několik bankovek se shodným sériovým číslem. Tajná služba vypátrala jejich původ. Jdou si pro nás, pane. Padělání se trestá dvaceti lety, pane. Můj… můj přítel ve vsi se ptal, jestli s nimi zamýšlíme vyrazit dveře, pane, poněvadž jestli ano, chtěl by se na to dívat.“

Thomas si ždímal ruce. Pete na něj civěl.

„Když o tom tak přemýšlím,“ pronesl zadumaně, „jsou to padělky. To mě předtím nenapadlo. Budeme se muset přiznat, Thomasi. A je možné, že se za mne Daisy neprovdá, když půjdu do vězení. Půjdu jí tu novinu sdělit.“

Pak se zarazil. Uslyšel Daisyin velice rozhněvaný hlas. Okamžik nato zvuk zesílil. Přecházel do souvislého, pronikavého, pištivého brebentění a sílil dál. Pete se rozběhl.

Vrazil do laboratoře a užasl. Demonstrátor stále pracoval. Daisy si všimla, že Pete přidával nově vyprodukované bankovky k původním, aby každá následující várka byla větší. Očividně se snažila o totéž. Jenomže hromada nyní byla již poněkud neskladná – Daisy proto vylezla na skleněný talíř, a tím se dostala do pole působnosti demonstrátoru.

Ve chvíli, kdy Pete vkročil do laboratoře, tam byly Daisy tři. Hrůzou strnul. Ze tří se staly čtyři. Demonstrátor zakvokal a zabručel něco jako vítěznou fanfáru. Poté vyrukoval s pátou Daisy. Pete se zuřivě vrhl vpřed a otočil vypínačem, avšak příliš pozdě na to, aby zabránil objevení šesté kopie slečny Daisy Mannersové z předscén v Zeleném ráji. Byla to skvělá kopie, ale Pete znehybněl hrůzou nad přehršlí svých vytoužených.

Všechny Daisy byly totožné, a to nejen co se týče zevnějšku a – řekněme – čísla série, ale měly též shodné názory a přesvědčení. A každá z těch šesti Daisy si byla jistá, že právě ona vlastní tu hromadu bankovek na skleněném talíři. Všech šest se jí snažilo zmocnit.

A Daisy se se sebou zuřivě hádala. Říkala sama sobě, co si o sobě ve skutečnosti myslí, a když se to tak vezme, nebylo její mínění nijak lichotivé.

Arthur byl, stejně jako Daisy, šťastná povaha. Nepatřil ke klokanům, kteří vyhledávají nepříjemnosti. Pokojně se procházel po trávníku, chroustal jiřiny a sem tam přeskočil šest stop vysoký živý plot v naději, že na něj nějaký pes přijde zaštěkat. Když nebyli v dohledu žádní psi, doufal, že nějaký kolemjdoucí zahodí nedopalek cigarety, kterého by se zmocnil.

Zpočátku byly obě tyto příjemné události dosti časté.

V tomto kraji má běžný kolemjdoucí tendenci všechno zahodit a utíkat, když bez varování spatří blížícího se pět stop vysokého klokana. Občas se mezi odhozenými věcmi našla i cigareta.

Také tam byla slušná zásoba psů, ale vypadalo to, že o hrátky s Arthurem už nestojí. Arthurovo hraní s cizími psy spočívalo v tom, že hafana popadl předními prackami a pak z něj vykopl dušičku.

Arthur se tedy procházel a poněkud se nudil. A bylo nasnadě, že z nudy se pustí do čehokoli. V laboratoři zuřil boj, jenže Arthura rodinné rozepře nezajímaly. Nicméně jej zaujali blížící se strážníci. Byli dva a přijeli dvousedadlovým roadsterem. Zastavili u brány a odhodlaně kráčeli k hlavnímu vchodu.

Právě když hřmotně klepali na dveře, Arthur se přískoky přemísťoval zpoza domu, kde zrovna na Thomasově záhoně vyrýpával klubající se hlávky zelí, aby zjistil proč nerostou rychleji. Plavně překonal nějakých těch třicet stop, opřel se o ocas a se zájmem si prohlížel návštěvníky.

„D-dobrý Bože!“ vyhrkl menší shrbený strážník, který kouřil cigaretu. Zahodil ji a sáhl po zbrani.

Chyba – Arthur cigarety rád. Tahle se nacházela necelých patnáct stop od něho. Vymrštil se tím směrem.

Úřední osoba při pohledu na Arthura ve vzduchu, řítícího se přímo na ni, vykvikla. Arthur vypadal v tu chvíli docela nebezpečně. Strážník vypálil a minul. Arthur zůstával klidný. Pro něj nepředstavovaly výstřely hrozbu, považoval je především za zvuky vydávané špatně seřízeným karburátorem. Hladce přistál téměř u špiček strážníkových nohou. Ten na něj hystericky zaútočil pěstí a pažbou pistole. Arthur byl klokan přátelský, nicméně útok nesl nelibě.

Onen menší nahrbený strážník vyjekl znovu, když jej Arthur chytil předními prackami, zatímco jeho společník si kryl záda dveřmi a byl připraven nedat svou kůži lacino. Nato však – a obě události se seběhly naráz – zatímco se Arthur chystal vykopnout dušičku z menšího shrbeného strážníka, Thomas odevzdaně otevřel dveře za druhým strážníkem, ten pozpátku upadl a omráčil se ranou o práh.

Asi po patnácti minutách promluvil menší shrbený strážník trudnomyslně: „To tedy bylo něco. Díky, že jste ze mne toho tvora dostal, a Casey je vám velmi zavázán za poskytnuté nápoje. Honíme však skupinu padělatelů, kteří vyrábí proklatě kvalitní falešné bankovky. Stopa vede přímo k vám. Mohli jste nás zastřelit, ale neudělali jste to. Takže musíme začít znovu od začátku.“

„Obávám se,“ ozval se Pete, „že vás stopa zavede přímo zpět. Možná, že jako ruka zákona můžete něco udělat s demonstrátorem čtvrtého rozměru Je to jeho vina. Pojďte se podívat“ – a vedl je do laboratoře. Když se objevil Arthur s pomstychtivým výrazem, oba strážníci se zatvářili vystrašeně.

„Raději mu dejte cigaretu,“ poradil Pete. „On je žere. Pak budete nadosmrti přáteli.“

„K čertu, to tedy ne!“ zaklel menší přikrčený muž. „Držte se mezi mnou a jím! Třeba se bude chtít skamarádit, Casey.“

„Nemám cigarety,“ pípl Casey bojácně. „Stačil by doutník.“

„Trošku silné takhle poránu,“ zauvažoval Pete, „ale zkuste to!“ Arthur vyletěl. Přistál asi dvě stopy od Caseyho. Casey po něm mrštil doutníkem. Arthur si přičichnul a přijal jej. Jeden konec si dal do tlamy a ukousl špičku. „Vida!“ zvolal Pete zvesela. „Chutná mu. Pojďme!“ Přesunuli se do laboratoře. Vstoupili – a pohltil je chaos. Demonstrátor se činil a bledý a zoufalý Thomas dohlížel na jeho chod. Stroj chrlil fůry peněz. Pokaždé, když se hromada zmaterializovala, Thomas ji nabral a předal Daisy, která teoreticky stála ve frontě a dostávala rovné díly. Jenomže v praxi se Daisy zuřivě hádaly mezi sebou, protože některá z nich se pokoušela podvádět.

„Tyhle všechny jsou moje snoubenka,“ pronesl Pete klidně.

Avšak menší shrbený muž spatřil hromady zelených bankovek, které se zničehonic objevovaly. Vytasil malý revolver.

„Za zdí máte tiskárnu, co?“ zvolal bystře. „Podívám se!“

Vrhl se hbitě vpřed. Odstrčil Thomase stranou a vyšplhal na palec silný skleněný plát. Pete s hrůzou natáhl ruku k vypínači. Jenomže pozdě. Skleněný talíř se o osminu pootočil. Demonstrátor rozjařeně zachrčel, a dřív než Pete ochromeně všechno vypnul, vyprodukoval strážníkova dvojníka.

Oba strážníci na sebe pohlédli s němým úžasem. Casey zíral také a vlasy na hlavě se mu zježily. Vtom Arthur zkusmo položil přední packu Caseymu na rameno. Doutník mu zachutnal, dveře do laboratoře zůstaly otevřené, a tak přišel požádat o další. Jenže Casey byl beznadějně vynervovaný. Zařval a v domnění, že jej zvíře pronásleduje, se dal na útěk. Vrazil do modelu tesseraktu a beznadějně se do něj zaklínil.

Arthur byl klokan přátelský, ale také citlivý. Caseyho hrůzyplný výkřik se ho dotkl. Slepě vyskočil, porazil Petea na vypínač, ten se zapnul a klokan přistál mezi dvěma užaslými kopiemi druhého strážníka. Ty při spatření Arthura v panice uhnuly právě včas a skleněný talíř se opět pootočil.

Arthur znovu skočil na demonstrátor. Nejbližší kopie shrbeného mužíka se vzpřímila a vyletěla ze dveří. Pete mezitím zápasil s jeho dvojníkem, který mával pistolí a čím dál naléhavěji se dožadoval vysvětlení.

Pete se o to pokusil za pomoci příkladu s pohlednou dívkou šlapající po banánových slupkách, ale to strážníkovi připadalo irelevantní. Sípavě vykřikl, když ze skleněného talíře seskočil další Arthur, pak třetí a čtvrtý a pátý a šestý a sedmý.

Křičel na Petea, dokud ho jekot vycházející z hrdel prakticky všech Daisy nedonutil rozhlédnout se po laboratoři přeplněné pět stop vysokými Arthury, příjemně překvapenými, kteří se spolu nedočkavě seznamovali a chystali si zábavu.

Arthur byl jako jediný s vývojem událostí spokojen. Doposud žil převážně ve společnosti sebe sama. Nyní se však jeho vlastní společnost rozrostla. Z osamělého klokana vlastně vzniklo celkem obstojné stádo. Celý šťastný zapomněl Arthur na dobré vychování a začal skákat kozu po celé laboratoři.

Strážník se zhroutil, a stal se tak odrazovým můstkem ke hře. Daisy zuřivě ječely. A Arthur – všichni Arthurové – skákali ostošest, až se jeden z nich dostal k ovládání motoru demonstrátoru. Složitý stroj nejdřív klokana kousl a pak z něj začaly sršet jiskry. Arthur v hrůze proskočil oknem a ostatní jej následovali – v domnění, že jde o pokračování hry.

Za několik vteřin byla laboratoř bez Arthurů. Nicméně demonstrátor vydával podivné nezdravé zvuky. Casey byl nadále zapasovaný do tyčí tesseraktu, skrze něž hleděl s výrazem vězně z vypolstrované cely. V budově zůstal jediný malý shrbený strážník. Došel mu dech. A Daisy vzteky bez sebe nevydala ani hlásku – ani jedna ze šesti Daisy. Pouze Pete rozumně setrvával v klidu.

„Takže,“ začal filozoficky, „vypadá to, že se situace trošku uklidnila. Ale něco se stalo s demonstrátorem.“

„Je mi líto, pane,“ pronesl Thomas zkroušeně, „co se týče mechaniky, nemohu sloužit.“

Jedna Daisy se rozzlobeně obrátila na druhou Daisy: „To je ale drzost! Ty peníze na talíři jsou moje!“

Obě vykročily kupředu. Další tři rozhořčeně zaprotestovaly a přidaly se k nim. Šestá – a Peteovi připadalo, že tohle musí být původní Daisy – kvapně odnášela co mohla z několika hromad nakupených ostatními.

Mezitím demonstrátor dál vydával podivné zvuky a Pete jej zoufale zkoumal. Našel místo, kde skákající Arthur pohnul pákou, očividně ovládající rychlost otáček, a stlačil ji. Demonstrátor s úlevou kvoknul. Pete si s hrůzou uvědomil, že se na skleněném talíři nachází pět Daisy. Pokusil se jej vypnout, ale už bylo pozdě.

Zavřel oči a snažil se zachovat klid; nicméně propadal zoufalství. Měl velmi rád jednu Daisy. Ale šest Daisy je příliš. Nyní jich mohl očekávat jedenáct a –

K jeho uším dolehl hrubý hlas.

„Ha! Tam schováváte tiskárnu, ha – a triky se zrcadly, abych si myslel, že vidím dvojitě? Projdu těmi tajnými dveřmi jako ta děvčata! A jestli se na druhé straně děje něco nekalého, někoho to bude mrzet!“

Přebytečný strážník vstoupil na skleněný talíř, nyní nevysvětlitelně prázdný. Demonstrátor kvoknul a zabzučel. Talíř se pohnul – pozpátku! Strážník zmizel – najednou a dočista. Jak se z minulosti dostal, tak se do ní vrátil, neohroženě a opět čirou náhodou. Jeden z Arthurů totiž posunul ovládací páku na neutrál, a Pete jí tím pádem pohnul na zpátečku. Viděl strážníka zmizet a došlo mu, kam se poděly přebytečné Daisy – i kam půjdou všechny ty bankovky, které dělají potíže. S úlevou si oddychl.

Jenomže Caseymu, který se konečně vymotal z tesseraktu, se neulevilo. Našel svého společníka, jak pozoruje devatenáct Arthurů skákajících kozu přes garáž. Poté, co jim bylo vše vysvětleno, zdáli se veřejní činitelé ještě zmatenější. Pete se díval za odjíždějícím houpajícím se roadsterem.

„Nemyslím, že se vrátí, pane,“ podotkl Thomas nadějně.

„Já také ne,“ usoudil Pete s naprostým klidem. Otočil se ke zbývající postrašené, nicméně stále zištné Daisy. „Miláčku,“ oslovil ji něžně, „ukázalo se, že všechny ty bankovky jsou padělky. Musíme je do poslední vrátit zpět a protloukat se dál jen s tím, co je v kůlně a v koši na zeleninu.“

Daisy se zkusila zatvářit nepřítomně, ale nepodařilo se jí to.

„Ty máš ale drzost!“ vyhrkla rozhořčeně.

ZBRAŇ PŘÍLIŠ STRAŠLIVÁ

Isaac Asimov

Karlu Frantorovi připadala krajina strašlivě ponurá. Pod nízkými mraky věčně mžilo, přízemní pryžovitá vegetace mdlé rudohnědé barvy se táhla do dáli všemi směry. Sem tam nad nimi divoce zatřepetal křídly skákavý pták a žalostně zakřičel.

Karl pootočil hlavu a zahleděl se na maličkou kupoli Afrodopole, největšího města na Venuši.

„Bože,“ zamumlal, „i ta kupole je mi milejší než ta hrůza tady venku.“ Přitáhl si pogumovanou látku kabátu těsněji k tělu. „Budu rád, až budu zpátky na Zemi.“

Obrátil se k drobné postavě Venušana: „Kdy dorazíme k rozvalinám, Antile?“

Nedostalo se mu odpovědi a Karl si všiml slzy, která stékala po Venušanově vrásčité zelené líci. Další se třpytily v jeho ohromných očích, podobných lemuřím – něžných, neuvěřitelně krásných očích.

Pozemšťanův hlas změkl: „Promiň, Antile, nemám nic proti Venuši.“

Antil otočil svou zelenou tvář ke Karlovi. „To není kvůli tomu, příteli. Přirozeně nenacházíš v cizím světě mnoho obdivuhodného. Já však Venuši miluji a pláči, protože jsem tak plný její krásy.“ Slova pronášel plynule, avšak s nevyhnutelným přízvukem, jelikož jeho hlasivky nebyly uzpůsobeny k drsné řeči.

„Já vím, že ti to připadá nepochopitelné,“ pokračoval Antil, „ale pro mne je Venuše rájem, zemí zaslíbenou – ani neumím vyjádřit city, které k ní chovám.“

„Ať mi někdo tvrdí, že pouze pozemšťané jsou schopni milovat.“ Karlovy sympatie byly mocné a upřímné.

Venušan smutně potřásl hlavou: „Je toho mnohem víc kromě schopnosti cítit emoce, co nám vy, lidé, upíráte.“

Karl rychle změnil téma. „Pověz mi, Antile, nepřipadá ale i tobě vzhled Venuše pochmurný? Byl jsi přece na Zemi, tak bys to měl poznat. Jak se může tato věčně hnědá a šedivá krajina srovnávat s živými, teplými barvami Země?“

„Pro mne je mnohem krásnější. Zapomínáš, že můj cit pro barvy se tak nesmírně liší od tvého. Jak bych mohl popsat tu krásu, to bohatství barev, kterými tato krajina oplývá?“ Ztichnul, ztráceje se v nádheře, o níž mluvil, zatímco pozemšťanovi ta mrtvolná šeď připadala stále stejně melancholická.

„Jednou“ – Antilův hlas jako by přicházel ze sna –“bude Venuše opět patřit Venušanům. Pozemšťané nám již nebudou vládnout a sláva našich předků se k nám navrátí.“

Karl se zasmál: „No tak, Antile, mluvíš jako člen té Zelené skupiny, která tolik trápí vládu. Myslel jsem, že nevěříš v násilí.“

„Nevěřím, Karle.“ Antilův pohled byl však vážný a spíš plný obav. „Nicméně extremisté získávají na síle a já se obávám nejhoršího. A jestli… jestli vypukne otevřená vzpoura proti Zemi, budu se k nim muset přidat.“

„Ale přece s nimi nesouhlasíš.“

„Ano, ovšem,“ pokrčil rameny v gestu, které se naučil od pozemšťanů. „Násilím nic nezískáme. Vás je pět miliard a nás sotva sto milionů. Vy máte přírodní zdroje i zbraně, zatímco my nic. Bylo by to bláznovství, a i kdybychom zvítězili, je možné, že bychom za sebou zanechali takovou nenávist, která by navždy vyloučila mír mezi našimi dvěma planetami.“

„Tak proč se k nim přidávat?“

„Protože jsem Venušan.“

Pozemšťan se znovu rozesmál. „Vlastenectví je, jak se zdá, stejně iracionální na Venuši jako na Zemi. Ale pojď, blížíme se k rozvalinám vašeho starověkého města. Už tam budeme?“

„Ano,“ odvětil Antil, „není to už o moc dál než pozemská míle. Pamatuj však, že nic nesmíš porušit. Ruiny Asb-taz-zor jsou pro nás posvátné, je to jediný pozůstatek časů, kdy jsme také my byli slavným národem, a ne jeho pouhým zdegenerovaným zbytkem.“

Mlčky a vytrvale kráčeli dál po měkké půdě, vyhýbaje se pokrouceným kořenům hadistromů, porostlým popínavými liánami, které občas míjeli.

Byl to Antil, kdo navázal na předchozí rozhovor.

„Ubohá Venuše.“ Jeho tichý, zamyšlený hlas zněl smutně. „Před padesáti lety přišli pozemšťané s příslibem míru a hojnosti – a my jsme uvěřili. Ukázali jsme jim smaragdové doly i tabák juju a jejich oči se leskly touhou.

Přicházeli sem další a další a jejich arogance rostla. A nyní…“

„Je to skutečně hrozné, Antile,“ ozval se Karl, „ale ty to opravdu prožíváš příliš silně.“

„Příliš to prožívám! Máme snad volební právo? Máme vůbec nějaké zastoupení v Provinciálním kongresu Venuše? Nejsou tady snad zákony zakazující Venušanům jezdit ve stejných stratovozech jako pozemšťané či jíst ve stejných hotelích nebo žít ve společném domě? Nejsou pro nás všechny univerzity uzavřené? Nejsou nejlepší a nejúrodnější oblasti planety vyrabované pozemšťany? Existují vůbec nějaká práva, která by nám pozemšťané na naší vlastní planetě přiznali?“

„To, co říkáš, je bezpochyby pravda a je mi to skutečně líto. Ale podobné podmínky dřív panovaly i na Zemi ve vztahu k určitým takzvaně ‚podřadným rasám‘. Časem byla tato znevýhodnění odstraněna a dnes vládne rovnoprávnost. A nezapomínej také, že inteligentní lidé na Zemi jsou na vaší straně. Projevil jsem snad kdy já jakékoli předsudky vůči Venušanům?“

„Ne, Karle, ty víš, že ne. Ale kolik inteligentních lidí tam je? Na Zemi trvalo tisíce let plných válek a utrpení, než byla nastolena rovnoprávnost. Co když Venuše odmítne ty tisíce let čekat?“

Karl se zamračil: „Máš samozřejmě pravdu, avšak čekat musíte. Co jiného můžete dělat?“

„Já nevím… já nevím.“ Antilův hlas se ztrácel.

Najednou si Karl přál, aby býval nezačal s tím putováním k rozvalinám tajemného Ash-taz-zoru. K zešílení monotónní krajina a oprávněné Antilovo rozhořčení jej vrhaly do stavu hluboké deprese. Užuž chtěl celý podnik odvolat, vtom však Venušan pozdvihl ruku a prsty spojenými blánou ukázal na hliněnou mohylu před nimi.

„To je vchod,“ prohlásil. Ash-taz-zor byl pohřben pod zemí nesčetné tisíce let a jedině Venušané o něm vědí. Budeš první pozemšťan, který jej kdy spatřil.“

„Uchovám to v naprosté tajnosti, Antile. To jsem slíbil.“

„Pojď tedy.“

Antil odhrnul bujnou vegetaci, odhalil úzký vstup mezi dvěma balvany a pokynul Karlovi, aby jej následoval. Vstoupili do úzké, vlhké chodby. Antil vytáhl ze své brašny malou atomitovou lampu, která na mokré kamenné stěny vrhala perleťově bílé světlo.

„Tyto chodby a průchody byly vyhloubeny před třemi sty lety našimi předky, kteří město považovali za posvátné místo,“ vykládal. „V poslední době jsme je však zanedbávali. Já jsem byl první, kdo je po dlouhé, dlouhé době navštívil. Možná je to jen další příznak naší degenerace.“

Přes sto yardů šli přímo vpřed, poté se chodby rozšířily do vznosné klenby. Karl zalapal po dechu při pohledu, který se před ním otevřel. Byly tam zbytky budov, architektonické skvosty, nemající na Zemi od dob Periklových Athén obdoby. Všechny však ležely v troskách, takže z dávné slávy zbývaly už jen náznaky.

Antil ho vedl přes otevřené prostranství a ponořil se do další chodby, která se kroutila půl míle skrze zeminu a skálu. Sem tam odbočovaly postranní chodby a jednou či dvakrát Karl zběžně zahlédl rozpadlé stavby. Býval by je rád prozkoumal, kdyby jej Antil nezdržoval na stezce.

Opět se vynořili, tentokrát před nízkou protáhlou budovou, postavenou z hladkého zeleného kamene. Pravé křídlo bylo zcela zničeno, zbytek však vypadal téměř nedotčený.

Venušanovy oči se rozzářily, štíhlá postava se pyšně napřímila. „Toto je něco jako moderní muzeum umění a věd. Zde uvidíš bývalou velikost a minulou kulturu Venuše.“

Velmi vzrušen vstoupil Karl dovnitř – první pozemšťan, který kdy spatří tato dávná díla. Vnitřek, jak zjistil, byl rozdělen na řadu hlubokých přístěnků, které po stranách lemovaly ústřední sloupořadí. Strop tvořila jedna ohromná malba, spoře ozářená světlem atomitové lampy.

Užaslý pozemšťan bloudil postranními přístěnky. Sochy a obrazy kolem něj byly tak neobvyklé a zvláštní, jejich nepozemskost jen násobila jejich krásu.

Karl si uvědomil, že cosi zásadního ve venušském umění mu pro nedostatek společných motivů jejich kultur uniká, nicméně mohl ocenit technickou dokonalost děl. Zejména obdivoval barvy na obrazech – ty dalece předčily cokoli, co kdy bylo k vidění na Zemi. Přestože byly popraskané, vybledlé a loupaly se, jejich odstíny a sladění byly úžasné.

„Co by za to dal Michelangelo,“ řekl Antilovi, „mít tuto úžasnou schopnost rozlišovat barvy jako oko Venušana.“

Antil šťastně nadmul hruď. „Každá rasa má své vlastní specifické vlastnosti. Já jsem si zase často přál, aby moje uši mohly rozlišit jemné tóny a rozdíly ve výšce zvuku tak, jak to prý dokážou pozemšťané. Možná bych pak byl schopen pochopit, co je na té vaší pozemské hudbě tak půvabného. Takhle je pro mne ten hluk strašlivě monotónní.“

Pokračovali dál a s každou minutou Karlův obdiv k umění Venušanů rostl. Byly tam dlouhé úzké pásy z tenkého kovu spojené dohromady, pokryté čarami a ovály venušského písma – tisíce a tisíce pásků naskládaných na sebe. Karl věděl, že obsahují tajemství, za jejichž odhalení by pozemští vědci dali polovinu života.

Když ale Antil ukázal na drobnou věcičku, ne větší než šest palců, a prohlásil, že podle nápisu je to druh atomového konvertoru s výkonností několikanásobné vyšší než běžné pozemské modely, Karl se neudržel.

„Proč tahle tajemství neprozradíte Zemi? Kdyby věděli o vašich výtvorech z dávných dob, Venušané by byli v mnohem lepším postavení, než jsou dnes.“

„Využili by našich znalostí z minulých časů, to ano,“ odvětil trpce Antil, „ale nikdy by nepovolili v útlaku Venuše a jejího lidu. Doufám, že nezapomínáš na svůj slib absolutní mlčenlivosti.“

„Ne, budu mlčet, ale myslím si, že děláš chybu.“

„Já si to nemyslím.“ Antil se otočil k odchodu z přístěnku, avšak Karl jej zadržel.

„Nepodíváme se ještě do té malé místnosti tady?“ zeptal se.

Antil se obrátil a zíral na něho: „Místnosti? O jaké místnosti mluvíš? Tady nic takového není.“

Karl překvapeně povytáhl obočí a mlčky ukázal směrem k úzké trhlině, která se táhla do poloviny zadní stěny.

Venušan cosi zamumlal, klesl na kolena a jemnými prsty štěrbinu zkoumal.

„Pomoz mi, Karle. Myslím, že tyto dveře nikdy neměly být otevřeny. Alespoň o tom, že zde jsou, nikde není zmínka – a já znám rozvaliny Ash-taz-zoru lépe než kdokoli jiný z mého lidu.“

Společně se opřeli do části stěny – ta se nerada, s povzdechem posunula o kousek dozadu a pak najednou povolila, čímž oba katapultovala do maličké, téměř prázdné komory za sebou. Zvedli se na nohy a rozhlédli se kolem.

Pozemšťan ukázal na polorozpadlé, rozeklané proužky rzi na podlaze a kolem míst, kde dveře navazovaly na zeď. „Vypadá to, že vaši lidé tuto místnost celkem účinně utěsnili. Pouze věkovitá rez porušila soudržnost materiálů. Jeden by si pomyslel, že je zde uloženo něco tajného.“

Antil potřásl svou zelenou hlavou: „Když jsem tu byl posledně, nebyl zde ani náznak dveří. Nicméně“ – zvedl atomitovou lampu do výšky a rychle místnost přelétl očima – „vypadá to, že tady stejně nic není.“

Měl pravdu. Kromě zvláštní podlouhlé truhly stojící na šesti podsaditých nohách bylo uvnitř pouze neuvěřitelné množství prachu a zatuchlého, téměř dusivého zápachu podobného pachu dlouho zavřené hrobky.

Karl se přiblížil k truhle a pokusil se ji z rohu, ve kterém stála, odtáhnout. Ani se nehnula, ale víko pod tlakem jeho prstů povolilo.

„Víko jde otevřít, Antile. Podívej!“ Ukázal na mělkou přihrádku vevnitř, která obsahovala čtvercový plát z jakési sklovité látky a pět šestipalcových válečků, podobných plnicím perům.

Antil při pohledu na tyto předměty vykřikl radostí a poprvé, co jej Karl znal, přešel do sykavkovité hatmatilky Venušanů. Sňal sklovitý plát a zblízka jej prozkoumal. Karl, stále zvědavější, udělal totéž. Plát byl hustě posetý různobarevnými tečkami, ale nic nedávalo důvod k Antilovu přehnanému veselí.

„Co je to, Antile?“

„Je to kompletní dokument v našem starém obřadním jazyce. Do nynějška jsme měli jen nesouvislé úlomky. Tohle je ohromný objev.“

„Umíš to rozluštit?“ Karl teď na předmět nahlížel s větším respektem.

„Myslím, že ano. Je to ale mrtvý jazyk a já mám jen o něco větší než povrchní znalosti. Jde o řeč barev, víš?

Každé slovo je definováno kombinací dvou, někdy tří barevných teček. Odstíny jsou však tak jemně rozlišeny, že pozemšťané, i kdyby měli klíč k rozluštění, museli by ke čtení použít spektroskop.“

„Můžeš se do toho pustit hned?“

„Myslím, že ano, Karle. Světlo atomitové lampy je velmi podobné normálnímu dennímu světlu, neměl bych s tím mít potíže. Nicméně mi to asi bude trvat dost dlouho, možná raději pokračuj v prohlídce. Nehrozí, že bys zabloudil, pokud zůstaneš uvnitř této budovy.“

Karel si vzal druhou atomitovou lampu a zanechal skloněného Antila pomalu a obtížně luštit starobylý rukopis.

Uběhly dvě hodiny, než se pozemšťan vrátil. Antil však setrvával v téměř totožné pozici. Nyní se ale v jeho tváři zračila hrůza, která tam předtím nebyla. „Barevné“ sdělení leželo u jeho nohou bez povšimnutí. Hlučný pozemšťanův vstup jako by vůbec nezaznamenal. Seděl bez hnutí, strnule jako kámen, v očích děs.

Karl k němu přiskočil: „Antile! Antile, co se stalo?“

Antil pomalu otočil hlavou, jako by se pohyboval ve vazké kapalině. Jeho oči se neživě upřely na přítele. Karl jej popadl za hubená ramena a nemilosrdně jím zatřásl.

Venušan se konečně vzpamatoval. Vykroutil se z Karlova sevření a vyskočil na nohy. Z pultu v rohu sebral se zvláštním odporem pět válcovitých předmětů a vložil je do své brašny. K nim uložil také plát, který rozluštil.

Když to provedl, zaklapl zase víko truhly a pokynul Karlovi, aby opustil místnost.

„Už musíme jít. Zůstali jsme zde příliš dlouho.“ Ze zvláštního, postrašeného tónu jeho hlasu bylo pozemšťanovi nepříjemně.

Mlčky se vrátili stejnou cestou, kterou přišli, a opět se ocitli na prosáklém povrchu Venuše. Byl ještě den, ale soumrak se blížil. Karl pociťoval stále větší hlad. Budou si muset pospíšit, pokud chtějí do Afrodopole dorazit před příchodem noci. Ohrnul si límec pláště, přetáhl pogumovanou kapuci hluboko do čela a vykročil.

Míle za mílí ubíhala a na šedivém obzoru znovu vyrostla kupole města. Pozemšťan žvýkal navlhlý šunkový sendvič a vroucně toužil po pohodlném suchu Afrodopole. Celou tu dobu setrvával jindy přátelský Venušan v kamenném mlčení a svému společníku neráčil věnovat ani zběžný pohled.

Karl to přijal s filozofickým nadhledem. O Venušanech měl mnohem vyšší mínění než valná většina pozemšťanů, avšak i on poněkud pohrdal extrémně emocionální povahou Antila a jeho rodu. Toto zamyšlené mlčení bylo pouze projevem pocitů, které by v Karlovi asi vyvolaly pouhý povzdech nebo zamračení. Když si to uvědomil, Antilova nálada se jej už téměř nedotýkala.

Nicméně vzpomínka na znepokojivé zděšení v jeho očích v něm vyvolala slabý neklid. Dostavilo se po překladu toho zvláštního plátu. Jaké tajemství mohlo být odhaleno v onom sdělení předků, jež se zabývali vědou?

S jistými rozpaky Karl nakonec přesvědčil sám sebe a otázal se: „Co je napsáno na tom plátu, Antile? Předpokládám, že něco velice zajímavého, když sis jej vzal s sebou.“

Antilovou odpovědí bylo pouze pobídnutí ke spěchu a Venušan se poté ponořil do houstnoucí tmy dvakrát rychleji. Karl se cítil zmatený a skoro ukřivděný. Po zbytek cesty se už o konverzaci nepokusil.

Když však dorazili do Afrodopole, Venušan své mlčení přerušil. Otočil ke Karlovi svou vrásčitou tvář, napjatou a ztrhanou, s výrazem člověka, který došel k bolestnému rozhodnutí.

„Karle,“ promluvil. „Byli jsme přáteli, a proto bych ti rád dal přátelskou radu. Příští týden se vracíš na Zemi. Vím, že tvůj otec zastává vysokou funkci v radě Planetárního prezidenta. I ty sám se zřejmě v nedaleké budoucnosti staneš důležitou osobností. Protože je tomu tak, prosím tě naléhavě, abys použil každý atom svého vlivu na zmírnění postoje Země k Venuši. Já, na druhou stranu, jako potomek nejvýznamnějšího šlechtického rodu na Venuši udělám co bude v mých silách, abych zamezil všem pokusům o násilí.

Karl se zamračil: „Za tím něco vězí. Vůbec mi to není jasné. Co se mi snažíš sdělit?“

„Jen tohle. Pokud se podmínky nezlepší – a to brzy – Venuše se vzbouří. V takovém případě nebudu mít na vybranou, nezbude mi, než jí nabídnout své služby, složit jí své vědomosti k nohám – to pak již Venuše nebude bezbranná.“

Ta slova pozemšťana pouze pobavila. „No tak, Antile. Tvé vlastenectví je obdivuhodné a tvé rozhořčení oprávněné, ale melodramata ani šovinismus na mě neplatí. Já jsem především realista.“

Venušanův hlas zněl hrozivě vážně: „Věř mi, Karle, když říkám, že není nic reálnějšího, než to, co ti oznamuji. V případě povstání na Venuši nemohu ručit za bezpečnost Země.“

„Bezpečnost Země!“ Takové měřítko Karla ohromilo.

„Ano,“ pokračoval Antil, „poněvadž mohu být přinucen Zemi zničit. Tak je to.“ Nato se otočil a vnořil se do podrostu na zpáteční cestě do malé venušské vesnice ležící mimo velikou kupoli.

Uběhlo pět let – let bouřlivých nepokojů a spící Venuše uvnitř vřela jako probouzející se sopka. Krátkozrací pozemští vůdcové kupolových měst Afrodopole, Venusie a dalších vesele ignorovali veškeré varovné signály. A pokud vůbec na malé zelené Venušany pomysleli, bylo to s pohrdlivou grimasou, jako by říkali „Ach, TAMTI!“

Jenomže trpělivost „tamtěch“ nakonec přesáhla meze a nacionalistická Zelená skupina se s každým dnem ozývala hlasitěji. A pak, jednoho šedivého dne, na rozdíl od předešlých šedivých dní, se davy původních obyvatel nahrnuly na města v organizovaném povstání.

Menší kupole zaskočení podlehly. V rychlém sledu byly zabrány New Washington, Mount Vulcan a St. Denis a zároveň i celý východní kontinent. Než si zmatení pozemšťané uvědomili, co se děje, polovina Venuše už jim nepatřila.

Země v šoku, ohromená tímto náhlým nepředvídaným vývojem – který samozřejmě bylo třeba předvídat – poslala zbraně a zásoby obyvatelům zbývajících obležených měst a začala vybavovat velikou vesmírnou flotilu pro znovuzískání ztracených teritorií.

Země byla znepokojena, ne však zastrašena. Věděla, že území ztracená vinou momentu překvapení mohou být lehce získána zpět a že o území, o která doposud nepřišla, nikdy také nepřijde. Nebo tomu alespoň věřila.

Lze si tedy představit ohromení pozemských vůdců, když postup Venušanů neustal. Venusia City bylo hojně zásobeno zbraněmi a potravinami. Jeho vnější obrana byla zapojena a muži na svých pozicích. Maličká armáda nahých neozbrojených původních obyvatel se blížila a požadovala nepodmíněnou kapitulaci. Venusia nadutě odmítla a vzkazy posílané na Zemi se s posměchem zmiňovaly o neozbrojených domorodcích, kteří se tak bezstarostně nadchli úspěchem.

Jenže pak najednou zprávy chodit přestaly – Venusii ovládli domorodci.

Událost z Venusie se opakovala znovu a znovu v místech, která měla být nedobytnými pevnostmi. Dokonce i sama Afrodopolis s půl milionem obyvatel podlehla ubohým pěti stovkám Venušana. A to navzdory faktu, že veškeré na Zemi známé zbraně byly obráncům k dispozici.

Pozemská vláda nebrala tyto skutečnosti v potaz a Země sama setrvávala nezasažená zvláštními událostmi na Venuši, nicméně ve vnitrostátní radě se státníci zachmuřili, když uslyšeli podivná slova Karla Frantora, syna ministra školství.

Jan Heersen, ministr války, se rozhněvaně vztyčil nad závěrem hlášení.

„Vy chcete, abychom brali vážně nějaké náhodné prohlášení jakéhosi pološíleného zelenáka a uzavřeli mír s Venuší podle jejích vlastních podmínek? To je naprosto a definitivně vyloučeno. Jediné, co ty zatracené bestie potřebují, je pancéřová pěst. Naše flotila je smete z vesmíru a právě teď je na to vhodná doba.“

„To smetení nemusí být až tak jednoduché, Heersene,“ pronesl šedovlasý Frantor starší, spěchaje podpořit svého syna. „Je nás mnoho, co celou dobu tvrdíme, že vládní politika ve vztahu k Venušanům je zcela nesprávná. Kdo ví, jaké útočné prostředky objevili a co s nimi na oplátku provedou?“

„Povídačky!“ zvolal Heersen. „Chováš se k zelenákům, jako by to byli lidé. Jsou to zvířata, měli by být vděční za dobrodiní civilizace, které jsme jim přinesli. Nezapomeň, že s nimi zacházíme mnohem lépe, než bylo zacházeno s některými našimi pozemskými rasami v dějinách, například s indiány.“

Karl Frantor opět zvolal pobouřeným hlasem: „Musíme to prošetřit, pánové! Antilova hrozba je příliš vážná, než abychom ji nebrali na vědomí. Bez ohledu na to, jak pošetile zní – a ve světle vítězství Venušanů zní všelijak, jen ne pošetile. Navrhuji, abyste mě poslali s admirálem Blumdorffem jako zvláštního vyslance. Dovolte mi dostat se k podstatě této věci dříve, než zaútočíme.“

Trudomyslný prezident Země Jules Debuc nyní poprvé promluvil: „Frantorův návrh je rozumný. Ať je po jeho. Má někdo nějaké námitky?“

Nikdo neměl žádné, jen Heersen se mračil a vztekle supěl. O týden později tedy Karl Frantor doprovázel vesmírnou flotilu Země na cestě k druhé planetě soustavy.

Venuše, která Karla po jeho pětileté nepřítomnosti zdravila, byla zvláštní. Byla stále stejně promočená, bezútěšná jako dřív, monotónně bílá a šedivá, s rozsetými kupolemi měst – a přitom tolik jiná.

V místech, kam se dříve domýšliví pozemšťané s přezíravou pompou vecpali mezi krčící se Venušany, byla nyní nepochybně vláda v rukou původních obyvatel. Afrodopolis byla zcela domorodým městem a v kanceláři bývalého guvernéra sídlil – Antil.

Karl na něj nejistě pohlédl, stěží věděl, co říci. „Netušil jsem, že bys mohl být vůdcem,“ vysoukal ze sebe nakonec. „Ty – takový pacifista.“

„To nebyla má volba. Volily okolnosti,“ odvětil Antil. „Ale ty! Nepředpokládal jsem, že zrovna ty budeš mluvčím vaší planety.“

„Byl jsem to já, na koho ses před lety obrátil se svou pošetilou hrozbou, a proto jsem byl tím největším pesimistou, co se týče vašeho povstání. Nepřicházím, jak vidíš, bez doprovodu.“ Jeho ruka pokynula neurčitě vzhůru, kde nehnutě a výhružně visely kosmické lodě.

„Přišel jsi mě zastrašovat?“

„Ne! Vyslechnout vaše záměry a požadavky.“

„To je jednoduché. Venuše požaduje nezávislost na Zemi a uznání za rovnocennou, svrchovanou mocnost. Na oplátku slibujeme přátelství, spolu s volným a neomezeným obchodem.“

„A představuješ si, že na to všechno přistoupíme bez boje.“

„Doufám, že ano – už kvůli samotné Zemi.“

Karl se zamračil a mrzutě se zabořil do křesla: „Proboha, Antile, doba tajuplných narážek a strašáků už je pryč. Odkryj karty. Jak jste tak lehce přemohli Afrodopolis a ostatní města?“

„Byli jsme k tomu donuceni, Karle. My jsme si to nepřáli.“ Antilův hlas se rozčileně zvyšoval. „Nechtěli přistoupit na náš požadavek, aby se vzdali a začali střílet z tonitových pušek. My… my jsme museli použít tu… tu zbraň. Potom jsme jich většinu museli zabít – z milosrdenství.“

„To nechápu. O jaké zbrani to mluvíš?“

„Vzpomínáš si na rozvaliny Ash-taz-zoru, Karle? Na tu skrytou místnost, starobylý nápis, na těch pět válečků?“

Karl zachmuřeně přikývl: „Myslel jsem si to, jen jsem si nebyl jistý.“

„Je to strašlivá zbraň, Karle.“ Antil spěšně pokračoval, jako by pouhé pomyšlení na ni bylo k nevydržení: „Naši předkové ji vynalezli – avšak nikdy nepoužili. Místo toho ji schovali. Proč ji nezničili, to si nedokážu představit. Přál bych si, aby to bývali byli udělali, opravdu. Ale neudělali to a já jsem ji našel, a já ji také musím použít – ku prospěchu Venuše.“

Jeho hlas přešel do šepotu, ale se zřetelným úsilím se dál nutil k vysvětlování. „Ty malé neškodné tyčky, které jsi tenkrát viděl, Karle, jsou schopny vytvořit silové pole neznámého druhu (to naši předkové rozumně nevysvětlují), které dokáže odpojit mozek od vědomí.“

„Cože?“ Karl překvapeně zíral s otevřenými ústy. „O čem to mluvíš?“

„Tedy, určitě víš, že mozek je toliko sídlem vědomí a ne vědomím samým. Podstata ‚vědomí je tajemstvím, neznámým i našim předkům, ale ať už je to cokoli, využívá to mozku jako prostředníka ve vztahu k hmotnému světu.“

„Rozumím. A vaše zbraň odloučí vědomí od mozku – učiní vědomí bezmocným – jako pilota vesmírné lodi bez naváděcího systému.“

Antil vážně přikývl. „Viděl jsi někdy decerebrované zvíře – s odejmutým mozkem?“ zeptal se najednou.

„No ano, psa – v kurzu biologie ještě na škole.“

„Pojď tedy, ukážu ti decerebrovaného člověka.“

Karl následoval Venušana k výtahu. Při jízdě dolů do nejnižšího patra – vězeňského patra – měl v hlavě zmatek. Potácel se mezi hrůzou a vztekem, měl střídavě neodolatelnou touhu utéct a téměř nesnesitelnou chuť pozabíjet Venušany kolem sebe. Jako v mlze opustil kabinu a následoval Antila temnou chodbou, která se táhla podél řad malých zamřížovaných cel.

„Tamhle,“ zburcoval Karla Antilův hlas jako náhlý proud ledové vody. Sledoval napřaženou blánovitou ruku a s fascinovaným odstupem zíral na lidskou postavu.

Byla lidská, bezpochyby, co se týče formy – ale přesto nelidská. Sedělo to (Karl to nedovedl vnímat jako „jej“) tupě na podlaze, velké oči bez hnutí upřené na prázdnou stěnu. Oči, které byly bez duše, uvolněné rty, z nichž vytékaly sliny, bezúčelně se pohybující prsty. Znechucený Karl rychle otočil hlavu.

„Není přímo decerebrovaný.“ Antilův hlas byl tichý: „Organicky je jeho mozek v perfektním stavu a nepoškozený. Je pouze – odpojený.“

„Jak to žije, Antile? Jak to, že to nezahyne?“

„Poněvadž autonomní systém není zasažen. Postavíš jej a bude stát v rovnováze. Strčíš do něj, zapotácí se a znovu nalezne rovnováhu. Jeho srdce bije. Dýchá. Když mu vložíš do úst potravu, polkne; i když by spíš zemřel hlady, než by udělal úkon řízený vůlí, jako třeba sníst jídlo, které má před sebou. Je to život – svým způsobem, ale lepší je být mrtvý, jelikož toto odpojení je trvalé.“

„To je příšerně. Příšerné.

„Je to horší, než si myslíš. Jsem přesvědčen, že někde uvnitř té lidské schránky vědomí bez poškození stále existuje. Bezbranné, uvězněné v těle, které neovládá. Jaká musí být muka takového vědomí?“

Karl najednou ztuhl: „Nemůžete přemoci Zemi takovou ryzí, nevýslovnou brutalitou. Je to neuvěřitelně krutá zbraň, ale není o nic víc smrtící, než kterákoli z desítky našich. Za tohle musíte zaplatit.“

„Prosím, Karle, nemáš ponětí ani o miliontině smrtonosnosti ‚odpojovacího pole‘. Pole je nezávislé na prostoru, a na čase možná také, takže jeho dosah může být rozšiřován téměř neomezeně. Víš, že stačil pouze jediný výboj, aby se všichni teplokrevní tvorové v Afrodopoli stali bezmocnými?“ Antilův hlas zesílil: „Víš, že jsem schopný vykoupat v tom poli CELOU ZEMI – proměnit ty miliardy tvých bližních ve stejné živé-mrtvé skořepiny, jako je tady ten, JEDNOU RANOU?“

Karl nepoznával vlastní hlas, když zasípěl: „Ty ďáble! Jsi jediný, kdo zná tajemství tohoto prokletého pole?“

Antil se falešně zasmál: „Ano, Karle, vina leží na mně samotném. Nicméně zabít mě by nepomohlo. Když zemřu, jsou tu jiní, kteří vědí, kde naleznou nápis, jiní, jež mé sympatie k Zemi nesdílejí. Já jsem před tebou naprosto v bezpečí, Karle, jelikož má smrt by znamenala konec vašeho světa.“

Pozemšťan byl naprosto zdrcený. Nezůstal v něm ani zlomek pochybností o Venušanově moci. „Vzdávám se,“ zamumlal. „Vzdávám se. Co mám říct svým lidem?“

„Řekni jim o mých podmínkách a o tom, co bych mohl udělat, kdybych chtěl.“

Karl od Venušana ustoupil, jako by pouhý jeho dotyk znamenal smrt. „Řeknu jim to.“

„Řekni jim také, že Venuše není pomstychtivá. My nechceme svou zbraň použít, protože její účinek je příliš strašlivý. Pokud nám poskytnou nezávislost podle našich vlastních podmínek a povolí nám určitá moudrá opatření vylučující eventuelní opětovné zotročení, vystřelíme všech svých pět spouštěčů pole i vysvětlující výklad do Slunce.

Pozemšťanův hlas setrval v neznělém šepotu. „Řeknu jim to.“

Admirál von Blumdorff byl stejně pruský jako jeho jméno a jeho vojenský kodex byl jednoduchý – spočíval v hrubé síle. Bylo tedy celkem přirozené, že jeho reakce na Karlovo hlášení byla vzteklá a sarkasticky výsměšná.

„Vy zatracený blázne,“ vztekal se na mladého muže. „To je výsledek řečí, hry slovíček, šaškování. Vy si troufáte vrátit se ke mně s touhle babskou povídačkou o tajemných zbraních nepopsatelné síly. Bez jakéhokoli důkazu přijímáte všechno, co vám ten prokletý zelenák s absolutní drzostí navykládá a poníženě kapitulujete. Vy jste nemohl vyhrožovat, nemohl jste vy blufovat, nemohl jste vy lhát?“

„On nevyhrožoval, neblufoval ani nelhal,“ opáčil Karl rychle. „To, co řekl, je svatá pravda. Kdybyste viděl toho decerebrovaného muže –“

„Pche! To je ta nejneomluvitelnější část celé té prokleté záležitosti. Ukázat vám šílence, nějakého naprosto běžného mentálně postiženého a říct: ‚Toto je naše zbraň!‘ a vy to bez debaty spolknete! Dělali ještě něco kromě žvanění? Předvedli tu zbraň? Ukázali vám ji vůbec?“

„Přirozeně nikoli. Ta zbraň je smrtonosná. Nezabijí přece nějakého Venušana, jen aby mne přesvědčili. Co se týče předvádění zbraně – nu, ukázal vy byste nepříteli své eso v rukávu? A teď odpovězte na pár otázek vy mně. Jak to, že si je Antil sám sebou tak dokonale jistý? Jak se mu podařilo ovládnout tak lehce celou Venuši?“

„To nemohu vysvětlit, uznávám, avšak je to snad důkaz toho, že jejich vysvětlení je správné? Krom toho, tyhle řeči už mě unavují. Zaútočíme okamžitě a k čertu s teoriemi. Postavím se jim s tonitovými projektily a můžete sledovat, jak se ten bluf odráží v těch jejich ohyzdných obličejích.“

„Ale admirále, vy musíte předat mé sdělení prezidentovi.“

„Udělám to – hned poté, co vyhodím Afrodopolis do povětří.

Obrátil se k ústřední vysílací jednotce: „Pozor, pozor! Všem lodím! Bojová formace! Letíme přímo na Afrodopolis se všemi tonitovými děly v plné pohotovosti, za patnáct minut.“ Poté se otočil k vojenské spojce: „Ať kapitán Larsen informuje Afrodopoli, že mají patnáct minut na to, aby vztyčili bílý prapor.“

Minuty, které pak odtikávaly, byly pro Karla Frantora napjaté a nervy drásající. Seděl mlčky, s hlavou zabořenou v dlaních a slabé cvaknutí chronometru na konci každé minuty znělo v jeho uších jako úder hromu. Počítal ta cvaknutí a nezřetelně šeptal – 8 – 9 – 10. Bože!

Pouhých pět minut do jisté smrti! Avšak jedná se o jistou smrt? Nemá pravdu von Blumdorff? Nezkoušejí Venušané troufale klamat?

Do místnosti vpadla spojka a zasalutovala. „Zelenáci právě odpověděli, pane.“

„No?“ nahnul se von Blumdorff dychtivě vpřed.

„Říkají: ‚Naléhavě požádejte flotilu, ať neútočí. Pokud tak učiní, neneseme za následky odpovědnost‘.“

„To je celé?“ ozval se vzteklý křik.

„Ano, pane.“

Admirál začal pekelně klít. „Jakže? Ta jejich ďábelská drzost,“ křičel. „Troufají si blufovat až do samého konce.“

Jakmile to dořekl, patnáctá minuta odtikala a mocná armáda se dala do pohybu. V pravidelné letové formaci vystřelila směrem k plynnému obalu druhé planety. Von Blumdorff se zašklebil při pohledu na děsivý obraz, který se objevil na monitoru – až do chvíle, kdy se matematicky přesná bojová formace zničehonic rozpadla. Admirál vypoulil oči a promnul si je. Celá vzdálenější polovina letky se zčistajasna pomátla. Nejprve se lodě zhouply, pak změnily kurz a jako šílené vystřelily všemi směry.

Poté přišly zprávy z normální poloviny letky – hlásily, že levé křídlo přestalo reagovat na signály.

Útok na Afrodopolis byl okamžitě přerušen rozkazem zmocnit se lodí, které popadl amok. Von Blumdorff dupal sem a tam a rval si vlasy. Karl Frantor jen otupěle zvolal: „To je ta jejich zbraň!“ a znovu se odmlčel.

Z Afrodopole nepřicházel ani hlásek.

Plné dvě hodiny zbytky pozemské flotily zápasily s vlastními loděmi. Sledovali bezcílný kurz postižených plavidel, přiblížily se a připojily se k nim. V tomto pevném spojení byly použity raketové nálože, které jejich šílený let vyrovnaly a zastavily. Celá dvacítka lodí nebyla nikdy zachycena, některé z nich pokračují na nějaké orbitě kolem Slunce, jiné vyrazily do neznámého vesmíru, pár se jich zřítilo na Venuši…

Při vstupu na palubu zbylých lodí levého křídla se nic netušící nastupující skupiny v hrůze zarazily. Pětasedmdesát zírajících tupých lidských schránek v každé lodi. Nezbyl ani jeden člověk.

Někteří z prvních vstoupivších vykřikli hrůzou a v panice utekli. Jiní spíš zvraceli a nemohli se na to dívat. Jeden důstojník situaci rychle přehlédl, s klidem vytasil svou paprskovou atomopistoli a zlikvidoval všechny decerebrované v dohledu.

Když admirál von Blumdorff uslyšel ty nejhorší zprávy, byl to jeho konec, stala se z něj ubohá, skleslá troska někdejšího hrdého a hlučného muže. Přivedli k němu jedno zničené stvoření a on se odvrátil.

Karl Frantor na něj upřel zarudlé oči: „Jste tedy spokojen, admirále?“

Avšak admirál neodpověděl. Vytáhl pistoli a dřív, než mu v tom mohl kdokoli zabránit, si prostřelil hlavu.

Znovu stál Karl Frantor před shromážděním prezidenta a jeho kabinetu, před nyní bezduchou, ustrašenou skupinou mužů. Jeho zpráva byla rozhodná a nezanechala žádných pochyb o směru, kterým je nyní třeba se ubírat.

Prezident Debuc hleděl na zasaženého tvora, kterého mu přivedli ukázat. „Skončili jsme,“ pronesl. „Musíme se vzdát, bezpodmínečně, vydat se jim na milost a nemilost. Ale jednou –“ Oči se mu rozzářily pomyšlením na odplatu.

„Ne, pane prezidente!“ Karlův hlas zněl rozhodně. „Nesmí být žádné jednou. Musíme Venušanům dát to, na co mají právo – svobodu a nezávislost. Co bylo, bylo.

Naši mrtví pouze zaplatili za půl století otroctví Venuše. Po tomhle musí nastat ve Sluneční soustavě nový řád – zrodit se nový den.“

Prezident svěsil v zamyšlení hlavu a pak ji opět zdvihl: „Máš pravdu,“ odpověděl rozhodně, „nebudeme pomýšlet na odvetu.“

O dva měsíce později byla podepsána mírová smlouva a Venuše se stala tím, čím zůstala potom už navždy – nezávislou a svrchovanou mocností. A zároveň s podpisem smlouvy vyrazil ke Slunci rotující drobet. Byla to – zbraň příliš strašlivá, než aby mohla být využita.

ODREAGOVÁNÍ

Theodore Sturgeon

Sedím za ovládacím panelem velkého buldozeru D-8 a snažím se rozpomenout. Kolem mne se táhne letištní dráha vybudovaná na solné plošině. Směrem na západ je skupina budov – benzinová pumpa a údržbářský hangár. Poblíž kostrovitá silueta provizorní meteorologické stanice s točícím se měřičem rychlosti větru, korouhvičkou a větrným pytlem. Všechno vypadá obyčejně, ale něčím je to zvláštní.

Vzpomněl jsem si na lidi, krásné lidi ve třpytivých nadýchaných oblecích. Vybavil jsem si je, jako bych je viděl před pouhou minutou, a přesto tak dávno, ale pamatoval jsem si ty obličeje tak blízké. Jedna tvář patří zlaté dívce – její oči a pleť a vlasy měly zlatou barvu – tři různé odstíny zlaté.

Zatřásl jsem hlavou tak prudce, až to zabolelo. Řídím buldozer. Jsem… co mám vlastně dělat? Rozhlédl jsem se kolem sebe, uviděl rozhrnutý štěrk za sebou, holou zemi před sebou; vím tedy, že tím strojem rozhrnuji štěrk. Ale připadá mi, že… že… nebýt toho, že kolem mě je napůl hotová práce, nevěděl bych, proč tam vůbec jsem!

Vím, kde jsem spatřil tu dívku, ty lidi. Myslím, že to vím… ale ta myšlenka vězí zrovna tam, kde na ni nedosáhnu. Mé vědomí vyhnalo pátrací úponky, informace o tom místě tam určitě někde je, ale uhýbá takovým způsobem, že se úponky natahují a tenčí, až námahou prasknou a mě z toho bolí hlava.

Po dráze směrem ke mně se s řevem žene veliké nákladní auto s vyklápěcí korbou, od obrovských kol nechráněných blatníky odletují vysoko do vzduchu kusy bahna. Řidič je Portoričan, statný chlapík středního věku. Dobře ho znám. Dobře – nebo ne? Vystrčil jednu ruku dlaní nahoru z okénka a gestem se ptá: „Kam to chceš?“ Neurčitě jsem ukázal napravo, k okraji rozhrnutého štěrku. S očima stále upřenýma na můj obličej otočil jednou rukou volantem, druhou položil na řadicí páku na palubní desce. Jakmile zadními koly najel na okraj štěrkové vrstvy, ruku jsem spustil. Strčil do páky a spodní náprava přívěsu se otevřela. Ven se řinul štěrk a tvořil podélný násep třicet stop dlouhý a stopu vysoký – plnou rychlostí dodaných dvanáct krychlových yardů. Řidič zamával a obrátil se k odjezdu; výkonný dieselový motor supěl a vrčel podle toho, jak kvůli nerovnému povrchu poskakovala noha na plynu.

Zamával jsem Portoričanovi nazpátek – jakže se jmenuje? Znám ho přece, ne? On mě zná určitě – podle toho, jak zamával když odjížděl. Jeho jméno – Paco? Cruz? Eula-lio? Sakra, ne, a to jsem to jméno znal stejně dobře jako svoje vlastní –

Ale já sám nevím, jak se jmenuji!

Sakra, sakra, zešílel jsem. Mám strach. Mám hrozný strach. Co se mi stalo s hlavou?… Všechno se se mnou zatočilo a bez námahy jsem si vybavil ty lidi v lesklých šatech, ale jak se na to mé vědomí soustředilo, beze stopy se to vypařilo a nebylo tam zase nic.

Jednou, ještě jako dítě ve škole, jsem spadl z bradel a ztratil vědomí, a když jsem se probral, bylo to stejné jako tohle. Všechno jsem viděl a cítil, vnímal pachy i chutě, cokoli, ale nic jsem si nepamatoval. Ani na minutu. Zeptal jsem se, co se stalo – řekli mi to a za pět minut jsem se ptal znovu. Zeptali se mne na adresu, aby mě mohli odvést domů, a já jsem si nemohl vzpomenout. Našli si ji tedy ve školní dokumentaci a vedli mě domů. Moje nohy našly cestu do domu a nahoru do čtvrtého poschodí k našemu bytu – nepamatoval jsem si, kudy mám jít, ale mé nohy ano. Vešel jsem dovnitř a snažil se říct matce, co se přihodilo, ale nemohl jsem si vzpomenout. Uložila mě do postele, a když jsem se o čtyři hodiny později probudil, byl jsem zase naprosto v pořádku.

Po chvíli strávené takhle na buldozeru jsem se sice nepřestal bát, ale začal jsem si na to zvykat, takže jsem mohl trochu přemýšlet. Zpočátku jsem se snažil rozpomenout se na všechno, ale to bylo příliš těžké, takže jsem se pokoušel přijít alespoň na něco, co si pamatuji. Seděl jsem tam a nechával své vědomí skoro prázdné. Hned se objevil nějaký náklaďák s korbou a nějaký štěrk. Bylo to tam, dostatečně jasné, ale nevěděl jsem, kam to patří ani jak daleko v čase se to nachází. Rozhlédl jsem se kolem sebe a uviděl podélnou hromadu štěrku, čekající na rozhrnutí. Takže k tomu tam byl ten náklaďák. A – byl tu před chviličkou nebo už tady sedím dlouho, strašlivě dlouho a čekám, až si vzpomenu, že musím ten štěrk rozhrnout?

Pak jsem si uvědomil, že si vzpomínám na určité myšlenky, ale ne na události. Události tam sice figurovaly, ale ne popořádku. Žádná návaznost. Před rokem – před vteřinou – nebyl mezi tím rozdíl. Nic jasného, nic opravdového, všechno smíchané dohromady. Myšlenky tam jsou a jejich návaznost není důležitá. To, že si pamatuji, že vím, že hromada štěrku znamená povinnost ji rozhrnout, to je myšlenka, stav věci, který jsem schopen rozpoznat. Příjezd a odjezd náklaďáku, to je událost. Vím, že se to stalo, protože tam je ten štěrk, ale nevím kdy, ani jestli se od té doby přihodilo ještě něco.

Zadíval jsem se na ovládací panel a zamračil se. Vzpomínám si, jak se s tím zachází? Tahle páčka a pedál – co znamenají? Nic a zase nic…

Nesmím na to myslet. Nemusím na to myslet. Musím myslet na to, co mám dělat, a ne jak to mám dělat. Mám rozhrabávat kamení. Tady je rozhrnutý štěrk a tamhle ne, a na okraji rozhrnutého štěrku je podélná hromada. Takže jak se na to dívám, jak to tam vidím ležet, nechávám své ruce a nohy rozpomenout se na ty páky a pedály. Přidat plyn, zvednout radlici ze země, zařadit třetí rychlost, zhoupnout třítunovou radlici a její dvanáctistopý břit do hromady. Radlice se naplní a štěrk odtéká z jejích konců do dvou rovnoměrných řádků; má pravá ruka brnkne ovládáním radlice k sobě a od sebe, ví přesně o kolik ji zvednout, aby se štěrk pod břitem rozléval do rovnoměrné vrstvy, ne příliš vysoké, aby se v zavážce netvořily hrboly, které by rozhodily pásy ve chvíli, kdy na ně najedou – jelikož buldozer si staví cestu, po které jede, a pokud je ta cesta hrbolatá, stroj se rozhoupe vpřed a houpavé pohyby radlice tvoří vlny, které, když na ně najedou pásy, stroj rozhoupou a ten pak tvoří vlny, na které když pásy najedou… zkrátka a dobře, mé ruce vědí, co mají dělat, stejně jako mé nohy, a dělaly to celou tu dobu, kdy já jsem jen viděl to, co je třeba udělat, ale jednotlivé úseky té činnosti jsem nechápal.

Takhle to nepůjde, pomyslel jsem si zoufale. Asi jsem v pořádku, když umím svou práci. Leží přede mnou a já vím, co je potřeba udělat, a moje ruce i nohy vědí jak. Jenže když si představím, že někdo přijde a promluví na mě nebo mi řekne, abych šel někam jinam – mně, který si nepamatuje ani své vlastní jméno. Moje ruce a nohy mají víc rozumu než hlava.

Takže jsem vymyslel, že si musím pořídit seznam všeho, čemu můžu věřit, všeho, co naprosto jistě znám. Co tedy znám?

Stroj tu je, skutečný. A štěrk a náklaďák, který jej přivezl. Moje přítomnost je skutečná. Všechno musí začínat vírou ve vlastní existenci.

Zaměstnání, práce, to jsou skutečné věci.

Kde jsem?

Musím být tam, kde být mám, kam patřím, protože řidič náklaďáku mě zná, věděl, že tam budu, věděl, že čekám na kamení k rozhrnování. Je tu letištní plocha a je nedokončená. „Letištní plocha“ pro mě znamená něco jako matematický důsledek, ranvej a větrná punčocha jsou jeho nosné axiomy a já nemám zapotřebí dál přemýšlet. Ti lidé v lesklých šatech a ta dívka…

Ale po těch zde není ani stopy. Vůbec nic.

Rozhrnovat štěrk je to jediné, co mám dělat. Ale je to všechno? Nejde jen o rozhrnování kamení. Musím rozhrnovat, aby… aby…

Ne abych pomohl dokončit letištní plochu. V tom to není. Je v tom něco jiného, něco –

Ó. Ó! Mám rozhrnovat štěrk, abych se někam dostal.

Nechci nikam chodit, možná jen na to místo, kde bych byl znovu schopen přemýšlet, kde bych poznal, co se to se mnou děje, kde bych mohl použít své vědomí a zachytit ty důležité věci, jako je mé jméno a jméno řidiče náklaďáku, Paco nebo Cruz nebo Eulalio nebo možná Emanuelo von Hachmann de la Vega nebo tak něco. Ale dokázat znovu jasně myslet a znát všechny tyto důležité věci znamenalo dostat se do stavu uvědomění, ne do nějakého místa. Vím, vím, nějak doopravdy vím, že abych se dostal do toho stavu, musím se dostat do určitého bodu.

Najednou jsem si ten bod uvědomil – ne, co to bylo, ale jaké to bylo, a vykřikl jsem, až mě zabolelo v hrdle. Slepě jsem dopadl zpět na sedadlo a snažil se pocit z toho, jaké to bylo, odsunout.

Vnitřnosti se mi tou hrůzou sevřely. Zabořil jsem obličej do dlaní a ruce i tvář mi zmáčely pot a slzy. Strach? Báli jste se někdy umřít, když jste hleděli Smrti přímo do tváře, ještě blíž, viděli Smrt, jak se od vás odvrací, protože Ona ví, že Ji musíte následovat? Viděli jste něco takového a měli jste strach?

Tak tohle bylo mnohem horší. Raději bych Smrt sám objal, poněvadž jen Ona sama by mne mohla ušetřit toho, co by se stalo, kdybych se dostal na místo, kam směřuji.

Takže nebudu rozhrabovat štěrk.

Neudělám nic, co by mě mohlo přiblížit k místu, kde by se mi to stalo. Kde se mi to stalo… Neudělám to. To je to důležité.

A je tu ještě jedna důležitá věc. Nemůžu takhle pokračovat dál, aniž bych znal své jméno a jméno toho řidiče náklaďáku, aniž bych věděl, kde je tahle letištní plocha a základna, a všechno ostatní.

Tyto dvě věci byly nejdůležitější na světě. Na tomto světě… Na TOMTO světě…

Tento svět, tento svět – jiný svět…

Všude okolo mě je poušť.

Ha! Takže letištní plocha není skutečná a náklaďák nebyl skutečný a ten animometr ani tyhle zamaštěné hadry nejsou skutečné. Ha! (Proč se starat o řidičovo jméno, když není skutečný?)

Buldozer ale skutečný je. Sedím v něm. Šest velkých válců klape a řadicí páka sebou rytmicky škube, jako by její spodní konec byl zastrčený v něčem, co dýchá. Jinak samá poušť a nějaké kopce tamhle a slunce, které je příliš oranžové.

Mysli, teď mysli. Tahle poušť znamená něco důležitého. Nepřekvapuje mě, že jsem na poušti. To je důležité. Tohle místo na poušti je blízko něčeho, blízko něčeho příšerného, co by mi ublížilo.

Rozhlédl jsem se kolem sebe. Nevidím to, ale je to tam, to něco, co by tolik bolelo. Už bych skrze to znovu nešel…

Znovu.

Znovu – to je důležité. Nebudu rozhrnovat kamení a nedostanu se do toho místa. Neprojdu znovu tím, co se mi stalo, i kdybych měl zůstat stejně šílený, jak jsem, na zbytek věčnosti. Ať si mě odvezou a svážou a pokývají nade mnou hlavami a odejdou pryč a nechají mě a na okno dají mříže, které rozkrájejí svit křivého měsíce na černé a stříbrné pruty na podlaze cely. To všechno by mi bylo jedno. Překonám tu bolestnou touhu znát své jméno a jméno řidiče náklaďáku (byl to Portoričan, takže se musel jmenovat Villamil nebo Roberto a ne Bucyrus-Erie ani Pásák Třináct Tisíc) a ty bytosti v lesklých šatech; to všecko vydržím, vím jak to bolí, ale nešel bych tím místem znovu zakusit mnohem větší bolest. Znovu ne. Znovu ne.

Znovu. Znovuznovuznovu. Co znamená to věčné opakování? Všecko, co dělám, dělám znovu. Vzpomínám si na ten pocit z dřívějška – před lety se mi to občas stávalo. Řekněme, že jste nikdy nebyli v určité vesnici, a pak se přehoupnete na kole přes kopec a vidíte, jak jsou tam rozestavené domy a kostel i zákrut křivolaké dlážděné ulice, přesný tvar a odstín stonků květin. Víte, že kdyby se vás někdo zeptal, mohli byste říct, kolik tyček je na té brance v modrobílém plotě malého domku, třetího od konce ulice. Všichni vědci přikyvují a usmívají se a tvrdí, že to vlastně nevidíte poprvé, ale podruhé – dvacetinu vteřiny po prvním zahlédnutí; a ten dojem důvěrné znalosti vznikl během té dvacetiny vteřiny. A vy přikývnete a také se usmějete a řeknete: Dobrá, kdo ví. Ale vy to víte, vy víte, že jste to místo už předtím viděli, ať si říkají co chtějí.

Právě tak to vím já. Sedím ve své mašině na poušti a nejsem překvapený, mám ten pocit opakování, protože si pamatuji, jak za mnou posledně přijel náklaďák tam na letištní plochu, jak se za ním z výfuku táhla modrá vlečka kouře, jak poskakoval a chrchlal si to mým směrem. Ze začátku to, že jsem si pamatoval, že přijel, ani že to byl tentýž řidič, ten Portorikánec, nic neznamenalo. A samozřejmě vezl stejně velký náklad téhož materiálu. Všechny cesty toho náklaďáku byly víceméně stejné. Ale byla tam jedna věc, na kterou jsem si vzpomněl – teď jsem si vzpomněl –

Je tam kůl se stupnicí zaražený do zavážky, podle něhož se řídí hloubka vrstvy štěrku, a ten ke mně není o nic blíž než jindy. Takže to se nevrací tentýž náklaďák zpátky v jinou dobu. Je to tatáž doba, pořád dokola! Minulá doba se vymazává. Jsem na jakýchsi pojízdných schodech a ty mne vezou nahoru, až se dostanu do místa, kde si uvědomím, čím musím projít, a vykřiknu. A pak mě to schlamstne a postaví znovu na začátek, do místa, kde portorikánský řidič, seňor jak-jen-se-jmenuje, vyklápí štěrk a znovu odjíždí.

A teď tahle poušť. Tahle poušť je jakési odpočívadlo po straně eskalátoru, kam občas spadnu, místo abych sletěl až úplně dolů, tam kam přijíždí náklaďák. Už jsem tu kdysi byl a teď jsem tu zase. Znovu a znovu se ocitám na nedokončené letecké základně. A ještě je tady to další místo, s oněmi zářícími lidmi a s dívkou se všemi těmi tóny zlaté. To je to místo s křivým měsícem.

Zakryl jsem si oči rukama a snažil se přemýšlet. Klapající motor mě otravoval, najednou jsem se zvedl, sáhl pod kapotu a zatáhl za páčku. Plyn zaklapal víčkem výpusti a kolem mne se vytvořila bublina ticha. Poslední drobné zvuky pelášily ode mne pryč všemi směry a zanechaly mě v klidu.

V písku vedle stroje se ozvalo měkké žuchnuti. Je to jeden z těch třpytivých lidí, ten starý, jehož čelo je tak široké a vlasy tak jemné, jemné jako pavučina. Znám ho. Znám i jeho jméno, přestože si je momentálně nemohu vybavit.

Sestoupil ze své létací židle a popošel ke mně.

„Ahoj,“ řekl jsem. Sundal jsem košili ze sedadla vedle sebe a pověsil si ji na rameno. „Polez nahoru.“

Usmál se a natáhl ruku. Chytil jsem ho za ni a pomohl mu vylézt přes pás vzhůru. Měl velmi silné ruce. Překročil mě a usadil se.

„Jak se cítíš?“ Někdy mluvil nahlas a někdy ne, ale vždycky jsem mu rozuměl.

„Cítím se – zmatený.“

„Ano, samozřejmě,“ pronesl laskavě. „Tak do toho. Zeptej se mě na to.“

Pohlédl jsem na něho. „Já… vždycky se tě na to ptám?“

„Pokaždé.“

„Ach.“ Podíval jsem se kolem dokola, na poušť, na kopce, na buldozer, na slunce, které bylo příliš oranžové. „Kde to jsem?“

„Na Zemi,“ odpověděl, jenomže to slovo, kterým Zemi nazval znamenalo Zemi jen pro něho. Znamenalo to jeho Zemi.

„To vím,“ řekl jsem. „Myslel jsem, kde jsem doopravdy? Jsem na té základně nebo tady?“

„Ach tak – jsi tady,“ odpověděl.

Nějak se mi ohromně ulevilo, když jsem to uslyšel. „Možná byste mi o tom měl znovu všechno povědět.“

„Řekl jsi, znovu?“ položil mi ruku na rameno. „Začíná ti to docházet… Dobrá, hochu. Dobrá. V pořádku. Povím ti to ještě jednou. Přišel jsi sem před dlouhou dobou. Jel jsi po silnici se svým velkým hlučným strojem a s řevem přijížděl z pouště k městu. Lidé tu nikdy předtím neviděli hlučný stroj a shromáždili se u brány, aby tě viděli přijíždět. Stoupli si stranou, abys mohl projet, a žasli. A ty jsi stroj zhoupl a rozdrtil jsi šest z nich o sloupy vrat.“

„To jsem udělal?“ zvolal jsem. Pak jsem hlesl: „Udělal. Ach ano, to jsem udělal.“

Znovu se na mne usmál. „Sššš. Přestaň. Už je to dávno. Mám pokračovat?

Nemohli jsme tě zastavit. Nemáme žádné zbraně. Nemohli jsme nic dělat tváří v tvář obludě, kterou jsi řídil. Jezdil jsi sem a tam ulicemi, rozbíjel průčelí budov, porážel lidi a smál se. Museli jsme počkat, až slezeš ze stroje, a teprve pak jsme tě přemohli. Byl jsi úplně šílený. Byl jsi…“ dodal zamyšleně „… velice zajímavý případ.“

„Proč jsem to udělal?“ zašeptal jsem. „Jak jsem mohl provést takové věci – vám?“

„Trpěl jsi. Strašlivě jsi trpěl. Přišel jsi sem, dostal ses někam blízko tohoto místa. Zešílel jsi z toho, co jsi vytrpěl. Později jsme šli po stopách tvého stroje zpět. Objevili jsme, že jsi s ním jezdil bez cíle po poušti a našli jsme místo, kde jsi jednou stroj opustil a žil v jeskyni, zřejmě několik týdnů. Jedl jsi pouštní trávy a osminohé kraby. Zabíjel jsi všechno, na co jsi narazil. Hnala tě nějaká zvláštní perverzní msta.

Byl jsi bez sebe žízní a touhou po pomstě. Strašlivě jsi zhubl a tvůj obličej byl porostlý chlupy, skutečně zvláštní věc, protože analýza ukázala, že toužíš po hladké tváři. Po léčbě se ti rozum téměř navrátil. Jenomže tvůj cit pro časoprostor byl téměř úplně zničený. A zůstaly ti dva téměř nepřekonatelné psychické bloky – vzpomínka na to, jak ses sem dostal, a vnímání vlastní identity.

Udělali jsme pro tebe, co jsme mohli. Zvláštní účinek na tebe měly naše měsíce. Máme dva, oběžná dráha jednoho vede kolem oběžné dráhy druhého, ale oba mají stejnou periodu. Jejich úplněk bez použití přístrojů vypadá jako zatmění. Pohled na to, čemu říkáš ‚ten zakřivený měsíc‘, za nás udělal spoustu práce. Potom se dostavovaly ataky zdrcující emoce, kterou nazýváš, výčitky svědomí, což je cosi krutého a podobného lásce, obsahujícího částečnou negaci vůle k přežití… Nechápeš, proč tě nepotrestáme. Potrestat tě – když jsi byl nemocný!“

„Ano,“ řekl jsem. „Já… teď si na většinu toho vzpomínám. Dali jste mi všechno, co jsem si jen mohl přát. Dokonce jste mi dali… dali jste mi…“

„Ach – tamto. Ano. Měl jsi nějaké hluboko zakořeněné přesvědčení o lásce a manželství. Měli jsme pocit, že budeš šťastnější –“

„Byl jsem, a pak jsem nebyl. Já… já jsem chtěl…“

„Já vím, já vím,“ pronesl muž konejšivě. „Chtěl jsi zpět své jméno a nějakým způsobem jsi chtěl svou vlastní Zemi.“

Zaťal jsem pěsti, až mě zabolela předloktí. „Měl bych být spokojený,“ vykřikl jsem. „Měl bych být. Vy jste všichni tak hodní, a ona… a ona… ona byla –“ vztekle jsem zatřásl hlavou. „Musím být blázen.“

„Zpravidla se mě v tomto bodě ptáš, jak ses sem dostal,“ pokračoval s úsměvem.

„To dělávám?“

„To děláváš. Zopakuji ti to. Víš, ve struktuře prostoru jsou určité nepravidelnosti. Ne – ne přímo prostoru. My pro to máme slovo – (pronesl je) –, které znamená doslova, prostor, který je čas, který je duše. Je to stav prostoru, který ze své podstaty tvoří čas a myšlenky a hmota. Tvůj svět, příbuzný našemu, je v nekonečně velikém nebo nekonečně malém nebo možná nekonečně vzdáleném buď prostoru, nebo čase – to je jedno, protože ve své nekonečnosti tvoří jediné… ale pojďme dál. Když jsi pracoval, vjel jsi se svým strojem do bodu napětí v této struktuře – ocitl ses v mimořádné, zcela nepravděpodobné pozici ve – (znovu pronesl ono slovo) –, kde se váš a náš svět dotýkají. Ty – tys jím prošel.“

Strnul jsem, když to pronesl.

„Ano, to se stalo. To zavinilo tvou nepochopitelnou agonii. Z toho jsi zešílel. To tě naplnilo touhou po pomstě a strachem. Nu a my – vyléčili jsme tě ze všeho, s výjimkou jediného: strachu z toho, že tu hrůzu budeš muset prožít znovu, a také jsme tě nezbavili té zvláštní melancholie ohledně ztráty vlastního ega – touhy znát své jméno. A jelikož jsme zde neuspěli“ – pokrčil rameny –“děláme to jediné, co nám zbývá. Pokoušíme se tě poslat nazpátek.“

„Proč? Proč se tím obtěžujete?“

„Tady nejsi spokojený. Celý náš společenský systém, celá naše filozofie je založena na spokojenosti jedince. Takže musíme udělat, co můžeme… Navíc jsi nám poskytl ohromné množství materiálu k výzkumu psychologie a teoretické kosmogonie. Jsme ti vděční. Chceme, abys měl to, co chceš. Tvůj strach je obrovský. Tvá touha větší. A abychom ti pomohli dosáhnout naplnění tvé touhy, poslali jsme tě na tohle odreagování.“

„Odreagování?“

Přikývnul. „Psychické opětovné přijímání nebo vybavování si všeho, cos dělal od chvíle, kdy jsi sem přišel, za účelem tvého navrácení do vstupního bodu v přesně stejném stavu mysli, v jakém jsi jím prošel. My ten bod nalézt nemůžeme. Týká se to nějak tvé specifické psychické matice. Ale jestli je ten bod stále zde a jestli tě pomocí hypnózy můžeme donutit udělat přesně to, cos udělal, když jsi jím prošel poprvé – nu, tak by ses měl dostat zpět.“

„Bude to – nebezpečné?“

„Ano,“ odvětil stařec bez zaváhání. „I kdyby styčný bod byl stále na místě, kde ses vynořil, nemusí být ve stejném bodě na vaší Zemi. Nezapomeň, že jsi tady už jedenáct vašich let… A také je zde to utrpení – dost zlé, když projdeš, nekonečně horší, pokud ne, poněvadž se můžeš dostat někam – někam navždy, naprosto při smyslech a bez možnosti úniku.

Tohle všechno víš, a stejně stále chceš, abychom se o to pokusili…,“ vzdychl. „Hluboce tě obdivujeme a žasneme nad tebou, poněvadž jsi ten nejstatečnější člověk, jakého jsme kdy poznali. Žasneme především nad vaší kulturou, která je schopná vyvinout tak neuvěřitelně silné vědomi vlastního já… Zkusíme to znovu?“

Podíval jsem se do slunce, které bylo příliš oranžové, na kopce a na jeho širokou krásnou tvář. Kdybych byl v té chvíli schopen vyslovit své jméno, myslím, že bych býval zůstal. Kdybych ji mohl v ten moment spatřit, myslím, že bych býval alespoň počkal o něco déle.

„Ano,“ přitakal jsem. „Zkusme to znovu.“

Měl jsem takový strach, že jsem si nemohl vzpomenout, jak se jmenuji ani jak se jmenuje Gracias de Nadá nebo jak, ten chlapík, co řídí náklaďák. Nemohl jsem si vzpomenout, jak ovládat ten stroj, ale moje ruce si to pamatovaly a moje nohy také.

Teď jsem seděl a díval se na podélnou hromadu štěrku; vytáhl jsem knoflík a zvedl radlici. Vsunul jsem ji do hromady a štěrk se na ni hrnul a po stranách přesně odtékal ve dvou stejných proudech. Když jsem ucítil, že všechen štěrk už je z radlice pryč, zastavil jsem, přeřadil na zpátečku, zvedl radlici, přitáhl levou řídicí páku k sobě, pustil hlavní spojku, dupnul na levou brzdu…

Takže tak to je. Rozhrabovat ten řádek – ten podlouhlý val štěrku, který se táhne dozadu od obou krajů radlice. Jak jsem přes něj couval, stroj ho přejel; spustil jsem na něj radlici a pohnul jí, aby hromadu uhladila. Najednou jsem se ohlédl – síla zvyku, tak veliký buldozer může nadělat spoustu škody, nacouvat do sloupů vedení nebo do budov – a spatřil jsem v kamení nejasnou skvrnu.

Byl to úsek rozhrnutého štěrku, který jakoby se točil ve víru, rozmazaný po okrajích. Když se člověk podívá do slunce a pak najednou na zem, bude tam nejasná skvrna, vířící a kroužící přesně takovým způsobem.

Pomyslel jsem si, že se mi něco divného stalo s očima, ale mašinu jsem nezastavil, a pak jsem najednou byl v tom.

Znovu.

Nastupovalo to zvolna, ta agonie. Nastupovalo to způsobem, který sliboval víc a pak ten příslib pečlivě dodržel, a vrchol bolesti sliboval ještě víc. Necítil jsem napětí, poněvadž všechno bylo stejnoměrně zatížené a ve vzájemné rovnováze a nic se nemohlo roztrhnout. Veškerá vnitřní síla byla stejně mocná jako suma všech vnějších sil a celé mé já bylo v rovnovážném bodě.

Nesnažte se o tom přemýšlet. Ani na vteřinu se nesnažte si to představit. Vteřina nerovnováhy by vás rozmačkala na kosmický prach. Trvalo to léta, roky a roky… Byl jsem v nepoužitelném stohu let někde v hyperprostoru, a tíha jich všech spočívala na mně a ve mně, následovně a zároveň souběžně.

Probouzel jsem se velmi pomalu. Bolelo mě celé tělo a to bylo mučivě krásné, protože ta bolest byla pouze fyzická.

Začal jsem okamžitě zapomínat.

Závodní doktor vešel dovnitř a mrknul na mě. „Ahoj,“ pozdravil jsem.

„Ale, ale,“ zazářil. „Takže poletucha je zase s námi.“

„Jaká poletucha? Co se stalo? Kde to jsem?“

„Jsi na ošetřovně. Tys hochu pracoval se svým buldozerem tam na náspu a zničehonic sis vzal do hlavy, že budeš zároveň i lítat. Alespoň se to povídá. Já vím jen to, že okolo místa kde ta tvá mašina ležela, nebyla žádná stopa – nic v okruhu dvaceti metrů. Určitě jsi tam nedojel.“

„O čem to mluvíte?“

„To, synku, fakt nevím. Ale šel jsem se tam sám podívat. Ten buldozer tam ležel úplně na cucky a ty vedle něj, plíce narvané vlastními žebry. Nejmrtvější chlap, co jsem kdy viděl.“

„Nerozumím tomu. Viděl někdo, jak se to stalo? Zkoušíte mě…“

„Jen jeden tvrdí, že to viděl. Řidič náklaďáku, Portoričan. Neumí vůbec anglicky, ale přísahá na každého svatého v kalendáři, že se poté, co vyklopil náklad, ohlédl a uviděl tebe a dvacetitunový buldozer čtyřicet stop vysoko v povětří a potom, jak padá dolů!“

Zíral jsem: „Co je to za člověka?“

„Takový robustní chlapík. Kolem pětačtyřiceti. Silný jako býk a zdá se duševně zdravý.“

„Já ho znám,“ řekl jsem. „Fajn chlap.“ A najednou jsem šťastně vyhrkl: „Doktore – víte jak se jmenuje?“

„Ne, neptal jsem se. Bude to něco květnatého ve španělštině, řekl bych.“

„Ne, to nebude,“ odpověděl jsem. „Jmenuje se Kirkpatrick. Alonzo Padin de Kirkpatrick.“

Zasmál se: „Irové jsou úžasný národ. Spi už. Byl jsi v bezvědomí bezmála tři týdny.“

„Byl jsem v bezvědomí jedenáct let,“ podotkl jsem a cítil se pekelně hloupě, protože jsem nic takového říct nechtěl a netušil jsem, kde se mi to v hlavě vzalo.

KRYSAŘ

Ray Bradbury

Z vesmíru vypadal Mars jako měděný lampion, slabě svítící, stárnoucí a umírající. Jak se k němu jovišská loď blížila, podobal se stále víc velikému květu.

Marťan Kerac stál v nitru lodi a pozoroval, jak se ta nádherná bledá květina rozevírá, jako měkké plátky paměti. Téměř se bál podívat, nevěděl, jaké změny mohly v průběhu dvaceti let potkat jeho domovinu. Na první pohled vypadala stejně. Dotkly se jej prsty nostalgie a v očích ho pálila zvláštní vláha. Jak se však loď střemhlav řítila řídkou atmosférou, na tváři planety se objevily jizvy. V marťanské nížině se rozkládalo město – ornament z černobílých skvrn, spojujících se ve vyboulené idiotské oko. „Jovišská chátra,“ zaklel Kerac při pohledu dolů. „To je ale svinčík!“

Jeho tenké prsty se zaťaly a pavouci ruce sevřely stříbrnou flétnu, na kterou hrál a skládal své symfonie i lidové písně – jediné spojení s vlastní minulostí, s věhlasem skladatele a hudebníka. Kerac se roztřásl, jako by jím provanul vítr – proud nelibosti, strachu a zvláštního, hlubokého hněvu. Linie města se vynořovaly ostřeji a podrobněji. Město bylo hnusně neuspořádané, naznačovalo spíš úpadek než pokrok. Nikoho nenechávalo na pochybách, že je splácala neohrabaná opilecká ruka jovišských kolonizátorů. Spina těchto bleděmodrých bytostí z Jupiteru zcela odpovídala jejich povaze. Z nitra města vyrážely dálnice jako kovová tykadla směrem na jih, ke třem dalším jovišským městům; všechna byla stejně nesouměrná a na pohled nepříjemná jako první z nich.

Kerac se vztekal, zčásti sám na sebe, zčásti na malého nanicovatého Jovišana s modrou kůží a šikmýma očima, který stál vedle něj.

„Podívej se, co provedli!“ vykřikl.

„Miliony let bylo tohle údolí zelené a úrodné, s měkkým porostem. Rozervali je v honbě za minerály! Ty hory na jihu – byly tak pravidelné a krásné. Urvali jim vrcholy a rozryli úbočí! Takhle jste si naplánovali kolonizaci Marsu? Tohle se mi má při mém návratu z exilu líbit?“

Kerac zmlknul. Jovišan s blankytnou pletí, němý a malý v porovnání s neuvěřitelně vysokým a štíhlým hudebníkem, neříkal nic.

Vyhnancova tvář byla protkaná jemnou sítí čar. Byla to suchá, ptačí tvář, orlí tvář s bystrýma očima. Obklopovala jej neurčitá atmosféra tajemství a melancholie. A nyní shlížel do tváře deseti milionů mrtvých Marťanů. Volali na něj jediné: Žádali pomstu. To bylo vše.

„Tamhle,“ ukázal Kerac, „vidíš, jak tam řeka proudí z kopců?“

Jovišan stiskl odulé rty a neřekl nic. Exulant pokračoval: „Narodil jsem se kousek od pramene, tam, kde jsou hory zbarvené do nachová. Podívej se ale na něj teď! Je nadobro zničený dvaceti lety kouře, špíny a svinstva. Je z něho stoka!“

„Období zlaté horečky na Klondiku na Zemi bylo zrovna tak zlé,“ odsekl Jovišan, který poprvé za celou dobu otevřel ústa. „Tohle je stejná horečka, jen ve větším měřítku. Účel světí prostředky!“

Malá jovišská raketa rozryla přídí zem a přistála. Vstup se klouzavě otevřel. Pár vteřin – a Kerac poprvé po dvaceti letech vstoupil na marťanskou půdu. Byla to tatáž pórovitá, vlhce páchnoucí země, po které běhal jako dítě, nyní však zavalená odpadem, zjizvená a rozdrásaná tryskami, poskvrněná strojní naftou.

Kerac se na okamžik zastavil a rozhlédl se. Z audiosloupů vztyčených na různých místech přistávací plochy se linula hudba – křiklavé jovišské písně, disharmonické a chaotické. Pak se zaklením nakopl odhozenou láhev od utany; hlučně se odkutálela.

Opustili raketodrom a dostali se do města, do úzkých uliček prosycených hustým rybím pachem jovišského jídla. Z křivolakých průchodů se ozýval smích a řinčení rozbíjených sklenic. Sem tam doplňovala ohlušující hlomoz cizího města rána z pušky nesoucí smrt. Jovišan ukázal na ošumělé obydlí.

„Tamhle se vyspi.“

„Děkuji, nechci.“ Kerac se otočil na patě a vykročil směrem k okraji města, kde se na své cestě z fialkových kopců vinula říčka. „Jdu tam, kde se dá dýchat.“

Jovišan se nepohnul, aby jej následoval, ale zabručel: „Pokud se denně neohlásíš, Rada tě dá strčit pod zámek. Budu tě očekávat zítra, Marťane!“

„Pokud mne budete chtít najít, stačí jít podél řeky…“ Kerakův hlas se vytratil jako pták, letící padajícím soumrakem.

Kerac kráčel rychle, čelisti semknuté. Jeho duše byla naplněna bolestí. Ostrá světla jej pálila do očí. Jovišská hudba neustále vrzala z amplionů po celém městě. A jednou k jeho uším slabě dolehl i ženský smích.

Když dorazil k tichému toku, slunce už zapadalo. Poklekl, voda mu obtékala kolena a on se modlil ke hvězdám, aby mu nějaký plán pomohl všechno to skoncovat.

Voda ho studila do prstů, stejně chladná jako krev marťanského národa. Rasy, která raději spáchala sebevraždu, než by se dala pohltit a ovládnout přílivem kolonizátorů proudících z Jupiteru. Kerac vzpomněl na první průkopníky, na svou vyvražděnou rodinu, zneuctěnou zemi. Modlil se ještě vroucněji.

„Kame, dej mi sílu,“ žádal. „Dej mi sílu.“

Když zanechal rozlehlé město za sebou, vykračoval si s novou silou v nohách. Naplnila jej radost a na rty se mu drala píseň. Pozvedl svou stříbrnou Píšťalu a zahrál svou melodii kopcům. Kopce ji měkce zopakovaly.

Vyšly hvězdy, pramen po jeho boku šeptal a zurčel přes oblázky. Dvacet let zmizelo jako závoj z mlhy. Všechno bylo znovu pokojné. Neexistovala žádná těžba, nic než noc a krása.

Otočil se, aby se podíval na jovišské město a jeho světla, příšeru s milionem očí, která hyzdila krajinu. Jiná hudba přerušila píseň na jeho rtech. Hudba z audiosloupů ve městě, vysílaná tak hlasitě, že ji nabral východní vítr a nesl do kopců.

Kerac spolkl nadávku a znovu vyrazil. Ta šílená hudba se mu pověsila na paty. Nedá se jí snad uniknout?

Vítr se změnil. Jovišská hudba utichla a Kerac vzdychl úlevou. Nebude to trvat dlouho, pomyslel si. Přijel domů zemřít. Je starý. Jovišští vědci ukončili jeho fyzický i psychologický rozbor a nyní jej poslali zpět na jeho mrtvou planetu. Moc dobře vědí, že sám jim nemůže ublížit. Je posledním příslušníkem Zlaté rasy.

Ale co bytosti v horách, rozsáhlé bezejmenné hordy amorfních entit s dunivým hlasem, které obývaly jeskyně na Marsu? Byly stejně nemilosrdně vyhubeny jako mocná Zlatá rasa?

Temné plémě nespáchalo sebevraždu, tím si byl Kerac jistý. A trvalo by dlouho, vyhnat je všechny z milionu jeskyní. Rozhořela se v něm slabá jiskřička naděje.

Za mdle osvětleným pásem pouště leželo bezútěšně mrtvé marťanské Kamovo město. Letité věže strnulého města se tyčily v řídkém vzduchu, kolem nich se rozkládaly obrovité symetricky uspořádané cesty a zahrady jako nepoužívané perutě nádherného ptáka, navždy nehybného, ptáka, jenž více neožije a už nikdy nevzletí.

Není tomu tak dávno, co tohle město dýchalo, rodilo miliony Marťanů, vinulo je do plenek, vychovávalo je, obohacovalo, rozdávalo jim štěstí po staletí idylické existence.

Kerac pohladil svou Píšťalu, nástroj, který mu po celou dobu jeho dlouhého vyhnanství na Jupiteru dodával útěchy.

Nepřítomně zíral. Z Kamova města vzlétlo veliké hejno tvorů – řada vysoko letících bílých ptáků; s pronikavým zpěvem tisíců hrdel se dotýkali hvězd. Opakovali znovu a znovu svou píseň, stále dokola, a ta se pozvolna vytrácela, vytrácela a vytrácela, až zaznívala pouhá ozvěna, tiché zakončení.

Ptáci letěli pryč přes ohavné jovišské ulice a dál za obzor, odkud o mnoho hodin později vyjde slunce.

Najednou ke Kerakovým uším dolehl hluboký rachot. Hřmění začalo právě ve chvíli, kdy ohromní ptáci z Kamova města mizeli ve výšce se svou písní, a dosáhlo vrcholu, když v dálce klesali k zemi. Nyní rachot slábl, ale už předtím si Kerac uvědomil, co to znamená.

Když se ptáci se zpěvem blížili, rachot je těsně následoval. Ten tlumený hřmot vycházel ze země, z tmavých horských jeskyní. Věděl, co jej působí: Temné plémě! Hluboko v jeskyních stále ještě přežívá. Zvedla se v něm vlna euforie. Marťané stále existují, přestože to jsou jen omezení neforemní Temní. Kerac má spojence!

Když se blížil k jeskyním Temných, neměl Kerac žádný plán. Kráčel zvolna mezi strmými stěnami, tyčícími se sto padesát metrů k nebi, jako by procházel městem žulových náhrobků. Všechno bylo ponořeno do sametového ticha, jen jeho nohy lehce dusaly po skále.

Zastavil se, vzrušený, ale i trochu vystrašený. Přímo před ním něco zašustilo. Objevila se tmavá silueta. Na Keraka upřeně hleděly nazelenalé oči. Tmou proniklo hluboké hrdelní zavrčení.

Tvor se zvolna pohnul, jako těžkopádná napůl lidská měňavka, živočišná ebenově černá masa – karikatura člověka. Postavilo se to na zadní černočerné nohy a hmatalo před sebou otylýma tmavýma rukama s tlustými hladovými prsty. Otevřelo to široká bezertá ústa a zachrčelo.

Kerac couvaje klopýtl a upadl, hrudník sevřený strachem jako ve svěráku. Jeho prsty hledaly stříbrnou flétnu. Ale k ústům ji nedonesl. Co je platná hudba proti takové hrůze?

Pokusil se na tvora promluvit.

„Příteli,“ vyslovil měkce. „Jsme bratři. Znectili nás lidé z jiné hvězdy.“ Odmlčel se a pak opakoval: „Jsme bratři.“

Nelidský tvor se zakolébal. Obě nohy na pevné skále slizce mlaskly ve strašlivé nápodobě chůze. Cosi podobného paži se kroutilo směrem ke Kerakovi.

„Pomůžete mi?“ prosil Kerac. „Jovišské bestie se ženou na vás. Berou vám vaše bohatství, znečisťují váš prostor. Brzy vás odsud přijdou vyhnat. Ale než to stačí udělat, pomozte mi.“

Stvoření zavrčelo a otočilo se. Z jeskyní zaryčel v odpověď tucet hlasů. Kerac o pár kroků ustoupil.

„Jsme bratři, což to nechápete? Máme povinnost, musíme splnit úkol. Pomozte mi nyní jednat.“

Burácející proud hlasů se dral z hloubi jeskyní. Nad hlavou jim přeletěla skupinka zpívajících ptáků z Kamova města. A s nimi se Temní dali do uširvoucího řevu. Stovky bytostí se zmítaly, klopýtaly, motaly a hledaly cestu ven z těsných chodeb.

Kerac sebou trhl, když se na něj upřela tisícovka zelených očí. Srdce mu bilo pocitem porážky, zlostí a beznadějí. Blížili se k němu. Dal se na útěk.

Běžel až k místu, kde se stěny rozevíraly. Tam se zastavil. Temní dál nešli. Nikdy nepřekročili tuto hranici.

Nikdy. Jen jejich hlasy se přes ni přenesly – zhoubné, mrazivé, hrozící.

I tentokrát vzdali krátké pronásledování a vrátili se do svých jeskyní. Noc byla tichá, jako vzdálené hvězdy podobné špendlíkovým hlavičkám. Jupiter se na nebi zlomyslně radoval.

Unavený Kerac se vrátil po vlastních stopách podél třpytící se říčky do jovišského města; držení těla, každý jeho krok, slovo i myšlenka vyjadřovaly nejhlubší zoufalství…

„Hej!“

Kerac pokračoval v chůzi po úzké pěšině.

„Hej! Ty!“ Obrovský a dlouhoruký Jovišan se vypotácel z ostrého rudého světla utanové nálevny.

Kerac šel dál.

„Hej!“

Chlap se po Kerakovi natáhl, chytil ho a povalil na zem.

„Když s tebou mluvím, tak poslouchej,“ zavrčel na něj. Byl ohromný, oteklý, páchnoucí tabákem oama a utanou, kořalkou, co zatemňuje mozek.

Kerac se pokusil vydrápat znovu na nohy, avšak mužova těžká bota jej srazila zpět. Zarudlá tvář se zašklebila.

„Ty jseš ten Marťan?“

Kerac přikývl, aby se vyvaroval dalšího kopnutí pohotové boty. „Vždyť jsem si to myslel.“ Jovišan se opile zachechtal. „A teď, Marťane, budeš dělat zábavu. Podle mýho gusta.“

Kerac na něho úkosem pohlédl. Kolem se shromažďoval dav. Jovišan se obrátil k zástupu: „To je ten Marťan, ten muzikant, co jsme o něm slyšeli.“

Dav zašuměl. Někdo poznamenal: „Tak tohle je ten Marťan? U Jobarových zubů, to je ale třasořitka.“

První mluvčí, poté co si z láhve řádně přihnul utany, pokračoval: „Tenhle fidlal nám teď zahraje. Odveďte ho dovnitř.“

Něčí ruka ho postrčila. Kerac zaprotestoval a klopýtl. Vyletěla pěst a zasáhla jej do úst. Čísi prsty se do něj bolestivě zaryly. Horká zpocená těla ho nacpala do utanové krčmy planoucí bolestivě ostrým rudým světlem lamp, se vzduchem zahuštěným kouřem z oamových cigaret.

Stěny byly natřené příšernou žlutou barvou a nízký strop křiklavě pomalovaný stovkami rozličných děsivých výjevů – celek vzbuzoval téměř okamžitě dojem opilosti.

Jovišský vůdce zvedl Keraka za límec a hodil ho do nízkého křesla. „Tady si dřepni,“ ukázal prstem a poručil: „A teď hraj.“

Před Kerakem se ocitl zvláštní, složitý jovišský hudební nástroj – jakási šílená obdoba starodávných varhan.

Bezmocně pokrčil rameny: „To nepůjde. Neumím to.“

Obrovitý Jovišan se zamračil: „Když já, Brondar, poručím někomu hrát –“

„Je to suchar,“ vyjekl kdosi. „Dejte mu čouda. Dejte mu hltnout utany.“

„Uá! Uá!“ souhlasili stupidně ostatní.

Brondar se otočil. „Nalej mu, Nare. Já to platím.“

Nar hbitě vytáhl láhev utany a nabídl Kerakovi. Ten odmítl.

Abnormálně malý, podvyživený Jovišan Nar se zatvářil poťouchle. Jeho modrý kostnatý obličej se celý kroutil.

„Tys mně dal košem?“

„Já nepiju.“

„Jo tak ty nepiješ! Hele, Marťane, když Nar vyrukuje s utanou, tak vočekává, že se bude pít.“ Na Kerakovy rty narazila sklenice. „Chlastej. Jinak tu sklenici sežereš.“

Kerac stáhl rty do pevné, tvrdé linky. Celé jeho tělo se zachvělo odporem.

„Koukej to vypít!“ zařval muž jménem Brondar.

Nar se rozzuřil, odtáhl ruku a chrstnul kořalku Kerakovi do obličeje. Dav pochvalně zahučel. Nar se vztekle odpotácel a zanechal Marťana, aby si osušil tvář cípem pláště.

„A teď,“ poroučel Brondar, „budeš hrát. Jináč budeme muset –“

Kerac se ovládl. Tiše sáhl do svého pláště a vytáhl Píšťalu. „Umím hrát pouze na tohle,“ řekl.

„Cože?“ ozval se řev. „Na píšťalku?“

„Uá! Uá!“ Překřičeli ostatní Brondara. „Ať hraje. Chceme to slyšet.“

Brondar se zaškaredil. Nakonec se ale usadil k nízkému stolu a zahřměl: „Tak hraj!“

A Kerac hrál. Hrál až do vyčerpání. Znovu a znovu jej nutili, aby pokračoval. Jednou mu Brondar dokonce vypálil z elektropistole pod nohy a donutil jej tančit a hrát současně.

Neodpočinul si dřív, než na východě konečně začalo svítat. Kuřácké doupě bylo prakticky prázdné. Na podlaze se válely nedopalky z oamových cigaret. Jovišané chrápali schoulení po koutech. Nar visel přes zábradlí a Brondar, stále ještě chabě vzhůru, škytl a zaklel směrem k divoce vybarvenému stropu.

V té chvíli hejno ptáků Kamova města vylétlo zpoza hor a namířilo přes jovišské město k vycházejícímu slunci. Zpívali svou píseň, hlasitě, sladce, vytrvale. V odpověď okamžitě následovalo slabé hřmění.

Kerac dostal nápad, osvítila jej náhlá myšlenka. Naslouchal. Jeho Píšťala zazvonila o podlahu. Sehnul se, aby ji sebral, zastavil se, tak zvláštně se na ni zadíval a oči se mu rozšířily. Poté pohlédl na Brondara, který se vrtěl a něco si chraplavým hlasem mumlal.

„C-c-c-co je to?“ blábolil Brondar. „Ten zvuk?“

„Ptáci,“ zašeptal Nar. „Ptáci Kamova města.“

„Ou, ou.“ Brondar zatřepal svou přihlouplou hlavou. „Myslím to druhý, ten jinej zvuk.“

„Marsotřesení,“ zahučel Nar, a pomalu se zvedal. „Posunující se geologický vrstvy v horách.“

Kerac poskočil s Píšťalou v rukou a v hlavě mu kvetl plán. Tihle ignorantští Jovišané dokonce ani nevědí, že v horách žije Temné plémě.

A ptáci Kamova města se stali součástí kolosálního plánu, který Kerac najednou rozvinul.

Brondar se zakymácel a vstal, zarudlý obličej stažený jako v křeči. „Uáá. Kampak, Marťane?“

Zatarasil mu cestu ke dveřím.

V zoufalství sáhl Kerac po prázdném džbánku od utany a vší silou jím udeřil Brondara do lebky.

Přestal mu bránit v cestě.

Když tudy šel Kerac v noci poprvé, nebyly malované cedule vidět. Stály však bezmála každých sto metrů, jejich černá písmena sálala v ranním slunci:

NEBEZPEČÍ! MARSOTŘESENÍ POSUNY VRSTEV

A menším písmem pod tím stálo: „Každý zaměstnanec Jovišské minerální společnosti přistižený za touto hranicí bude okamžitě propuštěn.“

Kerac tam stál dlouho. Slunce se opíralo do jeho vysokého těla. Kopce nebyly daleko a také se pekly v ranní výhni. Říčka se třpytila jako milion lesklých čepelí. Kerac se snažil poskládat kousky skládačky, které v jovišském městě posbíral.

Temné plémě v horách přežilo nedotčeno. Jovišští dělníci měli zvuk přicházející z hor za „marsotřesení“. Nabízelo se jediné vysvětlení. Na jihu probíhají velké důlní práce. Jižní hory už jsou od Temných zcela vyčištěny. Tyto severní hřebeny budou brzy vyklizeny také, jen co budou Jovišané připraveni započít zde s pracemi.

Do té doby se vedení rozhodlo, že co řadový dělník neví, to mu neublíží. Takže Temné plémě zůstalo utajeno. Kdyby dělníci o této hrozbě věděli, mnoho by jich okamžitě vzalo nohy na ramena. Je to pověrčivá parta, tihle Jovišané.

Jenže Temní žádnou skutečnou hrozbou nejsou. Nemají mozek na to, aby zorganizovali útok. Zabíjejí se navzájem. Ani inteligentní muž jako Kerac není schopen je zorganizovat. Jovišská Rada to ví, jinak by mu nikdy nepovolila návrat.

Kerac spěchal v úmorném vedru dál.

Na vrcholu hory bylo chladněji. Ze svého místa mohl pohledem obsáhnout obě města: to starodávné i to nové. Z jihu přicházel zvuk rypadel pracujících ve Žlutých horách.

Kerac trpělivě čekal, až Kamovi ptáci přeletí jeskyně a ozve se hřmící odpověď „marsotřesení“.

Když ptáci zmizeli, Kerac se sebevědomým úsměvem zvedl Píšťalu a zahrál stejné tóny jako ty, které ptáci sesílali z nebe – deset tónů krátkých a žalostných. Pak šest líbezných akordů a poté hlubší a naléhavější poselství. Znovu, stále dokola pískal melodii vánku.

Hory píseň zachytily. Byla však slabá, jako pohasínající jitřní hvězda.

Temné plémě odpovědělo, země se zachvěla. Kerac však věděl, že na nenáviděné slunce se vylézt neodváží.

Slyšeli jeho píseň; dráždila je. To bylo dobré. Bude cvičit, naslouchat ptákům Kamova města znovu a znovu, vštěpovat si jejich melodii do paměti, snažit se, aby jeho hra byla výraznější, naléhavější. A pak, až přijde noc…

Když se zešeřilo, stoupl si Kerac blíž k úpatí hory. Hrál. Předával píseň vánku, který foukal dole mezi břidlicově šedými stěnami směrem k děrám, ve kterých se krčily bytosti a zíraly na něj.

Tvorové hudbu vyslyšeli, nutila je k pohybu. Těžkopádně vylézali ven, vlhkýma nohama pleskali po skále, primitivně gestikulovali a vydávali chrčivé zvuky.

Kerac se rozběhl k dalšímu místu. Stvoření se venku pomalu rojila, zhypnotizovaná melodií nesenou větrem nad úzkými roklemi a nízkými útesy.

„Pojďte, bratři!“ zvolal Kerac divoce. „Pojďte. Zabijte Jovišany.“ Hrál tu pekelnou melodii. Stoupala ke hvězdám a otřásala jimi na jejich oběžných drahách.

Kerac postupoval po svažujícím se úpatí a vzrušená tlupa obezřetně následovala jeho píseň. Ale najednou se od jovišského města přihnal silný vichr, nesoucí jinou hudbu. Jovišskou hudbu, k šílenství přivádějící dusivou kakofonii.

Pohltila Kerakovu uboze slabou píseň, udeřila do Temných hlučnými pěstmi a zahnala je s kňučením na útěk zpět do jeskyní, zpátky do hor, zpátky do šera podsvětí.

Kerac, umlčen a poražený, stál v ryku otřesné jovišské hudby, jež požírala i vzduch, který dýchal. Linula se z tyčících se audiosloupů města, nesla se s východním větrem, násobila ozvěnou, dožadovala se pozornosti. Vymáhala si ji a pozornosti se jí dostávalo.

Kerac odložil Píšťalu, úzkou tvář poznamenanou porážkou. Jeho poslední naděje, jeho jediný plán zničil východní vítr a jovišská hudba.

Chvíli tam stál, vítr mu nadouval plášť a do tváře vmetl prach.

Vítr.

Vítr!

Kerac se otočil, plný radosti z nového řešení, které mu vnukl vítr. Rozběhl se, skákal ze skály na skálu, bojoval s větrem a naposledy se vracel do města Jovišanů.

Spěchal úzkými uličkami a přemýšlel o svém úkolu. Nebylo možné jej splnit nějakou přímou, drastickou akcí. Je nutný klidnější psychologický přístup, který nevyvolá podezření dřív, než už bude pozdě.

Neohrabané těžařské vozidlo o dvaceti kolech se sykotem zastavilo na ulici. Na Keraka se z něj vyhrnula hora svalů a hlasitě zahulákala: „Houá, Marťane!“

Byl to Brondar, vracející se z práce v jižních horách. Dneska se ale usmíval.

Jeho obrovitá modrá paže se napřáhla a chytila Keraka za halenu. „Hledal jsem tě od tý doby, cos dneska ráno zdrhnul. Potřebuju tebe a tu tvou píšťalu. Jdeme.“

Vykročil neuspořádanou uličkou a táhl Keraka za sebou.

„Pusť mě,“ žádal Kerac zlostně. „Jsem pod ochranou jovišské vlády.“

„Pod vochranou?“ strašlivý chraplavý smích zvrásnil Brondarovu tvář, modrou, jako by byla plná podlitin. „Vlády, jo? Tady není žádná vláda. Dělej,“ strčil Keraka do polotmy před sebou.

„Vyděláme spolu prachy, Marťane,“ prohlásil. „Potom, cos dneska práskl do bot, přišel do utanovýho doupěte nějaký papaláš z hlavního vysílání. Řek jsem mu o tvý hudbě. Zajímá ho to. Hledá někoho takovýho, jako Jseš ty. Teď jsem tě znova našel a budu po tom rozhlasovým učedníkovi chtít pěknej balík za to, že jsem objevil tebe a tvou píšťalu! Zahni sem.“

Smýkl Kerakem kolem rohu na náměstíčko, uprostřed něhož stála žlutá budova s nápisem AUDIO, vyvedeným na střeše velikými jovišskými klikyháky.

Vystoupali po schodech nahoru a prošli dveřmi. Uvnitř sedělo u konferenčního stolu šest Jovišanů, každý měl po ruce láhev utany a mezi kobaltově modrými rty oamovou cigaretu. Ošklivé obličeje se k němu obrátily. Podle jejích vycpaných uniforem poznal, že tito muži jsou nejvyššími představiteli místní vlády. To oni jsou zodpovědní za zničení Marsu.

Muž v čele stolu vyskočil. „Brondare,“ vyštěkl, „přerušuješ konferenci. Co se děje?“

Brondar postrčil Keraka před sebe, zamával velikou tlapou na shromáždění a oznamoval: „Von neutekl, Grannde. Zahraje vám, jak jsem slíbil. A vy mi pěkně zaplatíte za to, že jsem ho našel.“

Drobný Jovišan jménem Grannd rychle popošel ke Kerakovi, malá tmavá očka jen kmitala po Marťanově zahalené postavě.

„Ty jsi ten Marťan,“ konstatoval. „Doslechl jsem se o tobě z Jupiteru, když jsi ještě byl ve vyhnanství. Tam sis dělal, co tě napadlo. Tady, kde je míň zákonů a víc předsudku, se budeš chovat, jak si budeme přát my. Říkají, že jsi dobrý. To ale posoudím já, Grannd. Hraj.“

Kerac pohlédl na Grannda – věděl, že vede audiocentrum, budovu, odkud vychází veškeré vysílání proudící prostřednictvím audiosloupů do celého města.

Takže, pokud Kerac rozehraje karty správně, budou se Jovišané podílet na vlastním zničení.

Příštích pár minut bude rozhodujících, příští hodina bude znamenat buď úspěch, nebo selhání celého plánu. Kerac měl trochu strach, poněvadž jeho veliká příležitost přišla tak záhy.

Usadil se a chvíli předstíral melancholické zadumání. Pak vzal svou Píšťalu a začal hrát.

Hudba byla tak tichá, tak smutná a tak nádherná, že i kouř z oamy se přestal převalovat v místnosti a zastavil se ve vzduchu.

Jovišští šikmoocí státní úředníci, usazení v rozličných pozicích nad svou oamou a utanou byli tím kouzlem dočista uchváceni. Tahle hudba je hypnotizovala. Každý tón se dotýkal uší a ty se dožadovaly dalších. Byla to ona melancholická píseň Kamových ptáků, jen pomalejší a tesknější, než kdy jindy.

Když Kerac skončil, začal ji hrát znovu, poněvadž nastalé ticho bylo pro vybičované nervy nesnesitelné. Zahrál ji znovu a o něco rychleji. V místnosti bylo hrobové ticho. I na Brondara to udělalo dojem; mlčel.

Když Kerac dohrál podruhé, neodměnili ho žádným potleskem. Ve vesmíru existují věci tak úžasné, že se neoceňují hlukem, nýbrž velebným tichem. Bylo by to jako vykřiknout „Bravo!“ uprostřed vznešené mše v kostele nebo tleskat při spatření úžasné spirálové mlhoviny.

Pak nastalo ticho.

Brondar se nepokojně zavrtěl, jako by si poprvé v životě vážil krásy a cítil se kvůli tomu nesvůj. Konečně zaklel a zapálil si oamovou cigaretu.

Pět úředníků se probralo z transu, neklidně si mezi sebou šuškali, kouřili; pozvedli a vyprázdnili své číše s kořalkou.

Grannd usrkl své utany a zamyslel se. Obrátil se k ostatním. Přikývli. Grannd se otočil na Keraka.

„Zopakuješ to, abych mohl pořídit audiozáznam.“

Kerac potlačil úsměv, který se mu dra! na rty. Grannd pokračoval: „Podařilo se ti to. Měl bys být polichocen, že já, Grannd, jsem tak pravil.“ Jeho řeč byla stejně úsečná, jak krátká byla jeho postava. Z toho muže čišela ješitnost. Očekával okamžité díky.

Kerac dumal, schválně si dával načas. Nechtěl, aby to vypadalo, že spolupracuje příliš horlivě.

„Já nevím,“ odvětil pomalu. „Dřív jsem jakékoli nahrávání odmítal.“

Grannd po něm loupl očima: „Ale uděláš to. Pro mě. Okamžitě.“

„Proč?“

„Proč?“ Grannd nafoukl modré tváře. „Já, Grannd, budu tvou hudbu vysílat na Jupiter, představím ji prostřednictvím audiosloupů celému Marsu. Možná i Zemi. Složíš symfonii. Bude to vynášet.“ Jeho hlas byl příkrý. „Pojď. Uděláme zvukové zkoušky. Když budou přijatelné, podepíšeme smlouvu.“

Grannd se vydal ke dveřím vedoucím do zvukově izolované místnosti, předpokládaje, že Kerac ho následuje. Jenže ho nenásledoval.

Brondar ho musel donutit násilím.

Kerac tam stál před řadou složitých akustických nástrojů. Grannd klel nad neméně složitými přístroji v nahrávacím boxu. Jovišští úředníci seděli v prosklené kabině a pozorovali je. Brondar s vidinou balíku peněz postával opodál.

Nastavili zvukový nosič. Grannd zvedl pohled. „Jakmile ti dám znamení, začneš hrát. Připraven? Ticho tedy.“

Chvíle ticha. Pak znamení.

Kerac hrál jako nikdy předtím. Hrál onu píseň zvolna a pak, pokaždé když ji opakoval, rychleji a rychleji, výš, pronikavěji. Přehrál ji osmkrát, zněla čím dál naléhavěji.

Při osmém opakováni byla téměř neslyšitelná, avšak hrozivě, strašlivě mocná.

„Dobře!“ Grannd vypnul nahrávání. „Máš talent. Tohle ti vynese spoustu peněz.“

Keraka to pobavilo: „Co je na mé hudbě tak zvláštního, že vás tolik zajímá?“

„Zajímá?“ Grannd si poklepal na hruď. „Něco to se mnou dělá – tady.“

„Ale bude se to líbit ostatním? Třeba dělníkům?“

„Viděl jsi, jak to působí na chlapy, co pijí utanu a kouří oamu. Jestli se to líbí jim, bude se to líbit všem.“

„Já ale přece jen pochybuji. Nevěřím tomu.“

To Grannda strašlivě rozzlobilo. „Dokážu ti to.“ Sebral kotouč s páskou, vsunul jej do jiného přístroje a navolil nastavení. „Sloupy s ampliony máme v každé ulici ve městě.“

„Ano, několikrát jsem si jich všiml.“

„Pustím tvou hudbu okamžitě do všech těch amplionů, dokážu tvé nadání tím, že tě nabídnu dělníkům a všem ostatním.“

„Ale nezapomeň,“ vložil se do toho Brondar, „že jsem ho vobjevil já.“

Grannd stiskl knoflík, kotouč se záznamem se začal otáčet. „Kdybys chtěl,“ řekl, „můžeš vyjít ven a poslechnout si to z audiosloupů na ulici.“

Kerac přikývl a vydal se ke dveřím, Brondar za ním. Na nočním vzduchu se zastavil a usmál se. Otočil se k Brondarovi: „Půjdeme si to poslechnout do utanového baru?“ zeptal se.

Brondar se zasmál a kývl.

Kerac cítil, jak mu vánek nadouvá plášť. „Výborně. Výborně,“ pronesl, když se dali na cestu. „Dnes v noci fouká silný vítr od východu. Vítr od východu.“

Té noci zněla hudba z amplionu jinak. Byla to tatáž melodie, kterou hrál Kerac slabě v kopcích, nyní však monstrózně zesílená. Přicházela z jovišského města. Východní vítr ji uchopil, hnal ji přes vrchy jako stádo kobylek a jako rozlehlý hypnotizující závoj nechal sklouznout na tmavé jeskyně.

Za pět minut ožily stezky, rokle, kopce i vrcholky hor plížící se tekoucí masou amébovitých postav, které se dole slézaly do ohromného proudu. Proud překročil řeku, s mlaskáním se šinul kolem dálnice, vábený hudbou. Temné plémě však nebylo jediné, koho hudba očarovala. Každý Jovišan ve městě stál jako solný sloup a naslouchal podmanivé kráse těch tónů.

Marsotřesení sestupovalo z kopců s čím dál větším lomozem. Hudba vřískala výš a rychleji, šíleně, vysílala nočním vzduchem úder za úderem.

Kerac stál blízko zadního východu utanové krčmy s Brondarem po boku. Jak se Temní blížili, jakýsi instinkt jim velel utišit se – marsotřesení ustávalo.

Celé město strnulo bez hnutí, až na náhlé rychlé pleskání cizích nohou v úzkých uličkách na předměstí.

Kerac vyčkával, připraven okamžitě uprchnout.

Nar, majitel kuřáckého brlohu, byl zaměstnán plněním karafy utanou a v transu naslouchal hudbě a zvukům z hor. „Marsotřesení,“ zavrčel.

Dveře kuřáckého doupěte se rozletěly. Ve vchodu se nejasně rýsovaly tmavé beztvaré bytosti se zelenýma očima. Na okamžik tomu nikdo nevěřil. V té chvíli se Kerac tiše vytratil zadním východem.

Nar vzhlédl od svých karaf, modré čelo zamračené. „Oá!“ zařval vztekle.

„Co to má být?“

Tři stoly se převrátily. Šest modrých rukou sáhlo po pistolích. Dva muži omdleli. Dvacet karaf spadlo na zem, rozkutálelo se v bláznivých kruzích a z jejich hrdel vytékala utana. Brondar vytáhl svou elektropistoli a vypálil.

Temné bytosti se hrnuly dovnitř vstříc kulkám. Kulky jsou proti černé kaši k ničemu. Elektropistole byly neúčinné. Tvorové se s mlaskáním sunuli kupředu, nezranění. Byli hladoví, pořádně vyhladovělí.

Brali si, co chtěli.

Prchající Kerac zahnul do boční ulice, zastavil se a lapal po dechu. Skrčený těžce oddychoval a potil se. Zaplavil jej božský klid. Rozčilení bylo pryč, strach tentam. Cítil se trošičku opilý mocí. Bude pokračovat do dalších jovišských měst v rozlehlých modravých údolích na druhé straně Marsu.

Vítr slabě přinášel hlasy – chladným vzduchem letěla celá řada výkřiků. Ozvěny výstřelů. Ozývalo se jich na tisíce. Tlumené kroky pleskaly uličkou v jeho blízkosti. Přitisknutý ke zdi Kerac zjistil, že únikovou cestu má odříznutou. Přesto neměl strach. Svou práci dovedl do konce. Teď už není možné Temné zastavit. Budou pokračovat dál bez něho.

Klopýtající Jovišané běželi s nářkem kolem něj. Srazili se s vlnou valící se dolů ulicí. Zastavili se kousek za místem, kde ležel Kerac, a ocitli se v sevření, drceni a navěky umlčováni nespočtem temných bytostí!

Kerac se zaklonil, vzal svou Píšťalu a přiložil ji ke rtům.

Oči mu triumfálně zářily.

Život v tomto gigantickém městě podobném chobotnici odumíral. Chapadla jedno po druhém uvadala, obří žluté oči světel mrkaly a bledly, hasly a za sebou zanechávaly černou tmu. Dokonce i hudbu černá přílivová vlna umlčela.

Kerac pokračoval ve hře, dokud neucítil tlak tmavých těl; tlusté hladové prsty se mu sápaly po Píšťale, po plášti, po hrdle…

KOLUMBUS BYL PITOMEC

Robert Heinlein

„Já rád zapiju dobrý obchod.“ Tlustý muž vesele zesílil hlas, aby překřičel hekající ventilátor. „Dopijte, profesore, jsem o dva drinky před vámi.“

Vzhlédl od stolu ve chvíli, kdy se dveře výtahu naproti rozevřely. Do chladné temnoty baru vstoupil muž. Zastavil se a mžoural, jako by byl ještě oslněn pustinou venku.

„Hej, Frede – Frede Nolane,“ zahalekal tlouštík. „Pojď k nám!“ Otočil se ke svému hostu: „Chlapík, se kterým jsem se seznámil v New Yorku. Si sedni, Frede. Podej ruku profesorovi Applebymu, je hlavním technikem hvězdného korábu Pegasos – nebo spíš bude, až loď dostaví.

Právě jsem profesorovi prodal zásilku mizerné oceli na tu jeho plechovku. Napij se na to.“

„Rád, pane Barnesi,“ souhlasil Nolan. „Už jsem se s doktorem Applebym setkal. Obchodně – v Climax Instrument Company.“

„Co?“

„Climax nám dodává jemnou mechaniku,“ vysvětlil Appleby.

Barnes se zatvářil překvapeně a pak se zašklebil: „Takže jednou dokola na můj účet. Myslel jsem, že Fred je někdo z vlády nebo jeden z těch vašich vědátorských poskoků. Co si dáš, Frede? Starosvětskou? Pro vás to samé profesore?“

„Jasně. Ale prosím vás, neříkejte mi ‚profesore‘. Nejsem profesor a připadám si pak jako kmet. Jsem stále ještě mladý.

„To bych řekl, že jste – doktůrku. Pete! Dvě starosvětské a další dvojitý manhattan! Asi jsem si představoval vědce jako z kresleného příběhu, s dlouhými bílými vousy. Ale od chvíle, kdy jsem vás potkal, mi nejde do hlavy jedna věc.“

„A to?“

„No, ve svém věku se zahrabete na tomhle bohem zapomenutém místě –“

„Pegasa nemůžeme stavět na Long Islandu,“ podotkl Appleby, „a tohle je pro start ideální místo.“

„Jo, jistě, ale v tom to není. Jde o – víte, já prodávám ocel. Vy chcete zvláštní slitinu na stavbu hvězdného korábu. Já vám ji prodám. Ale to je jedno, teď už se nejedná o obchod. Proč to vlastně chcete udělat? K čemu se snažit dostat se na Proximu Centauri nebo jakoukoli jinou hvězdu?“

Appleby vypadal pobaveně. „To se nedá vysvětlit. Proč se lidé snaží vylézt na Mount Everest? Co táhlo Pearyho na severní pól? Proč Kolumbus donutil královnu, aby zastavila své šperky? Ještě nikdo nikdy nebyl na Proximě Centauri – a tak tam letíme my.“

Barnes se obrátil k Nolanovi: „Ty to chápeš, Frede?“

Nolan pokrčil rameny: „Já prodávám jemnou mechaniku. Někteří lidé pěstují chryzantémy, jiní staví hvězdné koráby. Já prodávám mechaniku.“

Barnesova přátelská tvář vypadala rozpačitě. „No –“ Číšník jim přinesl pití. „Hele, Pete,“ oslovil ho Barnes, „řekni mi něco. Zúčastnil by ses Pegasovy expedice, kdybys mohl?“

„Ani náhodou.“

„Proč ne?“

„Mně se líbí tady.“

Doktor Appleby přikývl: „Tady máš odpověď, Barnesi. Někdo toho kolumbovského ducha má a někdo nemá.“

„O Kolumbovi se mluví moc pěkně,“ trval na svém Barnes, „jenomže Kolumbus předpokládal, že se vrátí. Vy to nepředpokládáte – řekl jste mi, že to bude trvat šedesát let. No a vy možná ani nebudete tak dlouho naživu.“

„To ne, ale naše děti budou. A naše vnoučata se vrátí.“

„Ale – hele, nejste snad ženatý?“

„Jistěže jsem. Expedice se účastní pouze rodinně založené osoby. Je to dvou– až třígenerační projekt. To vy víte.“ Vytáhl náprsní tašku. „Tohle je má paní s Dianě. Dcerce je tři a půl.“

„Je to hezké dítě,“ pronesl Barnes střízlivě a předal podobenku Nolanovi, který se usmál a vrátil ji zpátky Applebymu. Barnes pokračoval: „A co s ní bude?“

„Letíš námi, přirozeně. Přece byste nechtěl, aby skončila v sirotčinci, že ne?“

„To ne, ale –“ Barnes do sebe hodil zbytek nápoje. „Prostě to nechápu,“ přiznal. „Kdosi dá ještě něco k pití?“

„Já ne, dekuji,“ zdvořile odmítl Appleby, dopil mnohem pomaleji svou sklenici a vstal. „Musím domů. To víte, rodina,“ usmál se.

Barnes se ho nesnažil zdržet. Popřál mu dobrou noc a díval se, jak odchází.

„Řada je na mně,“ promluvil Nolan. „Totéž?“

„Co? Jo, jasně.“ Barnes vstal. „Pojďme k baru, Frede, tam můžeme pít jaksepatří. Potřebuju jich aspoň šest.“

„Dobře,“ souhlasil Nolan už vstoje. „V čem je problém?“

„Problém? Viděls tu fotku?“

„No a?“

„No, co si o tom myslíš ty? Já jsem taky obchodník, Frede. Prodávám ocel. Je jedno, k čemu ji chce zákazník použít, já mu ji prostě prodám. Prodal bych člověku provaz na oběšení. Ale miluju děti. Nemůžu snést pomyšlení, že se ten roztomilý capart zúčastní té – té šílené expedice!“

„Proč ne? S rodiči jí bude nejlíp. Ocelové paluby pro ni budou to samé jako pro ostatní děti chodníky.“

„Ale koukni, Frede. Nemyslíš si snad bláhově, že se jim to podaří, že ne?“

„Třeba jo.“

„Ne, nepodaří. Jsou bez šance. Vím to. Probíral jsem to s našimi techniky, než jsem odešel z kanceláře. Je devět možností z deseti, že shoří při startu. To je to nejlepší, co je může potkat. I kdyby se dostali ze sluneční soustavy, což moc pravděpodobné není, stejně jim to nikdy nemůže vyjít. Nikdy nedoletí až ke hvězdám.“

Pete postavil před Barnese další drink. Ten ho vypil a pokračoval:

„Namíchej mi ještě jednu, Pete. Nemůžou. Je to teoreticky nemožné. Zmrznou – nebo se upečou – nebo umřou hlady. Ale nikdy se tam nedostanou.“

„Možná.“

„Žádné možná. Jsou to blázni. Pohni s tím pitím, Pete, a dej si taky jednu.“ Pete namíchal nápoje, natočil si sklenici piva a přidal se k nim.

„Tady Pete je rozumný člověk,“ pronesl Barnes důvěrně. „Zádně opičárny s výlety na hvězdy. Kolumbus. Pche! Kolumbus byl pitomec. Měl radši zůstat v posteli.“

Barman zavrtěl hlavou. „Vy jste mě nepochopil, pane Barnesi. Nebýt lidí jako Kolumbus, nebyli bychom dnes tady, že ano? Já jen nejsem ten průkopnický typ. Ale mám víru. Proti expedici Pegasos nic nenamítám.“

„Nesouhlasíš ale s tím, aby s sebou brali děti, že ne?“

„Tedy… na Mayfloivern taky byly děti, tak mi to aspoň bylo řečeno.“

„To se nedá srovnávat,“ pohlédl Barnes na Nolana a pak zpátky na barmana. „Kdyby Pán chtěl, abychom putovali ke hvězdám, býval by nás vybavil tryskovým pohonem. Namíchej mi ještě drink, Pete.“

„Už máte dost, pane Barnesi.“

Rozčilený tlustý muž vypadal, že se začne hádat, ale nakonec vymyslel něco lepšího.

„Jdu nahoru do Nebeské komnaty a s někým si zatancuju,“ oznámil. „Dobrou.“ Vláčně se odkolébal k výtahu.

Nolan jeho odchod pozoroval. „Chudák Barnes,“ pokrčil rameny. „Ty a já nejspíš máme tvrdé srdce, Pete.“

„Ne. Já věřím v pokrok, to je všechno. Pamatuju si, že můj otec usiloval o přijetí zákona o létacích strojích, aby všem těm bláznům zabránil v krkolomnostech. Tvrdil, že nikdo nikdy nemůže létat a že by to vláda měla zakázat. Neměl pravdu. Já osobně nejsem žádný dobrodruh, ale viděl jsem dost lidí na to, abych věděl, že všechno jednou zkusí. To je pokrok.“

„Nevypadáš tak starý, abys mohl pamatovat dobu, kdy lidi neuměli létat.“

„Už jsem na světe dlouho. Jenom na tomhle místě deset let.“

„Deset let, jo? Nikdy jsi nezatoužil po práci, při které by ses mohl nadýchat trochu čerstvého vzduchu?“

„Kdepak. Neměl jsem žádný čerstvý vzduch, když jsem servíroval pití na Dvaačtyřicáté ulici, a nechybí mi ani teď. Líbí se mi tady. Pořád se tu děje něco nového, nejdřív atomové laboratoře, potom ta velká observatoř a teď zase hvězdný koráb. Ale to není ten pravý důvod. Líbí se mi tu. Je to můj domov. Sledujte tohle.“

Zvedl sklenku na degustaci brandy, velikou křehkou křišťálovou baňku, zatočil jí a vyhodil přímo vzhůru ke stropu. Vznesla se ladně a vznešeně, na vrcholu svého stoupání se neochotně a na dlouhou chvíli zastavila a pak pomalu klesala, zvolna jako potápěč ve zpomaleném filmu. Pete pozoroval, jak se mu vznáší kolem nosu, pak natáhl palec a ukazovák, uchopil ji zlehka za stopku a vrátil zpět na podložku.

„Vidíte to,“ řekl. „Jedna šestina gravitace. Když jsem pracoval za barem na Zemi, vždycky mě to štvalo. Tady vážím pouhých pětatřicet liber. Mně se na Měsíci líbí.“

VYVRŽENÝ

Arthur C. Clarke

„Většina hmoty ve vesmíru je vystavena tak vysokým teplotám, že je vyloučena existence chemických sloučenin, a samotné atomy jsou prosty všeho kromě vlastních vnitřních elektronových vrstev. Pouze na tak neuvěřitelně vzácných tělesech, známých pod pojmem planety, mohou známé prvky a jejich kombinace existovat, a v ještě vzácnějších případech dát vznik fenoménu, který nazýváme život.“

Prakticky kterákoli kniha o astronomii z počátku 20. století

Bouře dál sílila. Už dávno s ní přestal zápasit, přestože jej stoupající proudy plynu vynášely do krutých mrazivých výšek desetitisíce mil nad jeho běžnou úrovní. Matně si uvědomoval svou chybu – neměl vůbec vstupovat do oblasti turbulencí – ale ta se rozrostla tak rychle, že nyní už neměl šanci uniknout. Vítr o rychlosti milion mil v hodině jej uchvátil a vynášel z hlubin vzhůru velikým trychtýřem, který vytvořil ve fotosféře tunel už teď dost obrovský na to, aby pozřel stovky světů.

Byla strašlivá zima. Uhlíkové páry kolem něj kondenzovaly do oblaků zářícího prachu, které vichřice okamžitě rozervala. S něčím takovým se ještě nikdy nesetkal, ale když jím procházely krátce existující částice pevného skupenství, necítil vůbec nic. Zakrátko nebyly ničím jiným než světélkujícími mihotavými fáborky daleko dole, kde jejich divoký pohyb přešel v umírněné vlnění.

Nyní se nacházel v ohromné výšce a rychlost jeho letu nijak nepolevovala. Obzor byl vzdálený téměř padesát tisíc mil a celá ta ohromná skvrna se nacházela pod ním. Přestože neměl ani oči, ani žádné jiné zrakové orgány, měňavé záření prolétající skrze jeho tělo odráželo děsivý výjev dole. Tisíce mil hluboký trychtýř nyní zel jako otevřená rána, kterou život Slunce uniká do vesmíru, podobný dlouhému ohnivému jazyku ve tvaru nedokončeného mostního oblouku, vzdoruje vichru ženoucímu se kolmo na něj. Brzy si ale hořící fotosféra s odloučenými částmi poradí a velká ohnivá koule bude znovu neporušená.

Jeho pomalé zatemněné vědomí postupně začínalo chápat, že Slunce se nadále vzdaluje a on že už se nikdy nebude moci vrátit. Erupce, která jej vymrštila do vesmíru, mu sice nedodala dostatečnou rychlost, aby se odloučil nadobro, avšak svůj vliv začínala uplatňovat druhá obrovská síla. Po celý život byl vystaven nelítostnému bombardování slunečním zářením, které na něj proudilo ze všech stran. Teď už se to ale nedělo. Slunce se nyní nacházelo hluboko dole a síla jeho záření jej jako mocný vichr hnala dál do vesmíru. Veliký mrak iontů tvořící jeho tělo, řidší nežli vzduch, se řítil do temnoty, která jej obklopila.

Ohnivá koule Slunce se teď scvrkávala daleko vzadu a obrovská skvrna nebyla ničím víc než černým flíčkem nedaleko středu kotouče. Před ním se rozprostírala zcela neproniknutelná temnota, jelikož jeho smysly nebyly dostatečně jemné, aby mohly vůbec zachytit slabounké světlo hvězd nebo bledý svit obíhajících planet. Jediný zdroj světla, který kdy poznal, mizel. V zoufalém pokusu o zachování energie stáhl své tělo do těsného kulovitého mraku. Nyní měl téměř stejnou hustotu jako vzduch, ale elektrostatická odpudivá síla mezi miliardami iontů, které jej tvořily, byla příliš mocná. Větší koncentrace proto dosáhnout nemohl. Až ve finále jeho síla zeslábne, rozptýlí se do prostoru a nezbude po něm ani stopy.

Ještě nikdy necítil přitažlivou sílu gravitace z takové dálky a neuvědomoval si změnu své rychlosti. Za chvíli však první slabé náznaky blížícího se magnetického pole zasáhly jeho vědomí a vydráždily ho k chabé reakci. Napínal smysly do tmy, jenže pro tvora, jehož domovem je fotosféra Slunce, je světlo všech dalších těles stamilionkrát slabší, než jaké je schopen zachytit, a stále sílící pole, kterým padal, bylo záhadou přesahující chápání jeho zakrnělého vědomí.

Řídké vnější vrstvy atmosféry jeho rychlost poněkud zbrzdily a on pomalu padal směrem k nerozpoznatelné planetě. Podvakrát při průchodu ionosférou ucítil zvláštní škubnutí. Potom se, ne rychleji než sněhová vločka, snášel chladným hustým skupenstvím spodní vrstvy. Sestup trval mnoho hodin, a když spočinul na povrchu tvrdším než cokoli, co si kdy dokázal představit, byl u konce svých sil.

Vody Atlantiku zalévala sluneční zář, pro něj však byla tma absolutní, slabý svit nekonečně vzdáleného Slunce nevnímal. Ležel celou věčnost, neschopen pohybu, zatímco v hloubi jeho vědomí hořely plameny a poslední zbytky jeho energie odtékaly do nepochopitelného chladu.

To bylo dlouho před tím, než pocítil zvláštní nové záření pulzující daleko ve tmě – záření, jaké ještě nikdy nepoznal. Zemdleně k němu nasměroval vědomí a přemítal, co by to mohlo být a odkud to vychází. Bylo to blíž, než si myslel, protože pohyb onoho zdroje byl nyní jasně viditelný, teď to stoupalo k nebi a blížilo se k samotnému Slunci. Nebylo to však druhé slunce, poněvadž podivná záře zesilovala a zase mizela a pouze ve zlomku cyklu směřovala přímo k němu.

Záhadná záře se posouvala blíž a blíž, a jak pulzující rytmus jejího jasu stále sílil, začal si uvědomovat zvláštní rezonanci, která otřásala celou jeho bytostí. Nyní na něj dopadala jako cep, rvala mu orgány a uvolňovala jeho sevření, poslední lpění na holém životě. Ztratil kontrolu nad okrajovými částmi svého stlačeného, nicméně stále ohromného těla.

Konec přišel rychle. Nesnesitelně oslnivá záře byla přímo nad ním, už nepulzovala, nýbrž se na něj dolů valila v souvislém proudu. Pak už nebyla ani bolest, ani úžas, ani smutná touha po velikém zlatém světě, který navždy ztratil…

Od aerodynamického krytu pod velikým křídlem křižoval Atlantikem až po obzor dlouhý kužel radarového paprsku. Současně se otáčel na ukazateli polohy a díky sotva viditelné čáře vytvářel časoprostorový obraz toho, co se nacházelo pod ním. Momentálně byla obrazovka prázdná, poněvadž irské pobřeží bylo víc než tři sta mil daleko. Kromě občasné třpytivé modré skvrny – tak se jevila ze vzdálenosti padesáti stop i ta největší povrchová plavidla – nebude vidět nic dřív než za tři hodiny, kdy se začne rýsovat východní pobřeží Ameriky.

Navigátor této pravidelné linky, kontrolující pozici průběžně podle severoatlantického rádiového uspořádání, málokdy využil této funkce radaru. Ale pro cestující byl veliký skiatronový ukazatel na horní palubě objektem neutuchajícího zájmu, zejména za ošklivého počasí, kdy nebylo vidět nic jiného než hory oblaků. Dálkový radar má dokonce i v této době stále jakési kouzlo. Není důležité, pokolikáté jej už člověk vidí, je fascinující pozorovat na obrazovce formující se obrys pobřeží, vystupující přístavy a lodě, a potom kopce a řeky a jezera na pevnině za nimi.

Pro Edwarda Lindseyho, vracejícího se z týdenní dovolené v Evropě, byl plošný ukazatel polohy zajímavý dvojnásob. Před patnácti lety během války za osvobození jako mladý pozorovatel u pobřežní hlídky strávil v této oblasti dlouhé a únavné hodiny u primitivního předchůdce stopadesáticentimetrové obrazovky. V duchu se vrátil do těch časů a hořce se pousmál. Co by si asi tenkrát pomyslel, kdyby se mohl vidět nyní, jako prosperující účetní, cestující v pohodlí deset mil nad Atlantikem téměř rychlostí zvuku? Vzpomněl si také na zbytek svého družstva S – S jako Slaďoušci – a byl by rád věděl, co se s nimi za ta léta stalo.

Těsně u okraje třistamílového okruhu, který obrazovka zabírala, se tlačila bledá světelná skvrna. To bylo zvláštní – neležela tam žádná země, Azory leží jižněji. Krom toho to na ostrov vypadalo příliš neurčitě. Mohl by to být jedině bouřkový mrak ztěžklý deštěm.

Lindsey popošel k nejbližšímu oknu a vyhlédl ven. Počasí bylo výjimečně pěkné. Hluboko dole se vody Atlantiku šinuly východním směrem k Evropě, dokonce i na obzoru bylo nebe modré a bez mraků.

Šel zpátky k ukazateli. Obraz byl skutečně velice zvláštní. Mělo to přibližně tvar oválu, odhadem asi deset mil dlouhého, třebaže pro přesné zaměření to stále ještě bylo příliš daleko. Lindsey zpaměti provedl několik rychlých výpočtů. Za pětadvacet minut by to mělo být přibližně pod nimi, protože jasná čára, představující trasu letounu tu skvrnu protínala. Dráha? Kurz? Páni, jak rychle člověk tyhle věci zapomíná! Ale to nebylo důležité – vítr by mohl jejich rychlost trochu ovlivnit. Vrátí se a podívá se tou dobou znovu – tedy pokud se opět nedostane do spárů party u baru.

O dvacet minut později byl ještě zmatenější. Maličký modrý světelný ovál zářící na temné obrazovce byl nyní jen padesát mil daleko. Kdyby to skutečně byl mrak, byl by to ten nejzvláštnější mrak, jaký kdy viděl. Ale na pozorování podrobností bylo rozlišení obrazu stále ještě nedostatečné.

Hlavní ovladače ukazatele byly bezpečně uzamčeny pod cedulkou, na které stálo: ŽÁDÁME CESTUJÍCÍ, ABY NEODKLÁDALI PRÁZDNÉ SKLENICE NA SKIATRON. Avšak jeden ovladač byl ponechán k užívání všem příchozím. Masivní třístupňový přepínač – zaručeně nerozbitný – kterým si mohl kdokoli nastavit tři různá pásma: tři sta mil, padesát mil a deset. Normálně se používalo třistamílové pásmo, ale padesátimílové snímání poskytuje mnohem víc detailů a výborně se hodí k pozorování pevniny. Desetimílové pásmo bylo celkem k ničemu a nikdo nevěděl, proč tam vůbec je.

Lindsey otočil knoflíkem na 50 a obraz jako by vybuchl. Záhadný objekt, který se blížil ke středu obrazovky, se nyní nacházel opět na jejím okraji, šestinásobně zvětšený. Lindsey počkal, až se ztratí stopy předešlého obrazu, pak se naklonil blíž a pečlivě prozkoumal ten nový.

Skvrna málem vyplnila mezeru mezi čtyřiceti– a padesátimílovým kruhovým pásmem. Teď, když ji viděl jasně, mu ta podivnost málem vyrazila dech. Z jejího středu vybíhala zvláštní síť vláken a v centrální oblasti jako srdce zářilo jasné pole dlouhé asi dvě míle. Muselo to být pouhé zdání – nicméně by mohl odpřísáhnout, že střed skvrny velmi zvolna pulzuje.

Lindsey hleděl na obrazovku a téměř nevěřil vlastním očím. Fascinovaně upřeně zíral, dokud se oválný oblak nepřiblížil na méně než čtyřicet mil. V tu chvíli se rozběhl k nejbližšímu telefonu a zavolal jednoho z lodních radistů. Vyčkával u pozorovacího stanoviště a sledoval oceán pod sebou. Viděl nejméně na dálku sta mil – ale nebylo tam vůbec nic, nic než modrý Atlantik a čisté nebe.

Z velína to na promenádní palubu byla docela dálka, a když podporučík Armstrong dorazil, zastíral svou rozmrzelost zdvořilou, nikoli však podlézavou úslužností. Objekt byl teď vzdálen necelých deset mil. Lindsey ukázal na skiatron.

„Podívejte!“ řekl proste.

Podporučík Armstrong se přemístil úctyhodnou rychlostí. Pak vydal zvláštní přidušený výkřik a uskočil dozadu, jako by ho něco píchlo. Znovu se naklonil dopředu a přetřel obrazovku rukávem, ve snaze odstranit něco, co tam nemá být. Včas s tím přestal a přihlouple se na Lindseyho zašklebil. Pak přešel k průzoru.

„Nic tam není. Díval jsem se,“ podotkl Lindsey.

Po počátečním šoku se Armstrong pohyboval poměrně hbitě. Běžel zpět ke skiatronu, odemknul ovládání univerzálním klíčem a provedl několik rychlých úprav. Najednou se časoprostorové znázornění zaměřilo na silně zvětšenou skvrnu a dodávaný obraz byl souvislejší než předtím.

Nyní to bylo mnohem zřetelnější. Jasné jádro skutečně pulzovalo a podél zářících vláken se pomalu pohybovaly malé světelné uzlíky. Při tom upřeném pozorování si Lindsey najednou vzpomněl, jak jednou viděl měňavku pod mikroskopem. Podporučíka zřejmě napadlo totéž.

„Ono… ono to vypadá jako živé!“ zašeptal nevěřícně. „Já vím,“ odvětil Lindsey. „Co myslíte, že to je?“ Druhý muž chvíli váhal. „Vzpomínám si, že jsem jednou četl, že Appleton nebo kdo objevil nízko v atmosféře ionizující pole. To je jediné, co by to mohlo být.“

„Ale ta struktura! Tu vysvětlíte jak?“ Armstrong jen chabě pokrčil rameny: „To nevím.“ Nyní se to nacházelo přímo pod nimi a ztrácelo se ve slepém středu obrazovky. Zatímco čekali, až se to znovu vynoří, zahleděli se opět na oceán pod sebou. Byla to záhada: stále nebylo absolutně nic vidět. Ale radar nemohl lhát. Něco tam být musí…

Když se to o minutu později znovu objevilo, rychle to bledlo, jako by plný výkon radarového vysílače ničil jeho soudržnost. Vlákna se trhala a desetimílový ovál se před jejich očima začal rozpadat. Na tom výjevu bylo cosi vzbuzujícího uctivou bázeň a Lindseyho z nějakého neznámého důvodu zaplavila vlna lítosti, jako by byl svědkem zániku nějakého gigantického tvora. Potřásl rozčileně hlavou, ale ta myšlenka mu z ní nešla.

O dvacet mil dál se poslední stopy ionizace rozptýlily ve větru. Brzy oko i obrazovka radaru vnímaly pouze neporušenou hladinu vod Atlantiku, ženoucích se bez ustání k východu, tak hladkou, jako by ji žádná moc nedokázala nikdy rozčeřit.

A nad obrazovkou mohutného ukazatele na sebe beze slova hleděli dva muži – každý z nich se příliš obával hádat, na co myslí ten druhý.

ZAČÁTEK BITVY

Robert Sheckley

„Ta ručička se nepohnula, že ne?“ zeptal se Edwardson, který stál u vstupu a pozoroval hvězdy.

„Ne,“ odpověděl Morse. Už téměř hodinu upřeně sledoval Attisonův detektor. Třikrát rychle zamrkal a podíval se znovu. „Ani o milimetr.“

„Taky se mi nezdá, že by se hnula,“ dodal Cassel zpoza ovladače dělové palby. A to bylo všechno. Štíhlá černá ručička nehybně spočívala na nule. Děla na lodi byla připravena a jejich černá ústí mířila ke hvězdám. Místnost naplnilo rovnoměrné hučení. Vycházelo z Attisonova detektoru a působilo uklidňujícím dojmem. Podtrhovalo skutečnost, že detektor je připojen ke všem ostatním detektorům, tvořícím kolem Země gigantickou síť.

„Proč sakra nejdou?“ zeptal se Morse. Vypadal unaveně a otráveně. Na spánku měl růžovou zjizvenou tkáň – starou spáleninu od sluneční erupce. Z dálky to vypadalo jako ozdoba.

Jen bych chtěl aby už přišli,“ podotkl Edwardson. Otočil se na židli a kvůli nízkému kovovému stropu sehnul hlavu, „Ty bys nechtěl, aby už byli tady?“ Edwardson měl úzkou a plachou tvář jako myš, ale velice inteligentní myš. Taková, jaké by se kočky raději měly vyhnout.

„Ty ne?“ opakoval.

Druhý muž neodpovídal. Vrátili se tedy ke svým úvahám a upřeně zírali na detektor.

„Mají spoustu času,“ broukl Edwardson, napůl sám pro sebe.

Cassel zívl a olízl si rty. „Chce si někdo zahrát žolíky?“ zeptal se a uhladil si vousy. Plnovous byl vzpomínkou na studentská léta. Cassel tvrdil, že v jeho folikulech je schopen uložit zásobu kyslíku téměř na patnáct minut. Nikdy však nevystoupil do kosmu bez helmy, aby to dokázal.

Morse se odvrátil a Edwardson automaticky hlídal ukazatel. Rutinní postup měli nadrilovaný, vypálený do podvědomí. Spíš by si podřezali hrdlo, než nechali ukazatel bez dohledu.

„Myslíte, že už brzy přijdou?“ zeptal se Edwardson a hnědýma hlodavčíma očima hlídal ciferník. Muži mu neodpověděli. Po dvou měsících společně strávených v kosmu byly jejich konverzační schopnosti vyčerpány. Nezajímala je Casselova studentská léta ani Morseovy výboje.

K smrti je nudily i jejich vlastní myšlenky a sny, nudila je neustálá připravenost na útok.

Já bych chtěl vědět jedinou věc,“ pokračoval Morse v konverzaci, „na jakou vzdálenost to dokážou?“

101

Už kolik týdnů se bavili o dosahu telepatických schopností nepřátel a stále se k tomu tématu vraceli.

Jako profesionálním vojákům jim nezbývalo nic, než o nepříteli a jeho zbraních pouze spekulovat. Byly to jen plané řeči.

Morse pronesl otráveně: „No, naše síť detektorů pokrývá soustavu až po oběžnou dráhu Marsu.“

„Kde zrovna jsme,“ dodal Cassel a zároveň, zatímco ostatní mluvili, pozoroval ukazatel.

„Možná ani nevědí, že máme v provozu detekční jednotku,“ řekl Morse, stejně jako už to řekl tisíckrát.

„Přestaň,“ zavrčel Edwardson a obličej se mu výsměšně zkroutil. „Jsou to telepati. Úplně všechno si to museli přečíst z Eversetova mozku.“

„Everset nevěděl, že nějakou detekční jednotku máme,“ opáčil Morse a stočil pohled zpět na ciferník. „Chytili ho ještě před tím, než jsme ji měli.“

Edwardson uvažoval: „Hele, zeptali se ho: ‚Hochu, copak byste asi udělali, kdybyste věděli, že se rasa ovládající telepatii chystá na invazi Země? Jak byste planetu chránili?‘“

„To je jen pouhá spekulace,“ na to Cassel. „Třeba na to Everset vůbec nepomyslel.“

„Myslí stejně jako ostatní, nebo ne? Všichni se na takové obraně shodli. Everset by byl taky souhlasil.“

„Hloupost,“ zabručel Cassel. „To vůbec není jisté.“

„Stejně by bylo nejlepší, kdyby ho bývali nechytili,“ pokračoval dál Edwardson.

„Může to být ještě horší,“ vložil se do toho Morse a jeho obličej vypadal ještě smutněji než jindy. „Co když je chytili oba?“

„Chtěl bych, aby už tady byli,“ řekl Edwardson.

Richard Everset a C. R. Jones se vydali na první mezihvězdný let. Objevili obydlenou planetu v obasti Vegy. Zbytek už byl standardní postup.

Hodili si mincí. Everset sestoupil ve výzvědném modulu a s Jonesem v lodi udržoval rádiový kontakt.

Záznam toho kontaktu zůstal uchován pro celou Zemi.

„Právě jsem se setkal s místním obyvatelstvem,“ začal Everset. „Vypadají legračně. Popíšu ti je později.“

„Snaží se s tebou mluvit?“ ptal se Jones a naváděl loď pomalu ve spirále nad planetu.

„Ne. Vydrž. No teda, to mě podrž! Jsou to telepati! Co tomu říkáš?

„Bezva,“ na to Jones. „Pokračuj.“

„Počkej. Hele, Jonesíku, nejsem si jistý, jestli se mi tihle hoši zamlouvají. Nemají moc pěkné myšlenky, brácho!“

„Co se děje?“ ptal se Jones a zvedl loď o něco výš.

„Jejich myšlenky! Ti parchanti baží po moci. Vypadá to, že už zasáhli všechny okolní systémy a hledají někoho, aby –“

„No?“

„Trochu jsem to popletl,“ promluvil Everset vesele. „Nejsou zase tak špatní.“

Jonesovi to pálilo, měl podezřívavou povahu a správné reakce. Nastavil zrychlení na maximum G, lehl si na podlahu a vyzval Everseta, aby pokračoval.

„Přistaň,“ vyzval ho Everset a porušil tak veškeré zákony vesmírných letů. „Tihle hoši jsou fajn. Vlastně jsou to ti nejúžasnější –“

Tady záznam končí, protože v tu chvíli Jonese přitisklo k zemi zrychlení s dvacetinásobnou gravitací, jak zdvihl loď na úroveň nezbytnou pro obrácení čelem vzad.

Cestou domů si zlámal tři žebra, ale podařilo se to.

Telepatická rasa byla na cestě. Co s tím udělá Země?

Holou Jonesovu informaci samozřejmě ošatilo množství spekulací. Bylo jasné, že ti tvorové se lehce dokážou zmocnit myšlenek. U Everseta to vypadalo tak, že nenápadně vmanipulovali své myšlenky do jeho a změnili jeho předešlé názory. Zmocnili se jej s pozoruhodnou lehkostí.

A co Jones? Jak to, že nedostali i jeho? Hrála snad roli vzdálenost? Nebo je zaskočil jeho okamžitý odlet?

Jedna věc je jistá. Všechno, co věděl Everset, teď ví i nepřítel. To znamená, že ví, kde se nachází Země a jak bezbranná je vůči jejich způsobu invaze.

Dá se předpokládat, že už jsou na cestě.

Něco musí jejich ohromnou výhodu zneutralizovat. Ale co? Jaké brnění ochrání myšlenky? Jak se lze vyhnout vlnění?

Vědci zarudlýma očima vážně zkoumali své periodické tabulky.

A jak se pozná, jestli už člověka ovládli?

Přestože co se týče Everseta, byl nepřítel poněkud neobratný, bude však neobratný i nadále? Nepoučí se spíš?

Psychologové si rvali vlasy a naříkali nad nedefinovatelností lidství.

Samozřejmě je nutné něco udělat ihned. Odpověď technologické planety byla technologická. Postavit vesmírnou flotilu a vybavit ji nějakou sítí detektorů.

To se uskutečnilo v rekordním čase. Byl vyvinut Attisonův detektor – něco mezi radarem a elektroencefalografem. Jakákoliv odchylka od typicky lidské křivky mozkového vlnění by u posádky lodi s detektorem vychýlila ručičku přes celý ciferník. I zlý sen nebo špatné trávení by ji rozechvěly.

Zdálo se pravděpodobné, že jakýkoli pokus o ovládnutí lidského mozku by něco narušil. Někde by musel vzniknout interaktivní bod.

To by měl zachytit Attisonův detektor. Možná se to stane.

Kosmické lodě, každá se třemi muži na palubě, tečkovaly prostor mezi Zemí a Marsem a tvořily gigantickou kouli se Zemí uprostřed.

Desítky tisíc mužů se krčí za palebními ovladači a hlídají ciferníky Attisonova detektoru.

Nehybné ciferníky.

„Myslíte, že bych mohl párkrát vystřelit?“ zeptal se Edwardson s prstem na spoušti. „Jen aby se protáhla děla?“

„Tahle děla nepotřebujou protahovat,“ odpověděl Cassel a hladil si plnovous. „Krom toho bys vyplašil celou letku.“

„Cassele,“ promluvil Morse velice tiše. „Dej z těch svejch štětin ruce pryč.“

„Proč bych to dělal?“ podivil se Cassel.

„Protože,“ Morse téměř šeptal, „jinak ti je nacpu rovnou do toho tvýho tlustýho chřtánu.“

Cassel se zašklebil a zaťal pěsti. „Posluž si,“ řekl. „Taky už mě nebaví koukat na tu tvou hnusnou spáleninu.“ Vstal.

„Nech toho,“ zahučel Edwardson otráveně. „Dívejte se na rafičku.“

„To vlastně ani nemá význam,“ prohlásil Morse a opřel se v sedadle. „Je to napojené na poplašný zvonek.“ Stejně se ale na ciferník podíval.

„Co kdyby zvonek nefungoval?“ zeptal se Edwardson. „Co když je ručička zaseknutá? Jak by se vám líbilo, kdyby se něco studeného vplížilo do vaší hlavy?“

„Ukazatel na to upozorní,“ trval na svém Cassel. Oči přesunul z Edwardsonova obličeje na nehybnou ručičku.

„Asi si půjdu lehnout,“ oznámil Edwardson.

„Zůstaň tady,“ navrhl Cassel. „Zahrajeme si žolíky.“

„Tak jo,“ Edwardson našel umaštěné karty a zamíchal je, zatímco Morse pozoroval ciferník.

„Fakt bych chtěl, aby už přišli,“ ozval se.

„Ticho,“ napomenul ho Edwardson a podával balíček Casselovi.

„Zajímalo by mě, jak ti kamarádíčkové vlastně vypadají,“ zauvažoval Morse a hleděl na ciferník.

„Asi docela jako my,“ usoudil Edwardson a rozdával karty. Cassel je jednu po druhé zvedal, pomalu, jako by doufal, že pod nimi najde něco zajímavého.

„Měli nám přidělit ještě jednoho člověka, mohli bychom hrát bridž,“ prohlásil Cassel.

„Já bridž nehraju,“ řekl Edwardson.

„Mohl by ses to naučit.“

„Proč tam nevyslali krizový štáb?“ zeptal se Morse. „Proč jsme nebombardovali jejich planetu?“

„Nebuď hloupý,“ prohlásil Edwardson. „Přišli bychom o všechny lodě, které bychom tam vyslali. Přiletěly by zpátky, jenže to už by je ovládali oni a postříleli by nás.“

„Zavírám devítkou,“ oznámil Cassel.

„Je mi to úplně fuk, i kdybys zavíral tisícovkou,“ vesele reagoval Edwardson. „Kolik už ti dlužím?“

„Tři miliony pět set osm tisíc deset dolarů.“

„Fakt si přeju, aby už přišli,“ řekl Morse.

„Mám ti vypsat šek?“

„Nemusíš spěchat, počkej do příštího týdne.“

„Někdo by měl s těma parchantama vyjednávat,“ mínil Morse a vykoukl průzorem. Cassel okamžitě zkontroloval ciferník.

„Zrovna mě něco napadlo,“ oznámil Edwardson. „Jo?“

„Vsadím se, že je to hnusný pocit, když se zmocní tvého vědomí,“ přemýšlel Edwardson. „Vsadím se, že je to ohavnost.“

„Poznáš to, když se to stane,“ mínil Cassel.

„Poznal to Everset?“

„Asi ano, jen proti tomu nemohl nic dělat.“

„Moje vědomí je zcela v pořádku,“ usoudil Cassel, „ale první z vás, který se začne chovat divně, ať si dá pozor.“

Všichni se zasmáli.

„Tedy já bych určitě chtěl mít možnost s nimi vyjednávat. Tohle je hloupost,“ mínil Edwardson.

„Proč ne?“ zeptal se Cassel.

„Ty myslíš jít ven a setkat se s nimi?“

„Jistě,“ odvětil Cassel. „Tím, že tady sedíme, se nic nevyřeší.“

„Myslím, že bychom něco mohli podniknout,“ zvolna pronesl Edwardson. „Koneckonců nejsou přece neporazitelní. Jsou to rozumné bytosti.“

Morse vyťukal kurz a pohlédl na ostatní.

„Myslíte, že bychom měli zkontaktovat velitelství? Říct jim, co děláme?“

„Ne!“ odmítl Cassel a Edwardson souhlasně přikývl. „Jen se tam podíváme a uvidíme, co se dá dělat. Jestli nebudou mluvit, vystřelíme je ven z kosmu.“

„Podívejte!“

Průzorem spatřili rudý záblesk raketového motoru – vedlejší loď z jejich sektoru letěla kupředu.

„Muselo je napadnout to, co nás,“ usoudil Edwardson.

„My ale budeme první,“ řekl Cassel. Morse stlačil akcelerátor a hodilo to jimi do sedadel.

„Ta rafička se nepohnula, že ne?“ ujistil se Edwardson nahlas, aby přehlučil řinčící poplašný zvonek detektoru.

„Ani o chlup,“ odpověděl Cassel zíraje na ciferník, jehož ručička vyletěla až za nejvyšší značku.

ROVNÍK

Brian Aldiss

I

Večerní stíny se táhly v dlouhých pruzích přes kosmodrom. Byla to ta chvíle, kdy člověk téměř cítí, jak se svět otáčí. V paprscích zapadajícího slunce vyhlížely zaprášené palmy kolem letiště jako kartonové kulisy. Za dne vypadaly jako kovové, večer spíš jako z papírové hmoty. V tropech nic nevydrželo v původním stavu a většina materiálů se horkem rozpínala.

Výzvědná loď AX25 vystartovala k nebi a posypala toporně se ohýbající palmy další vrstvou prachu.

Všichni tři cestující se na několik vteřin zhoupli do svých akceleračních lehátek. Pak Allan Cunliffe vstal, nonšalantně se prošel k bočnímu okénku a zahleděl se ven.

Z jeho klidného výrazu by nikdo nevyčetl, že se loď vydává splnit nebezpečný úkol.

„Najednou člověk začíná žít,“ promluvil s pohledem upřeným na svět dole a s určitou pýchou v hlase.

Jeho přítel Tyne Leslie souhlasně přikývl. To bylo v tu chvíli to nejlepší, co mohl udělat. Přidal se k Allanovi a také vyhlédl ven.

S podivem pozoroval, že panorama zapadajícího slunce už spočívá jen v rudé skvrně na koberci pod nimi, Sumatra ležela na rovníku jako pečená ryba na rožni. Kolem dokola – hvězdnatá prázdnota. V jeho útrobách také bylo hvězdnaté prázdno.

Najednou člověk začíná žít… Jenomže tohle byla Tyneova první výzvědná cesta. Zít znamenalo adrenalin navíc, valící se skrz srdeční chlopně, stovky pichlavých nožiček běhajících po kůži, hvězdnaté prázdno v břiše.

„Je to pocit, jaký za psacím stole nezažiješ,“ usoudil. Bodík pro psací stůl, pomyslel si pro sebe.

Allan mlčky přitakal. Jeho mlčení bylo vždycky pozitivní. Když všichni mluvili, jako by neuměli přestat, Allan Cunliffe mlčel. Jistěže byly jeho pocity ohledně Rosků stejně smíšené jako pocity kohokoli jiného na Zemi, ale držel je pod pokličkou. Tato vlastnost spolu s mnoha dalšími zaručovala pevné přátelství mezi Allanem a Tynem, dávno předtím, než Tyne svého druha následoval a přidal se k Vesmírné službě.

„Pojď dopředu, podívat se na Murraye,“ navrhl Allan a plácl Tynea po zádech. Nepochybně vytušil, jak se jeho společník cítí.

Výzvědná loď byla malá – jeden z těch modelů Bristol-Cunard řady „Hynam“, trojmístná, lehce vyzbrojená a s Betson-Watsonovými urychlovači „Medmenham X“. Třetím členem posádky byl její velitel, kapitán Murray Mumford. Jeden z prvních lidí, kteří před čtyřmi lety spatřili Rosky.

Zašklebil se na příchozí, když vstoupili do kabiny, nastavil automatického pilota a otočil se k nim čelem.

„Měsíc za pět hodin a něco,“ oznámil. Jakmile člověk jednou Murraye uvidí, nikdy na něj nezapomene. Po fyzické stránce to byl skvělý exemplář urostlého muže. Pět minut v jeho společnosti vás přesvědčilo o jeho neobyčejném charismatu, díky němuž bez jediného slova dokázal z potenciálních rivalů nadělat své obdivovatele. Týne byl vždy citlivý na lidské pocity a tuto Murrayovu vlastnost si uvědomoval. Nedůvěřoval jí hlavně proto, že věděl, že Murray sám si je jí vědom a často jí využívá k svému prospěchu.

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se a vzal si od Allana mescahale. Snažil se působit uvolněně.

„S trochou štěstí bude tvá první operace celkem jednoduchá,“ odpověděl Murray, když si zapalovali. „Cílová oblast je, jak známo, Luna Area 101. Lunární Bezpečnost nahlásila nový objekt před jedním z dómů Rosků. Je malý a nehybný – aspoň prozatím. Nachází se před kupolí v jižní části Zóny 101, což znamená, že z našeho hlediska je celkem snadno dosažitelný.“

„Jaký je tam teď stav světla, Murrayi?“ zeptal se Allan.

„Soumrak na Grimaldim, kde se nachází i Zóna 101, začal před čtyřmi hodinami. Bezpečnost má podezření, že Roskové mohou něco plánovat na noc – je tu mnoho dopravních omezení. Takže náš rozkaz zní vklouznout tam z noční strany a prozkoumat to. Samozřejmě tak, aby nás pokud možno nespatřili. Jen se na to mrknout, osobně, ve skafandrech. Neměli bychom být mimo loď déle než dvacet minut. Pak si to zase namíříme domů, jako hrdinové.“

V Tyneových útrobách se opět rozhostila hvězdná prázdnota. Akce. Toho se bál, a zároveň po tom toužil. Podíval se na mapu Měsíce, kterou Murray bezstarostně ukazoval. Na ní byl ve třetím kvadrantu, zahrnujícím oblast Grimaldi, žlutě vybarvený malý čtvereček. Zóna 101. Vedle toho bylo stejnou žlutou tužkou napsáno jediné slovo: Roskové.

Tyne si uvědomil, že Murray pozorně sleduje jeho obličej, a odvrátil se. „Světová vláda udělala velikou chybu, že povolila Roskům základnu mimo Zemi,“ poznamenal.

„Ty jsi byl diplomatem, zatímco Allan a já pouhými vojáky Vesmírné služby,“ odvětil Murray s úsměvem. „Ty bys nám měl vysvětlit, proč jim byla Zóna 101 přidělena.“

„Oficiální stanovisko předpokládalo,“ vložil se do toho Allan na přítelovu podporu, „že když už jsme na mimozemšťany hodní, nemůžeme po takových vesmírných světoběžnících žádat, aby zůstali vázaní na jedinou planetu. Měli jsme morální povinnost postoupit jim část oblasti Grimaldi, aby si mohli dopřávat lety Země-Měsíc.“

„Ano, oficiálně to tak bylo,“ souhlasil Tyne. „Pokaždé, když se v nějakém bodě ustoupilo, prohlásila Rada spojených národů, že je to naše morální povinnost. Ve skutečnosti jsme k tomu byli dotlačeni. Roskové jsou ve vyjednávání a debatách mnohem lepší než my, takže od začátku z nás vyrazili všechno, co si zamanuli.“

„A teď aby Vesmírná služba řešila výsledky těch politických zmatků,“ dodal Murray. Znělo to trochu jako výsměch. Tyne nemohl zapomenout, že se kdysi politikou zabýval, a v momentálním napružení tu osobní poznámku nedokázal ignorovat.

„Měl by sis sám položit otázku, jak dobře Služba pracuje, Murrayi. Vztahy mezi Rosky a lidmi se za loňský rok zhoršily natolik, že jestli nás v Zóně 101 přistihnou, může to uspíšit vyvolání války.“

„Teď promluvil diplomat!“ zvolal Murray sarkasticky.

Všichni tři se během následujících čtyř a půl hodin pohroužili do četby a moc nemluvili.

„Raději buďme ve střehu. Odložte knihy,“ promluvil náhle Murray, vyskočil a vrátil se do kabiny,

„Nic si z něj nedělej, často se chová jako přísný šéf,“ zasmál se Allan.

Často ne, řekl si Týne pro sebe, aniž by se namáhal hlasitě svému druhovi odporovat. Murray s nimi několikrát popíjel v hotelu Madeka na Sumatře a jeho chování nemělo tenkrát nic společného s šéfováním. Vzpomněl si, jak do sebe Murray až do rána lil carioku a pak vstával s monstrózním apetitem, zatímco Allan a Týne vedle něj od sebe odsouvali velikou nevábnou hotelovou snídani.

Tyneovy myšlenky vytlačil blížící se ohromný černý srpek Měsíce. Bylo to jako pád do zejících usmívajících se úst. Průzkumník řízený radarem se opět stal maličkým pohyblivým úlomkem lodi a už to nebyl malý svět sám o sobě.

V dálce před nimi zářilo několik světel: světel Rosků ze Zóny 101.

„Připoutejte se!“ rozkázal Murray přes palubní komunikační systém.

Brzdili. Zpomalování se podobalo potápění do vody, pak do husté polévky, pak do melasy a potom do dřeva. Pak už se nepotápěli vůbec. Byli lehcí jako pírko. S tlumeným nárazem zastavili. Byli dole.

„Všichni převléknout a připravte si, prosím, falešné průkazy totožnosti!“ nařídil Allan. Tynea zajímalo, jak se cítí, přestože se na něj chlácholivě usmívá.

Murray opustil kabinu a vykračoval si téměř furiantsky. Byl příjemně vzrušený. Pro něj byl život jednoduchý, bez jiných starostí krom té momentální.

„Rušič radaru: zapnuto,“ oznámil. „U našich přátel venku nic nenaznačuje poplach. Oblečeme se do skafandrů, jak nejrychleji to půjde.“

Začali se do nich soukat. Celý proces trval půl hodiny, během níž se Týne potil a přemýšlel, jestli hlídky Rosků jejich loď zaznamenaly. Ale nedalo se nic dělat. Skafandr je nástroj: nemotorný, komplexní, nebezpečný, složitý nástroj k přežití tam, kde by normálně nikdo přežít neměl. Než je možné mu důvěřovat, jsou nutné nekonečné úpravy. V celé soustavě neexistuje kosmonaut, který by nechoval ke skafandrům nenávist nebo nezáviděl Roskům jejich nesrovnatelně lepší uzpůsobení.

Konečně se opásali, utáhli a upnuli jeden druhého do obleků. Tři ohromní roboti se potáceli v omezeném prostoru, který zcela zaplnili. Pomalým pohybem, jakoby pod vodou, se sunuli k poklopu. O pět minut později stáli na měsíčním povrchu v totální tmě.

V dobách, které byly již nyní považovány za šťastné časy, před příchodem Rosků do sluneční soustavy, byl Týne na Měsíci mnohokrát, rekreačně i pracovně. Nebyl ale připraven na to, jak bezútěšně a nehostinně to místo působilo nyní. V černočerné tmě vypadal Grimaldi jako poušť ze zmrzlých sazí.

„K cíli to máme necelého tři čtvrtě kilometru,“ oznámil Murray šeptem do sluchátek. „Jdeme!“

Pohybovali se díky přístrojům pro noční „infračervené“ vidění. Murray je vedl kolem okraje kráteru, okolo neočekávaně se zjevujících hromad sutě. Kupole Rosků se rýsovaly jako černé prsy proti hedvábí pošitému zlatými flitry. Skrz malou mřížku průhledu skafandru spatřoval Týne svět jako sádrovou napodobeninu skutečnosti, příliš surrealistickou. On sám byl trpaslíkem uvězněným v břiše robota, směřujícího ke zničení. Bojoval s tím iracionálním pocitem a hleděl vpřed směrem ke zvláštnímu objektu, který přišli prozkoumat.

Před nimi cosi leželo – nebylo možné rozpoznat, o co se jedná. Týne se dotkl Allanovy paže. Allan se otočil a pak se podíval směrem, kam Týne ukazoval. Murray se zastavil a udělal neohrabaně netrpělivé gesto, aby si pospíšili. Možná se cítí stejně zranitelný jako já, pomyslel si Týne se sympatiemi a znovu, tentokrát Murrayovi, ukázal do tmy.

O vteřinu později se ocitli zalití popelavým světlem reflektoru, chycení v pohybu.

Světlo nepřicházelo z kupolí před nimi, ale ze strany, od stěny kráteru. Oslněný Týne tam jen tak stál a bylo mu jasné, že jsou v pasti.

„K zemi!“ zakřičel Allan.

„Sestřelte světlo!“ zavelel Murray. Jeho velké kovové klepeto sáhlo po služební pistoli, vytáhlo ji, zamířilo nemotornou zbraň a škublo sebou zpětným nárazem. Allan a Týne slyšeli výstřely pouze jako vibrující rány skrz Murrayův mikrofon ve skafandru.

Zasáhl zdroj světla. Zhaslo – ale z nejbližší kupole hned vystřelil další paprsek – světelný ovál přejížděl přes prašný povrch přímo k nim. Pravděpodobně na nás střílejí, pomyslel si Týne objektivně. Nedá se to poznat, dokud tě netrefí. Také vytáhl pistoli a pálil, spíš naslepo, ale směrem, odkud očekával útok nepřítele.

„Už jdou! Zpátky do lodi, Týne!“ zařval Allan. Jak je zaplavilo světlo dalšího reflektoru, zahlédl Týne pohybující se tvary. Roskové tam na ně vleže čekali. Pak jako by jej do ramene udeřilo kladivo a bolest vystřelila celým jeho tělem jako šílený záblesk zářících neonů. Zalapal po dechu a uslyšel zavrzání skafandru, odevzdaně jako podťatý strom. Padal… a jak klesal, zahlédl rozkouskovaně a vzhůru nohama blížící se Rosky. Když před čtyřmi a půl lety Roskové dorazili do sluneční soustavy, jednoho obyčejného dne v březnu roku 2189 skončila jedna epocha lidstva, přestože relativně málo lidí si to v tu chvíli uvědomilo. Doba izolace člověka skončila. Už se nemohl považovat za jedinou myslící bytost ve vesmíru. Na jeho prahu stála rasa člověku nadřazená po stránce vědecké, ne-li dokonce morální.

Šok z příchodu Rosků pociťovaly zejména ty země, které si po několika stoletích zvykly považovat samy sebe za světové vládce nebo rozhodovat o světovém dění. Najednou se ocitly v pozici šikanujícího žáka, který zjistí, že za ním stojí učitel.

Když Roskové v jedné ohromné lodi přiletěli, čtvrtina pozemské populace se chvěla strachem. Druhá čtvrtina jásala nadšením, moudřejší polovina se na to dívala zdrženlivě. Posoudit povahu Rosků nebylo o nic jednodušší než definovat povahu pozemšťanů.

Navenek se Roskové podobají lidem. Ne sice bělochům, ale spíš řekněme Malajcům. Navzájem se od sebe liší, ale většina z nich má světle hnědou pleť, plochý nos a tmavé oči. Jejich tělesná teplota je 105,1 stupně, v souladu s horkým klimatem jejich domovské planety.

Když Roskové přišli, by! Týne Leslie nejmladším druhým sekretářem podsekretáře podsekretáře britských jednotek v Radě spojených národů. Byl svědkem nekonečných spekulací v ministerských holubnících, které probíhaly po celém světě ve snaze vyjasnit některé věci ohledně Rosků. Skutečná situace se vyjevovala postupné, jak byly překonávány jazykové bariéry. A skutečná situace byla komplikovaná a nepříjemná.

O slepé uličce se lidé dozvěděli od žlutovlasého Roska Tawdella Co Barra, který byl jedním z prvních mluvčích v Radě spojených národů.

„Naše mateřská loď,“ vysvětloval, „je mezihvězdné plavidlo, ve kterém se nachází čtyři další meziplanetární lodě a kolem pěti tisíc našich lidí – mužů a žen. Většina z nich jsou kolonisté, hledající prostor k životu. Pocházíme ze světa, který vy nazýváte Alfa Centauri II. Naše cesta je první mezihvězdnou výpravou podniknutou z oné nádherné, avšak přelidněné planety. Přiletěli jsme k Solu, našemu nejbližšímu sousedu v ohromném vesmíru, hledajíce prostor k životu – jen abychom zjistili, že jediná jeho obyvatelná planeta je již přeplněná lidmi. Přestože jsme rádi, že jsme se setkali s další rozumnou rasou, hloubka našeho zklamání je nedozírná. Naše cesta, naše předlouhá cesta byla zbytečná.“

„Je to zdvořilá řeč,“ komentoval Týne vyslechnutý proslov. Další zdvořilé projevy následovaly a každý z nich odhaloval alespoň jednu novou nepříjemnou skutečnost týkající se návštěvy Rosků.

Ze začátku zůstávala tato fakta nepovšimnuta, zastíněná běžnými každodenními událostmi.

Poté co Zemí proběhla první vlna šoku, následoval příliv optimismu. Skutečné těžkosti vyplynuly na povrch později. Roskové se stali hrdiny. Většina lidí dokázala úspěšně skrýt zklamání nad tím, že návštěvníci nemají vypoulené oči ani chapadla. Nedělali si starosti ani z oznámení Tawdella Co Barra, že politickým systémem Rosků je diktatura vůdce Ap II Dowla.

Zdvořilost, v případě Země spíš upjatost, byla na pořádku dne. Veliká loď kroužila kolem Země na vnější straně oběžné dráhy Měsíce. Hrstka Rosků sestoupila na zem a seznamovala se, mluvili buď s funkcionáři Rady, nebo přes trojrozměrné obrazovky promlouvali k masám, dokonce navštívili i některá města na Zemi.

Na oplátku za pohostinnost darovali lidem mikrofilmy se svou literaturou a uměním a zachovalé vzorky flóry. Ale žádný pozemšťan nesměl vstoupit na jejich loď. Vědci politikové, slavné osoby, novináři – všem byl přístup zdvořile odmítnut a dodána přijatelná vysvětlení.

„Naše loď je nehostinná asi jako márnice,“ tvrdil Co Barr vážně. „Mnoho našich lidí po cestě zemřelo. Mnoho jich umírá teď, z nedostatku výživy či slunečního svitu nebo následkem duševních chorob způsobených celoživotním uvězněním. Po celé dvě vyčerpávající generace jsme byli ve vyhnanství v temnotách vesmíru. Dál už nemůžeme. Jediné, o co vás žádáme, jediné, oč vás prosíme, spoléhaje na váš soucit, je místo, kde bychom mohli spočinout a vzpamatovat se ze svého utrpení.“

Místo… Ale jaké místo? Zprvu to vypadalo jako nemožné. Rada spojených národů zasedala prakticky bez přestání po několik týdnů. Poprvé za stovky let byly všechny národy jednotné – v odhodlání nevpustit Rosky na svá území.

Nakonec bylo nutné řešit dvě otázky. Za prvé, že Roskům bude poskytnuta pozemská základna. Za druhé, kde to bude.

Obě bylo nutno vyřešit. I Týne to z pozadí rozhovorů vycítil. Roskové v lidech vzbuzovali strach stejně jako závist. I kdyby jim to svědomí dovolilo, nebylo by možné žádat Rosky, aby znovu opustili sluneční soustavu. Takový postup by mohl vyvolat jejich vzdor. Ze zoufalství by mohli o zemi, kterou žádali, bojovat. A jaké zbraně vlastní, to známo nebylo. Předmětem všeobecných spekulací zajisté byl i jejich možný přínos pro vědu.

A co se polohy základny týče – musí se nacházet v oblasti rovníku. Rovníkové pásmo Země má téměř stejnou teplotu jako mírné pásmo na Alfě II. Střední Afrika by nemusela být nejvhodnější, malý ostrov by se zase mohl stát příliš izolovaným. Stále se rozrůstající obyvatelstvo Brazílie nehodlalo tolerovat žádné Rosky poblíž svých hranic. Po velikém dohadování, slavnostních proslovech, protestech a využitích práva veta bylo jako základna Rosků konečně určeno území o výměře asi dvou set čtverečních kilometrů jižně od Padangu na Sumatře.

„Náš vděk za tento malý dar je nezměřitelný,“ děkoval Ap II Dowl při jedné ze svých výjimečných osobních návštěv. Mnozí považovali jeho výběr adjektiv za nešťastný – nebo záměrný.

Takže Roskové se svou obrovskou lodí přistáli na Zemi. Brzy bylo jasné, že už nikdy nehodlají odejít – prostoru měli dost.

Země však nechtěla zůstat hostitelkou navždy. Roskové, kteří se uvnitř bleskově opevněného území množili, představovali zlověstnou, i když nedefinovatelnou hrozbu. Ale jak je vypudit? Pozemským státníkům připadalo jako jediná možnost rýpat do nich tak dlouho, až odejdou.

Naneštěstí čím víc se v ráně ryli, tím víc svědila.

Národ za národem posílal své představitele na Sumatru, aby viděli, co bylo k vidění a dopátrali se, pokud možno, nějakých tajemství Rosků. Ve velkých zasedacích sálech Rady spojených národů v Padangu lidé a Roskové smlouvali a diskutovali, požadovali a uznávali, blufovali a dohadovali se. Situace byla zároveň legrační i tragická. Ona stará naděje na zisky jiné než materiální, plynoucí ze setkání dvou civilizací se zcela vytrácela.

Vyjma diplomatických styků neměli pozemšťané právo vstupovat na základnu Rosků, a Roskové zase nesměli mimo ni – nicméně v praxi vyzvědači z obou stran tyto zákony porušovali. Padang byl plný špionů: národ proti národu, civilizace proti civilizaci. Situace se stala ještě složitější, když Rada, aby se zavděčila, postoupila návštěvníkům malé území na Měsíci – Zónu 101 – aby mohli testovat své čtyři meziplanetární lodě.

„Tento počin mne hřeje u srdce,“ prohlásil Tawdell Co Barr. „Přišli jsme jako cizinci, přivítali jste nás jako přátele. Roskové a lidé společné vybudují novou a věčnou civilizaci.“

V tu chvíli taková hezká slova zněla falešné.

Ať už to ale Tawdell myslel upřímně či nikoli, naděje které vyjádřil, byly nadějemi mnoha lidí po celém světě. Bohužel toto byl Tawdellův poslední veřejný projev. Zmizel na základnu a už o něm víc nikdo neslyšel. Panoval názor, že žlutovlasý Rosk jednal s lidmi příliš přátelsky a znelíbil se vlastním vládcům. Nyní řízení převzala diktatura Ap II Dowla, která se zformovala v drsném prostředí kolem vesmírné lodě. Jeho přisluhovači zasedli ke stolům v Radě a ve vztazích mezi oběma stranami zvolna docházelo ke zhoršení.

Výzvědná hlídka, kde Murray, Allan a Týne sloužili, byla pouze jedním z jeho důsledků.

II

Něco jako citron. Ne, meloun. Ne, vytahovalo se to – okurka. Ne, ohýbalo se to – banán. Ne, kroutilo – plátek melounu. Ne, znovu meloun. Nebo to je – celé rozmazané – je to obličej? Vlnilo se to, tuhlo. Objevila se pevná čelist a oči hledící upřeně dolů. Rozpoznal zastřenou tvář Murraye Mumforda.

„Ach,“ Týne zasténal. Ležel na kavalci, který se v rozích stále ještě vlnil, a hleděl vzhůru na Murraye.

„Jak je?“ zeptal se Murray. „Cítíš se lépe?“

„Napít vody,“ zasípal Týne.

Vypil ji okamžitě jediným hltem. Hlava se mu vyčistila, vzpomněl si na incident na Stojedničce, mrazivý průvan ve skafandru.

„Kde to jsme, Murrayi?“ otázal se.

„Hodinu cesty od Měsíce, nepronásledují nás. Míříme zpátky domů,“ vysvětlil mu Murray. „Byl jsem na Rosky příliš rychlý. Myslel jsem, že už se neprobereš. Jak se cítíš?

„Tohle se cítí nejlíp,“ odvětil Týne ironicky a pozvedl svou levou ruku v rukavici. Pod ní byly náhradní ocelové prsty a dlaň – jeho skutečnou ruku mu po letecké nehodě před několika lety museli amputovat.

„Myslím, že ti kromě pár modřin nic moc není,“ usoudil Murray. „Roskové po nás stříleli. Kulka zasáhla tvůj skafandr jen lehce na rameni, ale naštěstí žádné spoje nepraskly a tlumiče pohltily většinu nárazu. Jak se ti to povedlo? Kouzelná zaječí pacička?“

„Jak jsem se sem dostal? Neztratil jsem vědomí?“

„Omdlel jsi okamžitě, padls jako vůl na porážce. Napůl jsem tě odtáhl, napůl odnesl až sem,“ odpověděl Murray. „Naštěstí, jak jsi padal, podařilo se mi ustřelit jejich reflektor.“

„Díky, Murrayi,“ hlesl Týne, a teprve v tu chvíli si zahanbeně vzpomněl na přítele. „Kde je Allan?“

Murray se odvrátil, s výrazem bolesti svraštil husté obočí. „Obávám se, že Allan to nepřežil,“ pronesl potom tiše.

„Jak to myslíš – nepřežil?“

Murray se obrátil zpět ke kavalci, jako by najednou našel slova, která hledal, a řekl: „Podívej, Týne, tohle pro tebe možná bude těžké. Věci se tam venku vymkly kontrole. Bylo to děsné místo – to ty víš. Když jsi padl, popadl jsem tě a přehodil přes rameno. Allan na mě křičel, abych utíkal a nechal tě tam. Asi jsem v té chvíli zpanikařil. Chtěl tě nechat napospas Roskům. Řekl jsem mu, ať kryje můj ústup, a vtom se proti mne začal rozhánět zbraní a tvrdil, že mě zastřelí, jestli tě nenechám být!“

„Allan!“ Týne zaprotestoval. „To že udělal Allan?“

„Už jsi někdy zpanikařil?“ zeptal se Murray. „Naskytnou se situace, kdy načisto ztratíš půdu pod nohama a nevíš, co říkáš nebo děláš. Když jsem uviděl Allanovu pistoli před nosem a cítil, jak se Roskové zezadu blíží, já… já jsem nad sebou taky ztratil kontrolu.“

Opět odvrátil hlavu, urostlé tělo napjaté tak, jak to u něj Týne nikdy předtím neviděl. Ležel na lehátku a cítil sucho v ústech, když se otázal: „Co jsi udělal, Murrayi?“

Vesmír venku plynul dál, úskočný, lstivý, chladný jako čas v krizi. Nestaral se o Murraye, když promluvil: „Střelil jsem Allana. Rovnou do břicha.“

Týne byl ke kavalci připoutaný. Mohl pouze nemohoucně zamávat jednou ocelovou a jednou zdravou pěstí.

„Nemohl jsem dělat nic jiného!“ vyjel Murray a sevřel jedno ze zmítajících se zápěstí. „Poslouchej mě, Týne, měl jsem tě nechat tam venku v té zimě? Neměli jsme v Zóně 101 co dělat – neměli jsme žádné povolení. Probudil by ses raději uprostřed zabijáckých Rosků? Udělal jsem to jediné, co jsem mohl. Allan Cunliffe se vzbouřil, jako kapitán jsem to vyřešil na místě. O nic jiného nešlo.“

„Jenomže já Allana znám!“ zařval Týne. „Jak by… on by… on takový není –“

„Ne, my jeden druhého neznáme,“ křičel Murray zase na něho. Tvář měl temnou, s výrazem horečky a rozrušení. „Neznáme ani sami sebe. V krizovém momentě nás něco přemůže – naši identitu nebo něco takového. A to se stalo Allanovi. A teď buď zticha a promysli si to znovu, dokud neuvidíš, že jsem udělal jedinou možnou věc.“

Odkráčel do kabiny, zabouchl za sebou dveře a zanechal Tynea o samotě.

Týne tam ležel a promítal si celou tu věc v hlavě. Nemohl uvěřit, ani že je jeho přítel mrtev ani že dočista ztratil sebevládu. Ale nemohl dělat nic jiného než tomu věřit – mezi Allanem a Murrayem se každopádně vždycky vyskytovala skrytá rivalita ohledně povýšení. Možná to během těch strašlivých vteřin tam ve tmě vykrystalizovalo.

Jedinkrát se Murray před přistáním vrátil do místnosti posádky podívat se na Tynea. Jeho chování bylo stále napjaté.

„Jak je ti teď?“ zeptal se.

„Nechci tě vidět,“ odpověděl Týne ponuře. „Sejdeme se u vyšetřovacího soudu. Do té chvíle mi nechoď na oči.“

Murray přešel přes místnost, rysy ve tváři ztuhlé, a popadl Tynea za hrdlo.

„Dávej pozor na to, co říkáš a komu to říkáš,“ varoval ho. „Řekl jsem ti fakta. Nelíbí se mi o nic víc než tobě. Kdyby se z Allana najednou nestal zbabělec, byl by tady teď s námi.“

Týne pozvedl svou ocelovou ruku, chytil druhého muže za zápěstí a tiskl a tiskl. S bolestným zasténáním stáhl Murray paži – byl na ní náramek zarudlé kůže. Věnoval Tyneovi záštiplný pohled a zavřel se ve své kabině. Od té chvíle ho Týne překvapivě dlouhou dobu nespatřil.

Když přistáli, Týne nějaký čas trpělivě ležel, ale pak zavolal na Murraye, aby jej přišel odvázat. Síťové popruhy zapnuté pod lehátkem nemohl sám povolit. Žádná odpověď.

Na jeho křik nikdo nereagoval. Po dvaceti minutách se otevřel zadní vzduchový uzávěr a vstoupili dva sumatránští zdravotníci s nosítky pro raněné.

Z toho Týne usoudil, že Murray je na vrchním velitelství hlídky. Že zavolal přímo do nemocnice a řekl jim, aby ho přišli do výzvědného modulu vyzvednout a dopravit k vyšetření.

„Na prohlídku přijdu později,“ oznámil Týne. „Nejdřív musím podat hlášení veliteli.“

„Nemějte strach, velitel už byl o vašem zdravotním stavu informován,“ odpověděl jeden ze zdravotníků.

Přes Tyneovy protesty byl muž neoblomný; podle jeho odpovědí to vypadalo, že Murray snad nějak zpochybnil Tyneovo duševní zdraví. Takže ho na pojízdném lehátku dopravili do vojenské nemocnice.

Procedura tam nebyla o nic rychlejší než v jakémkoli jiném podobném zařízení. Doktorům trvalo dost dlouho, než se rozhodli, že Týne je duševně zdráv. Rozčilený, pohmožděný, ale v pořádku. Mezi vyšetřeními musel pokaždé dlouho čekat. Tohle všechno má na svědomí Murray, vztekle si pomyslel Týne a zapálil si další z balíčku mescahalek. Kapitán výzvědné lodi to zařídil tak, aby se Tyneovo hlášení opozdilo. No dobrá, on to zase zavaří Murrayovi. Murray bude mít problémy.

Po dvou hodinách si dopnul stejnokroj a spěchal na velení eskadry. Tam ho ale čekalo překvapení. Murray o úkolu žádné hlášení nepodal. Týne zvědavě a s podezřením spěchal k ubytovnám, kde příslušníci eskadry bydleli. Nikdo tady Murraye neviděl – jeho pokoj byl prázdný, vše nedotčené. Hezká rozpustilá míšenka prázdně shlížela z fotografie nad postelí. Přes ni dětským písmem stálo „S láskou od Miny“.

Slunce se rozzářilo ve své plné dopolední síle. Týne si toho nevšímal a běžel k hlavní bráně, optat se dopravního strážníka ve službě pod betonovou stříškou proti slunci. Ano, kapitán Mumford odjel ve služebním voze hned po snídani, směrem do města.

Týne poděkoval, stopnul si auto a následujících pět prašných a rozpálených mil překonal s ponurou netrpělivostí.

Věděl, že než opustil posádku, měl správně podat hlášení – především nahlásit Allanovu smrt. Ale nějakým záhadným způsobem cítil, že čas je teď životně důležitý. Murray nevysvětlitelně zmizel, bude snazší jej nalézt, dokud je stopa ještě horká. Hodiny ukazovaly 10.50.

Padang je jedním z nejzajímavějších měst na Zemi. Každé úrovni jeho života dodávala teď blízkost mimozemské základny příjemný mrazivý nádech vzrušení. Pocit, že se každou chvíli může stát něco ohromného, visel nad jeho horkými, provoněnými ulicemi. Je to kosmoplitní město. Mezi domorodé Indonésany a Číňany se nastěhovali delegáti Rady ze všech koutů Země, jejich manželky, milenky či následníci. Pouliční prodavači nabízejí národní emblémy všech možných druhů, japonskými vycházejícími slunci počínaje a velšským pórkem konče. Také to je první město na Zemi, kde se delegáti Rady spojených národů z řad Rosků, prominentně vystavující na klopách svá povolení, procházejí po městě nebo sedí v restauracích. A je to především rychle rostoucí město. Podél živé Tida App rostou mrakodrapy. Mezi palmami chatrče – pitoreskní dvoupatrové ulice, zvětšující se bloky obytných domů. A nad tím padesát pestrých vlajek zplihle visících v horku.

Za politiky přišli podnikatelé, po podnikatelích podsvětí. Když vykouknete z okna, můžete spatřit právníka, ženu nebo pobudu s obličejem ve stoce.

Týne vystoupil v centru před poštou, protáhl se nelegální tržnicí a namířil si to k Bukit Besar. Vstoupil do hotelu Merdeka. Připadalo mu to jako nejlogičtější místo, kde Murraye hledat. Tenhle hotel se pro Allana, Tynea a Murraye nejvíce podobal domovu. Zamilovali si jeho schopnou obsluhu, špatné jídlo, neustálý shon.

Bylo tam plno, hlavně nižší úředníci diplomacie, kterým Týne také kdysi býval. Nervózní, bodří muži se svou whisky, stranící se slunce, kteří čekají, čekají a pozorují. Týne se prodral halou a stoupal po zadním schodišti.

Zdálo se mu, že na konci chodby zahlédl Amira, jak se ohlédl a pak uhnul za roh. Ale to není možné. Amir, nejbystřejší ze zaměstnanců, neměl žádný důvod se takovým způsobem skrývat, stal se téměř jejich osobním přítelem.

Týne stoupal po zadních schodech a lovil z kapsy klíč. Dorazil k pokoji číslo šest. To byl pokoj, o který se Allan, Murray a Týne dělili. Dělívali… Odemkl a vešel dovnitř.

Obrovský příval cizinců způsobil v Padangu nedostatek ubytování. Volné hotelové pokoje se nedaly sehnat – jedině proto, že dobře platili, si celou dobu mohli užívat privilegia bydlení o víkendech.

Pokojem číslo šest se přehnal hurikán.

Týne hvízdl. Všechny jejich věci, civilní oblečení, zkrátka všecko bylo naházené uprostřed na podlaze. Někdo to prohledával, důkladně a ve spěchu. Kdo? Proč?

„To se mi nelíbí,“ pronesl Týne nahlas. Vyšel ven a zavolal přes zábradlí na obsluhu.

Stál uprostřed pokoje, čekal a přemýšlel. Zapletl se do záhady. Na Měsíci se stalo něco podivného – pravdu nezná, tím si byl jistý. A teď se něco zvláštního událo i tady. Proč Murray uprchl? Kam se poděl? Tynea zamrazilo podezření, že Allana prostě zavraždil. Ale proč?

Vrátil se na chodbu a znovu zavolal na obsluhu.

Naplnila jej nenávist k Murrayovi. Sahala do minulosti, pojímala i bývalého Murraye. Jeho uvolněné chování už nevypadalo tak sympaticky, spíš budilo dojem neomezené nadřazenosti. Jeho pohotový srdečný úsměv se stal falešnou grimasou vraha. Ale za předpokladu, že Allana zabil… mohl pak přece Tyneovi jednoduše říct, že ho zastřelili Roskové – Týne byl přece v bezvědomí, když se to stalo. Nic nebylo jisté. Nebo spíš jedno bylo jisté: Týne se chtěl zmocnit Murraye a vyždímat z něj pravdu.

Sešel o patro níž, zakřičel znovu na obsluhu a málem vrazil do malé uklízečky.

„Kde je Amir?“ zeptal se jí.

„Amir má dneska volno.“

„Cože? To je poprvé, co ho znám, co má den volna.“

„Nebylo mu dnes dobře. Bolí ho hlava a užívá léky. Jak vám můžu pomoci?“

Najednou nechtěl v pokoji vidět nikoho. Cítil se slabý, unavený, hladový. Tohle byl jeho první hon na člověka.

„Přinesla byste mi něco k snídani, prosím?“

„Snídaně už dávno skončily, pane.“

„Tak tedy oběd, cokoli.“

Vrátil se do pokoje a zamkl zevnitř. Metodicky začal uklízet zmatek na podlaze. Bylo bolestné skládat Allanovy věci s vědomím, že už je nebude používat. Některé Murrayovo civilní oblečení chybělo, ale uniforma tam byla. Takže…

Oběd přinesli neprodleně, jídlo bez národní příslušnosti skládající se z nakrájené klobásy, zelí a rýže, doplněné planktonovým rosolem. Nová velká továrna na zpracování planktonu dole na pobřeží v Semapangu dodávala pro ostrov čím dál víc jídla, jenže její výrobky byly spíš výživné než chutné.

Jídlo Tynea vzpružilo. Přestal být druhým sekretářem podsekretáře podsekretáře, protože toužil po akci. Tady ji má. Původní instinkt, který ho zavedl na Sumatru, nezklamal. Byl nepohyblivým, zatrpklým, nespokojeným mužem bez mužnosti, nastoupil kariéru, kterou mu vybral otec a která jej bezmezně nudila. Jeho hlavním úkolem bylo sledování ubíhajících minut. Jak úžasný eufemismus pro zabíjení času!

Jenomže rovník je nejteplejším místem na planetě a nejrychleji se otáčí, přestože smysly to nepostřehnou. Teď teprve se věci začínají rozjíždět.

Při cestě ven narazil na majitele hotelu a optal se na Murraye.

„Promiňte, dnes jeho nevidět,“ odvětil pan Niap Nam. „Jestli on přijít, já nevidět. Teď lepší vy odejít zadními dveřmi. Vepředu malé potíže s Vysídlenými. Možná střílet ti blázniví lidé.“

„Dekuji, Niape,“ odpověděl Týne. Zaslechl hluk z ulice, ale nevšímal si ho. Jednu chvíli uslyšel výstřel, křik zesílil, pak k němu dolehl zvuk utíkajících lidí. Týne vyklouzl zadním východem přes dvůr s akátem. Vysídlena byla teroristická skupina, tvořená převážně domorodci, jejichž kampongy byly evakuovány, aby se vytvořilo místo pro základnu Rosků. Jejich každodenní násilné činy – často přilepování bomb na limuzíny diplomatů – život v Padangu kořenily.

Týne si to namířil k Roxy. Jestli někdo ví, kde Murray je, musí to být Mina, drobná dívka, napůl Holanďanka (druhá polovina zůstávala neupřesněná), která s Murrayem trávila valnou část jeho volného času. Týne se podíval na hodinky. Bylo něco málo po poledni, jeho nepřítel, protože teď už za něj Murraye považoval, měl náskok možná čtyři a půl hodiny.

Roxy bylo celodenní kino. Teď to bylo v módě, obrázky blikaly na veliké plexisklové kostce čtyřiadvacet hodin denně. Předsálí bylo rozlehlé, hluboké, prosperující; lidé přicházeli a odcházeli nebo jen tak postávali a kouřili.

Mina za pultem se zmrzlinou vyjekla radostí, když Tynea spatřila. Ano, byla pěkná, snědá, plná života. Možná, že až bude Murray odklizen z cesty…

„Ano, přišel se za mnou podívat,“ odpověděla na Tyneův dotaz. „Má nějaké potíže, pane Leslie, můžete mi to říct? Vypadal, jako by se mu stalo něco ne zrovna veselého.“

„Možná si obul boty naopak,“ odvětil Týne a pak trpělivě čekal, až dívka ovládne svůj ječivý řehot. Pozapomněl, jak ji i nejhloupější poznámka vždycky přiváděla do křečí.

„Musím ho najít, Mino,“ řekl. „Velitel s ním nutně potřebuje mluvit. Neřekl kam má namířeno?“

„Ne, pane Leslie. Neřekl ani ‚pusinku‘, jenom ‚ahoj‘. To proto jsem myslela, že se mu stalo něco ne –“

„Ano, ne zrovna veselého. Já vím. Co ještě řekl, kromě ‚ahoj‘, Mino? Nechtěl se s tebou později setkat?“

„Omluvte mě na moment.“ Obrátila se s úsměvem obsloužit vysokého Pákistánce a pak pokračovala: „Řekl mi jen, že jde do továrny na plankton. Že ho najdu ve výrobně planktonu. Proč chce jít na takové místo, pane Leslie?“

„Třeba sázet plantáže planktonu,“ navrhl Týne a bez úsměvu se otočil, zatímco ona se znovu popadala za břicho a prohýbala vřeštivým smíchem. Proč by tam proboha Murray chodil? Týne rázoval pryč bez rozhlížení a málem vrazil do tlustého muže v bílém plátěném obleku.

„Následujte mne, pokud se chcete dozvědět něco o Murrayi Mumfordovi,“ promluvil tlusťoch koutkem úst a tvářil se, jako by si Tynea ani nevšiml. Týne na něj překvapeně civěl, když otylý muž prošel létacími dveřmi do jednoho z přilehlých barů. Na chvíli pochyboval, jestli vůbec dobře slyšel. Pak strčil do dveří.

Miniaturní, asi čtvrt metru vysoký obraz se chvěl nad barovým pultem. Byl němý. Protože byl přetažen z obrazovky normální velikosti v kině, ukazoval jen polovinu originálu. V takovém stavu to bylo téměř nesrozumitelné – jenomže jeho funkce spočívala v lákání hostů z baru do promítacího sálu, podívat se, jak film vypadá kompletní. Teď zrovna prsatá část Lulu Baltazarové spočívala na polštářích a nepochopitelně gestikulovala.

Týne přejel zrakem od obrazové krychle k tlustému muži. Tlusťoch seděl vzadu v rohu čelem ke dveřím a zvedal dva buclaté prsty na číšníka. Ten horlivě kýval hlavou a přihlouple se usmíval. Několik lidí posedávalo kolem a pilo.

„Kdo jste?“ zeptal se Týne tlusťocha, když došel k jeho stolu. „Promiňte, ale nevzpomínám si na vás.“

„Posaďte se, pane Leslie,“ promluvil neznámý. „Pamatujte na dobré vychování a poděkujte své šťastné hvězdě, že jsem vás našel dřív než někdo jiný.“

„Ptal jsem se, kdo jste?“ opakoval Týne, když si sedal. „Máte pro mě vzkaz od Murraye?“

„Tady nám nesou whisky,“ pokračoval muž a usmál se, když číšník postavil sklenice. „Dovolte mi připít na vaše trvalé zdraví.“

Týne svou sklenku odstrčil.

„Spěchám,“ upozornil. „Jak víte, že sháním Murraye? Předpokládám, že jste zaslechl, o čem jsem mluvil s tím děvčetem ze stánku se zmrzlinou! Snažíte se vtipkovat nebo mi pomoct?“

Tlustý muž vypil svůj drink, zadíval se ironicky na Tynea a zmocnil se sklenice, kterou Týne odsunul. Nenamáhal se zodpovědět žádný z jeho dotazů a jen poznamenal: „Pokud mě chcete nějak oslovovat, Stobart je stejně dobré jméno jako každé jiné. Jsem agentem Rady. Můžu vás zatknou, kdy se mi zachce, jen lusknu prsty.“

Kousek – velice pěkný kousek – Lulu Baltazarové šplhal do dynoauta. Číšník se usmíval a přitakal jako šašek dalším stálým zákazníkům.

„Mluvíte, jako byste právě vypadl z nějakého filmového krváku,“ poznamenal Týne.

„Nedávej tak najevo svůj nóbl původ, synku,“ utrousil Stobart úsečně. „Jsem tak skutečný, že budeš mít možnost to poznat, jestli si budeš hrát na drsnýho. A pamatuj si – nemám vůbec smysl pro humor.“

„No dobře. Jste skutečný,“ připustil Týne. „Řekněte mi ale jedno: Proč by se agent Rady odhaloval tak, jak jste to udělal vy? Proč byste se zajímal o mě nebo o Mumforda? Pochopil bych to, kdybyste byl nějaký tupý vojenský policista z tábora.“

„Ty bys nepochopil ani věšák na klobouky. Podívej, synku, šploucháš se na okraji hluboké vody. Drž se dál. To je jediné, co jsem ti přišel říct: Nemíchej se do toho! Nalezení Murraye Mumforda je prioritní záležitost a ty by ses jen pletl do cesty několika zainteresovaným stranám.

Během řeči poslal whisky zpět k Tyneovi, který si ji vzal a vypil. Stobart pozvedl do vzduchu dva prsty a číšník okamžitě přiběhl s pukrlátkem a s dalším pitím.

„Prozraďte mi to tajemství,“ požádal Týne. Nelíbil se mu prosebný tón, který uslyšel ve vlastním hlase. „Proč Murray zabil Allana Cunliffa? Proč po něm jde Rada a ne policie nebo Vesmírná služba?“

„Jsi zvídavý,“ utrousil Stobart.

Týne zrudl ve tváři. Vzal do ruky jednu z prázdných sklenic a zmáčkl ji. Svíral ji stále víc, až se na stůl sesypala hromádka lesklých střepů.

„Odpovězte na mé otázky,“ trval na svém.

Stobart se rozesmál: „Jsi temperamentní!“ Sfoukl skleněnou drť na Tyneovu bundu. Než se Týne stačil pohnout, velmi silně mu sevřel levé zápěstí.

„Poslouchej mě, vážený pane Leslie. Nemíchej se do toho. Mumford ti lhal, o tom není pochyb. Neprozradil by ti, jak je tahle věc veliká. Chci vědět, co ti řekl o tom, co se stalo v Zóně 101. Pak ti povím, co se přihodilo doopravdy. Bereš?“

Týne rozmrzele zopakoval historku, kterou mu Murray na výzvědné lodi vyprávěl.

„Nesmysly,“ zvolal na konci Stobart. „Zatímco jsi byl mimo, tam na Měsíci, Roskové vás chytili, tebe a Mumforda. Nestačil se vrátit do lodi, to si piš, v žádném případě, když jsi mu spokojeně spinkal na rameni. Dostali ho tak jednoduše, jako by ručku políbili, a přesvědčili ho, aby dopravil životně důležitou informaci sem do Padangu a předal jejich kontaktní osobě, která ji předá zase jejich základně.“

„Jak ho přesvědčili? Co je to za informaci? Proč mi nemohl říct pravdu?“

„Ty naivní blázne!“ vykřikl Stobart. Už se na Tynea nedíval, jako by jej přestal zajímat. Vodnaté oči přejely po ostatních hostech v baru. „Myslíš, že by Mumford jen tak řekl pravdu? Stal se z něj zrádce! Pomáhá Roskům – nenamáhej se vyptávat, co mu za tu práci nabídli. A nenamáhej se mě ptát, co je to za informaci – i kdybych to věděl, stejně bych ti to neřekl.“

„Tomu nemůžu uvěřit! Proč nemohli Roskové přepravit tu informaci sami? Mají mezi Zemí a Měsícem čtyři malé lodě.“

„Kdybychom znali všechny odpovědi, nesháněli bychom teď Mumforda,“ poznamenal Stobart střízlivě. „A to je vše, co jsem ti chtěl říct. Tak hybaj, Leslie, plav. Vrať se do tábora a hraj si na kosmonauta, než se začne střílet.“

„Jste opilý, podle toho jak hovoříte a vypadáte,“ poznamená! Týne tiše. „Nebo vám vždycky visí pysky jako stará červená ponožka?“

„Tamhle sedí Rosk převlečený za sumatránského podnikatele a sleduje nás jako ostříž,“ odvětil Stobart bez mrknutí oka.

„A já jsem z Neptunu,“ na to Týne. „Jak jste se dostal k těmhle informacím, Stobarte?“

Tlusťoch se na něj obořil: „Myslíš, že ti to řeknu? Povídám ti naposledy, běž od toho, Týne. Stojíš proti organizacím. Nikdy nenajdeš Murraye Mumforda. Tak vztyk, nohy na ramena a upaluj! Whisky zadarmo už nebude.“

Když Týne procházel kolem baru, kousek kohosi právě zápasil s kouskem Lulu Baltazarové. Cítil, jak v něm všechno jen vře. Tvář mu hořela. Nenáviděl každý krychlový centimetr Stobartova sádla, ale rozum napovídal, že mu radil dobře. Jestliže se Murray zapletl do potíží takového kalibru, jemu, Tyneovi, se celá věc vymyká z rukou.

Vyhnul se Mininým očím a vyšel z Roxy na schodiště. Hustě lilo a ulicemi tekla voda. O něco výš na ulici stáli dva ubozí policisté vedle kouřící ruské pudenty. Vysídlení znovu udeřili. Bylo čtvrt na dvě.

V kině sledoval Stobart s uspokojením, jak se agent Rosků odlepil od baru a odešel téměř okamžitě po Lesliem Tyneovi. Stobart měl svou práci rád. Dokud máte věci pod kontrolou, je to pohoda jako ve starém pohodlném křesle. Správným psychologickým tlakem je možné přimět kohokoli k čemukoli. I takový náhodný faktor, jakým je Týne Leslie.

III

Týne se rozhodl pro zkratku postranními uličkami. Vyhne se tak spoustě dešťové vody. Čím dřív se dostane na základnu, tím lépe – bude tam mít potíže, protože po návratu z mise nepodal hlášení. Cítil se poraženě. Dokonce se Stobarta zapomněl zeptat na Allana.

Déšť jej tloukl za krk. Lehký tropický oblek bude hned promočený. Zvolna ho předjel taxík a postříkal mu nohy.

„Nastupte si na dobrou cestu, pane,“ zavolal na něj bodře čínský řidič.

Znělo to jako dobrý nápad. Jak se ale Týne sehnul k zadním dveřím, doširoka se rozletěly. Silné paže ho popadly za ruku, vyvedly z rovnováhy a vtáhly do auta. Cítil, jak vůz nabírá rychlost, přestože zápasil s těžkým kobercem, který přes něho přehodili. Někdo ležel na něm a tlačil ho dolů. Týne se snažil uvolnit svou ocelovou ruku. Pak ucítil úder do zátylku.

Zdálo se, že celou věčnost leží poloudušený pod kobercem a putuje mezi stavem vědomí a bezvědomí.

Temné barvy se mu kroutily a spirálovitě točily v hlavě. Jak auto začalo nadskakovat, jako by sjelo ze silnice, začal se znovu inteligentněji zajímat o okolí. Zvenku se ozýval podivný syčivý zvuk – projížděli vysokou trávou.

Cestující na zadním sedadle teď z Tynea slezl a hádal se s řidičem o cosi, co se týkalo poškození auta. Nabízel mu peníze, ale řidič odmítal.

Konečně auto zastavilo. Týne se nebránil, zápěstí měl svázaná za zády. Ruce, které se dotkly těch jeho, byly horké jako v horečce. Nepochybně měly teplotu minimálně 105,1 stupně.

Bez okolků byl za ramena vytažen z auta a svalil se do vysoké mokré trávy. Snažil se vydrápat na kolena a pak se postavit, přičemž viděl, jak čínský řidič přijímá balíček dolarů, ušklíbá se a túruje motor. Rosk chytil Tynea za opasek u kalhot a odtáhl ho z cesty, kudy auto vycouvalo a vystřelilo zpět směrem, odkud přijelo. Zmizelo – člověk a Rosk zůstali sami.

Obklopovaly je vysoké stromy tvořící spíš druhotný porost, než pravou džungli. Jediným náznakem lidské existence byla stará domorodá chatrč prohýbající se pod vlastní tíhou, přestože dálnice, podle zpovzdálí doléhajícího pravidelného zvuku provozu, nemohla být až tak daleko.

„Pojďme, ano?“ promluvil Rosk příjemně a postrčil Tynea před sebou.

„Když to nejde jinak.“

Vykročili po pěšině. Stále pršelo, ale už ne tak prudce. Tyneovi se sotva podařilo zahlédnout svého únosce.

Vypadal jako Malajec. Jaká je to ironie, pomyslel si, že se tahle rasa usídlila zrovna na Sumatře! Všude se mohou dostat bez povšimnutí. V Anglii by byli nápadní na kilometr daleko.

„Líbí se vám tady?“ zeptal se Týne.

„Pokračuj v chůzi.“

Stezka se zhoršovala. Déšť ustal, jako by se zavřel nebeský kohoutek. Vysvitlo slunce a Týne se začal pařit. Mezi stromy se objevil oceán. Rozkládal se tam, plochý, stojatý a mosazně žlutý.

Útesy tu byly strmé a nořily se do hluboké vody. Týne a jeho únosce společně klouzali dolů po nebezpečném svahu. Na jeho úpatí tři mohutné palmy nehybně bojovaly o životní prostor na skalním převisu a jejich tvrdé strnulé kmeny se skláněly nad vodou. Pod hladinou se jako prsty natahovaly jejich kořeny. Vtom únosce Tynea bez varování strčil dolů z převisu.

Potopil se mezi kořeny, voda ho pálila v nose. Zuřivě bojoval. Topil se! Se svázanýma rukama byl bezmocný.

Nebyl čas přemýšlet. Rosk plaval vedle něj a táhl ho za límec. Za chviličku propluli do tmavší vody pod útesem a vynořili se. Tyneovi crčela voda z úst i z oblečení. Bolestně vydechl a potácel se po hrubém schodišti, kam ho Rosk táhl.

Ocitli se v jeskyni, jejíž vchod byl díky ohromným palmám z moře těžko postřehnutelný. Prostor působil extrémně klaustrofobicky. Hladina byla asi tři čtvrtě metru pod slizkým stropem: z vody se nedalo vylézt – člověk v ní jen stál ponořený po prsa. Týne si s hořkostí připomněl, že Roskové mají tradičně výborné předpoklady pro pohyb ve vodě.

Uprostřed jeskyně v hlubší vodě byla malá ponorka. Vypadala otlučeně a staře a na plášti měla rezavé skvrny. Mohl to být veterán malajského námořnictva, Tyne to však s jistotou určit nedokázal.

Řídicí věž byla otevřená. Objevila se tmavá hlava a vyměnila si s Tyneovým únoscem několik štěkavých slov. Bez váhání pak strčili svého vězně na palubu.

Uvnitř bylo jako v troubě. Co do teploty i do velikosti. Tynea donutili lehnout si na holý ocelový rošt postele, s rukama stále svázanýma za zády. Když se ponorka dala do pohybu, sotva se to dalo postřehnout.

Zavřel oči a snažil se myslet. Nic ho nenapadalo. Věděl pouze, že varování odporného Stobarta bylo založeno na správném úsudku, avšak přišlo příliš pozdě. Uvědomoval si pouze, že náhle touží po životě druhého sekretáře podsekretáře podsekretáře.

„Tak vstávat,“ dloubl ho Rosk do žeber.

Byli na místě.

Tyne, pobízen zezadu, vyšplhal po železném žebříku a vystrčil hlavu na světlo.

Ponorka se vynořila na hladinu. Díky mlze, která se držela jako pára nad hladkou vodou, nebyla vidět žádná pevnina. Vedle nich se houpala domorodá loď s mělkým ponorem, jejíž kotevní lano už bylo bezpečně uvázáno k zábradlí ponorky. Když se Tyne objevil, tři, zřejmě Roskové, dali najevo svůj zájem o kořist. Natáhli se po něm, chytli ho v podpaží a vyzvedli na palubu, kde jej mokrého pohodili.

„Díky,“ ucedil Tyne. „A co takhle ručník, když už se tak staráte?“

Jakmile na palubu vyšplhal jeho původní únosce, pobídli jej, stále promočeného, aby sestoupil dolů po lodním schodišti. Pod palubou se nacházela, díky přestavbě lodi, jedna poměrně velká místnost. Loď mohla mít nějakých sto tun. Vypadalo to, že než se dostala do rukou Rosků, sloužila k osobní dopravě, snad na blízké ostrovy.

Dole bylo pět Rosků mužského pohlaví a jedna žena. Byli po svém způsobu oblečeni do spousty zdánlivě mastné látky, což na rovníku vyhlíželo velmi nepatřičně. Ve společenství příslušníků vlastního druhu byla jejich „cizost“ ještě patrnější. Jejich ústa, možná díky rychlé breptavé řeči, byla zkroucena do podivného výrazu. Jejich pohyby vypadaly nepřirozeně. I způsob, jakým seděli na prostých dřevěných židlích, dával znát, že tyto předměty považují za cizí, neharmonické.

Takové jsou tedy bytosti z Alfy Centauri II, bytosti podobné lidem, ale od lidí se nevyhnutelně lišící. Fyzická podobnost spíš ještě zdůrazňovala odlišnosti duševní. Jako by život na Zemi nebyl dost komplikovaný i bez toho, pomyslel si Tyne.

Rosk, který se zmocnil Tynea v Padangu, podával ve svém jazyce hlášení vůdci skupiny – hrubě vypadajícímu jedinci s nozdrami jako gorila a chumáčem bílých vlasů.

Ten Tyneova únosce obšírně a pečlivě zpovídal, avšak způsobem, který naznačoval, že je se svým člověkem spokojený. Pak se anglicky obrátil na Tynea.

„Takže: Já jsem válečný plukovník Budo Budda, služebník Nejvyššího Ap II Dowla, diktátora Alfy-Země. Potřebujeme od vás rychle získat informace a použijeme veškeré způsoby, jak je z vás dostat. Jak se jmenujete?“

„Mé jméno je Pandit Nehni,“ odpověděl Tyne bez mrknutí.

„Položte ho na stůl,“ poručil Budda.

Ostatní Roskové popadli sehranými pohyby Tynea a položili jej, přestože se bránil, tvrdě na záda doprostřed stolu.

„Pandit Nehru je postava z vašich dějin,“ řekl Budda. „Zkus to znovu.“

„Martin Todpuddle,“ zkusil to Tyne a přemýšlel, co všechno o něm vědí nebo nevědí.

Jeho jméno očividně neznají.

„Mluvil jste s agentem Rady,“ oznámil Budda. „V půl dvanácté místního času v kině Roxy v Padangu. O čem jste hovořili?“

„Povídal mi, že bych si měl častěji měnit ponožky.“

Strašlivá rána zasáhla Tynea do pravého ucha. Svět vybuchl v gejzírech hvězdiček. Už zapomněl, jak nepříjemná může být bolest, když se mu vrátil dostatečný cit do hlavy a znovu nabyl sluchu, velká část jeho sebejistoty se vypařila.

Budda se nad ním nejasně rýsoval, veliký, ohromný.

„My z Alfy II nesdílíme váš smysl pro humor,“ pronesl. „Také je pro nás velice důležitý čas. Odejmeme vám buď prst, nebo oko, jestliže nám rychle a po pravdě neřeknete, o čem s vámi agent Rady mluvil.“

Tyne se ze stolu zadíval do těch zkřivených tváří. Co si tihle darebáci myslí a co cítí? Jak se to liší od toho, co by si na jejich místě mysleli a cítili lidé? Tato zásadní otázka nebyla od chvíle, kdy Roskové před téměř pěti lety přistáli, položena ani inteligentně zodpovězena. Ta veliká osvobozující událost, setkání dvou cizích, avšak podobných civilizací, byla zamlžena politikou. Spojení dvou kultur přerostlo v konfliktní soužití.

Tyne se kdysi nacházel v pozici rozkazující strany. Teď a tady musel rozkazy přijímat.

„Budu mluvit,“ ozval se.

„To je rozumné rozhodnutí, Todpuddle,“ opáčil Budda, nicméně vypadal zklamaně.

Fakt, že se falešné jméno ujalo, Tynea povzbudil. Začal nesouvisle vysvětlovat vraždu svého přítele Allana, ale neřekl, kde se to stalo.

Mluvil asi minutu, když se dopředu prodral Rosk, který Tynea unesl, a hněvivě cosi brebentil ve své mateřštině.

„Tenhle chlapík říká, že lžeš. Proč ses nezmínil o Murrayi Mumfordovi?“ zeptal se Budda.

Tyne otočil hlavu a zahleděl se na svého únosce. Do této chvíle neměl možnost pořádně si ho prohlédnout. Nyní jej osvítilo šokující poznání. Byl to muž z baru v Roxy, kterého Stobart nazval agentem Rosků – stále ještě oblečený jako místní podnikatel. Takže jestli Stobart tohohle chlapíka zná, možná je on sám nebo někdo z jeho lidí sledoval a jsou už blízko. Ale také je možné – při té myšlence ho zamrazilo – že Stobart využil jeho, Tynea, jako návnady a očekával, že jeho historku převypráví nepříteli. Stobart byl podle hrubého odhadu stejně bezcitný jako všichni tři Roskové dohromady, i kdyby jeden z nich byl sám Ap II Dowl a druhý Budo Budda.

Tyne se zarazil, v hlavě totální zmatek.

Na štěkavý rozkaz z něho jeden z Buddových přisluhovačů začal trhat oblečení.

„Dobrá,“ vyhrkl Tyne. Jediný pohled na Buddu, dychtivě nakloněného s jazykem mezi zuby, rozhodl. „Stobart povídal tohle.“

Stáli nad ním a on jim řekl všechno. Zamlčel pouze fakt, že se osobně účastnil incidentu na Měsíci. Jeho řeč Budda hbitě překládal.

Jeden bod mimozemského plukovníka obzvláště zajímal.

„Říkáte, že podle Stobarta se má Mumford v Padangu setkat s naší spojkou?“

„Ano.“

„Mumford neměl přijít sem do naší základny?“

„Já vám jen povídám, co mi řekl Stobart. Proč nejdete a nezeptáte se jeho?“

„Stobarta není tak lehké chytit jako vás, Todpuddle. Jedno domorodé přísloví říká, že malé ryby se chytnou, zatímco velké umírají přirozenou smrtí.“

„Strčte si svá domorodá přísloví někam. Co se mnou uděláte?“

Budda neodpověděl. Odešel ke skříňce, otevřel ji a vytáhl jednoduše vypadající přístroj, který očividně fungoval jako radiotelefon. Cosi ve způsobu, jakým do něj mluvil, Tyneovi napovědělo, že zřejmě hovoříš nadřízeným, asi na základně na Sumatře. Tyne se se zájmem na stole posadil, a nikdo jej znovu nesrazil dolů. Výslech byl u konce.

Budda uložil přístroj a začal na ostatní Rosky povykovat rozkazy.

Tyne spustil nohy na podlahu a postavil se. Oblečení měl stále mokré a lepilo se mu na tělo. Provazy poutající jeho ruce za zády se každou minutu zdály těsnější a těsnější.

„Jedeme teď domů?“ zeptal se.

„Vy jedete do věčného domova,“ odpověděl Budda. „Byl jste nám užitečný, pane Todpuddle, a já jsem za to vděčný. Teď všichni půjdeme velmi rychle chytit Mumforda a naši dámu, slečnu Bendu Ittai, necháme, aby vás zašila do pytle a hodila do modrých vod. To je starobylý způsob pohřbívání na Alfě. Sbohem!“

„Nemůžete mě tu takhle nechat –“ vykřikl Tyne. Ale ostatní už spěchali po kajutním schodišti. Otočil se k ženě.

Už věděl, že je krásná. Všiml si toho instinktivně hned, jak vešel, přestože myslel na jiné věci. Nyní také viděl, jak rozhodně se tváří. Benda Ittai byla drobná, avšak šlachovitá, velmi ladná i přes zvláštní oděv a měla u sebe nůž – s indonéskou čepelí, jak Týne zaznamenal.

Ostražitě k němu přistoupila a něco drmolila svou rodnou řečí.

„Neplýtvejte dechem, Mata Hari,“ poradil jí Tyne. „Nerozumím vám ani slovo.“

Slyšel ostatní, jak sestupují dolů do ponorky; budou tam natěsnaní jako sardinky v konzervě, pomyslel si. Jakmile odjedou, mohl by se vrhnout na tuhle malou gangsterku, porazit ji a osvobodit se.

Jenže tahle maličká se vyznala. Vytáhla ze skříně starou plachtu a rozprostřela ji na podlahu. Mrštným pohybem popadla Tynea, jakýmsi chvatem podobným džudu, a mrštila jím na plachtu. Než si stačil uvědomit, co se děje, byl do ní zabalený. Vzpouzení bylo na nic. Ležel klidně a naslouchal. Benda Ittai ho zašívala – velice rychle – automatickou jehlou. V tom momentě dostal skutečný strach.

Když ho tak lehce zneškodnila, vystoupila na palubu. Za minutku byla zpátky, uvázala mu v pase provaz a táhla ho stupeň po stupni nahoru po úzkém schodišti. Tuhé plátno jej před tvrdými nárazy trochu chránilo. Když dosáhli úrovně paluby, začal Týne prosit o milost. Hlas mu beznadějně přeskakoval.

Přetáhla ho přes palubu až k zábradlí.

Potil se a slabě kopal nohama, když cítil, že ho spouští přes bok. To je konec, Leslie, řekl si zuříc bezmocí. Volně se houpal. Pak pod sebou chválabohu ucítil tvrdé dno loďky. Dívka jej spustila do jakési veslice.

Tyne byl stále ještě úlevou napůl bez sebe, když skočila vedle něj. Člun se lehce zhoupl a vystřelil pryč od lodě. Takže měl motor, který však běžel naprosto tiše.

Tyne najednou pochopil, jak to, že si Roskové tolik dovolili. Běžný Sumatřan je velice chudý člověk. Jeho výhledy jsou omezené nezbytnými ekonomickými potřebami. Koncept světové loajality mu není cizí, nicméně příležitost prodat s ohromným ziskem rybářský člun, nůž nebo loď je něco, co nelze ignorovat.

Roskové se do značné míry objevili na neutrální půdě. Mocenská politika je hobby, které si chudí nemohou dovolit. Absolutní chudoba stejně jako absolutní moc je původcem absolutní zkaženosti.

„Můžu ti trochu pomoct, Todpuddle,“ promluvila Benda Ittai a položila ruku na plachtu věznící Tynea.

V tu chvíli byla situace pro Tynea natolik zvláštní a angličtina z jejích úst natolik uklidňující, že ho napadlo jenom skrz látku zamumlat: „Jmenuji se Tyne Leslie.“

„Ostatní nevědí, že mluvím pozemsky,“ řekla. „Naučila jsem se to tajně z vašeho vysílání.“

„Asi toho o vás nevědí víc,“ poznamenal. „Pusťte mě z tohohle přenosného hrobu! Opravdu jste mě hrozně vylekala, to mi věřte.“

Prořízla plátno svým ostrým nožem. Udělal si jen díru na obličej, takže ležel v plachtě jako mumie a zíral na ni.

Benda Ittai byla nervózní jako jelen v říji.

„Nedívejte se na mne jako na zrádce vlastního národa,“ promluvila nervózně. „Není tomu tak.“

„To jsem si zrovna nemyslel,“ opáčil a bezděky se zašklebil. „Ale jak jste se do toho vůbec namočila? Co máte s Murrayem společného?“

„O mě se nestarejte. Nestarejte se o nic! Celá tahle aféra je na vás příliš rozsáhlá. Jen buďte rád, že vás nenechám utopit. Na jeden den to stačí.“

Moře bylo stále klidné jako jezero. Místy se nadále držel opar. Benda loď řídila podle kompasu a za chvíli se objevil malý ostrůvek ověnčený typickými palmami. Dívka vypnula motor a dopluli k pruhu pláže mezi dvěma rameny vegetace.

„Nechám vás tady, můžete zkusit štěstí,“ oznámila. „Až se Budo Budda vrátí na loď, řeknu mu, že jsem úkol splnila. Voda je tu dostatečně mělká. Rozříznu vám pouta a přebrodíte se na břeh. Nějaká projíždějící loď vás bezpochyby brzy najde.“

„Podívejte,“ ozval se zoufale, zatímco ona řezala plachtový kokon. „Jsem vám velice vděčný za záchranu života, ale prosím, prosím, co to má všecko znamenat?“

„Povídám vám, že tahle věc je na vás příliš veliká. S tím se, prosím, spokojte.“

„Bendo, tyhle řeči naznačují, že jsem na takové věci příliš malý. To nesvědčí mému sebevědomí. Prostě mi musíte říct, co se děje. Jak může ta informace, kterou má Murray, být tak důležitá, že nikdo neváhá vraždit, jen aby ji získal?“

Než mu uvolnila zápěstí, přinutila jej přelézt přes palubu, aby po ní náhodou neskočil. Stál po pás ve vodě. Hodila mu nůž. Zastavil se, aby jej vylovil, třpytil se jako ryba pod hladinou. Zavolala na něho: „Ten váš Murray má něco, čemu říkáte mikrofilm. Na něm je kompletní záznam bezprostředně hrozící invaze Země flotilou lodí z Alfy. Naše loď, která tu před pěti lety přistála, není tím, zač ji považujete. Vaši lidé byli oklamáni. Je to pouhý předvoj, průzkumná zbraň, určená k předběžnému dohledu nad těmi, které nyní přicházíme napadnout. Proti blížícímu se masakru ani vy, ani já, jakkoli se cítíme, nemůžeme nic udělat. Už teď je pozdě. Nashledanou!“

Tyne stál bezmocně v moři a díval se za ní, dokud nezmizela ve zlaté mlze.

IV

Sluneční soustava pokračuje dál na své cestě směrem k letní hvězdě jménem Vega, Soustava Země-Měsíc obíhá kolem Slunce, hostitel a parazit navždy ruku v ruce. Planeta se otáčí na své kolébavé ose. Oceány se nadále neklidně převalují ve svých ložích. Přílivy rozmanitého života se tetelí na všech světadílech. Na malém ostrůvku sedící muž rozsekl skořápku kokosového ořechu.

Jeho hodinky ukazují 4.20 místního času. Za tři hodiny bude tma. Jestli se opar bude držet až do západu slunce, šance, že ho někdo vyzvedne ještě dnes, jsou minimální.

Tyne vstal, rozžvýkal poslední zbytek kokosové dužiny a prázdnou skořápku zahodil do vody. Za pár minut se vrátil zpět na břeh. Vztekal se nad vlastní bezmocí. Bez slunce nebude ani vědět, kterým směrem Sumatra leží. Tam, ať už to je na kteroukoli stranu, se rozhoduje o osudu lidstva. Kdyby světová vláda dostala do rukou ten drahocenný svitek filmu, mohla by přijmout účinná protiopatření. Stobart mluvil o té informaci neurčitě, zná vůbec skutečnou cenu toho, co má Murray u sebe? Zdálo se nemožné, aby Tyne byl jediným člověkem na světě, který ví, jak strašlivě moc je v sázce.

Nebo to ví i Murray?

Murray zabil přítele a zradil by své lidi. Co je to vlastně za člověka?

Až se mi jednou dostane do rukou…, pomyslel si Tyne.

Byl rozhodnutý nepokračovat v této velké hře v roli pěšáka. Jakmile to bude možné, převezme iniciativu. Doposud jím hýbaly neznámé síly, stejně jako ty, co otáčejí rovníkem; od nynějška se bude pohybovat sám.

V souladu s novým rozhodnutím obešel ostrov, na který ho vysadili. Neměl víc než deset akrů, nejspíš to bude jeden z odlehlých ostrůvků souostroví Mentawai. Na druhém konci se nad rozvalenou masou skal tyčila rozbořená pevnost. Zřejmě pocházela z období nepokojů mezi Jávou a Sumatrou v polovině 20. století.

Pevnost se skládala ze dvou místností, V přední hnil stůl a rezivěla železná truhla. V truhle byla rozbitá lucerna, lopata a krumpáč. Podél jedné zdi se táhly plesnivé regály.

Během několika příštích hodin se Tyne zabýval budováním vlastního opevnění. Už se nenechá chytit bezbranný.

Při práci mu mozek horečně zpracovával informace, které mu mimozemská dívka poskytla. Děsilo jej pomyšlení, že Země byla tak naivní a zkazku Rosků, kterou vybalili při přistání, jednoduše spolkla jako čirou pravdu, a také podlost Alfy II, co se týče zneužití lidské šlechetnosti. Nicméně je těžké si představit, jak by se kterákoli strana bývala mohla zachovat jinak. Země neměla žádný důvod k podezření, že kosmická loď Rosků je něčím jiným, než za co se vydává. A pokud Roskové skutečně plánovali invazi, pak jejich předběžný průzkum pozemských fyzických i mentálních poměrů byl z vojenského hlediska určitě dobrý tah.

Tynea se zmocnilo podráždění, jak se mu to často stávalo dřív, tenkrát za naleštěnými poradními stoly Rady. Zdálo se zbytečné dávat vinu zúčastněným osobám; člověk by měl spíš proklínat to, co z nich udělalo to, co jsou.

Po hodině a půl práce se zvedl lehký větřík, mlha se rozestoupila a vysvitlo slunce. Nízká mračna na obzoru označovala směr, kterým ležela Sumatra. Tyneovo oblečení už bylo suché a zapalovač na mezcahale znovu funkční. Zažehl tedy oheň a pracoval v jeho záři dál, i když slunce už zapadlo.

Konečně práci dokončil. Hodil sebou na písek a pozoroval pláž, na které ho zanechala Benda Ittai. V dálce se objevilo světlo jedné či dvou atomových nákladních lodí, které si jeho ohňového signálu nevšimly. Usnul.

Probudil se zimou a ochromený. Foukal ledový vítr. Bylo teprve 21.40. Nízko nad mořem vyšel srpek měsíce, chladný a nádherný. A k ostrovu se blížila rybářská loď.

Tyne bude zachráněn! Při pohledu na uklidňující známý tvar místní lodě si uvědomil, jak velký byl jeho strach, že místo toho uvidí plavidlo Buda Buddy. Konečně mohl jásat.

„Tady! Tady jsem! Pomoc!“ volal malajsky, poskakoval a přihazoval další dřevo do ohně. Rybářská loď se blížila rychle a už byla tak blízko, že bylo slyšet svist jejího pohybu po vodě.

Na lodi svítilo v půli stěžně tlumené světlo. Seděli tam tři muži. Zatímco spouštěli poslední plachtu, jeden z nich zakřičel v odpověď. Loď narazila přídí do písku.

Tyne se rozběhl z kopce k nim, ale pak se zastavil. Ti muži byli zahalení jako Arabové. A jeden z nich měl v ruce… Vždyť to je zbraň! Zachvátila ho panika. Obrátil se na útěk.

„Stůj, Tyne Leslie!“

Neochotně zastavil a otočil se. Jeden ze dvou mužů, kteří vyskočili z lodi si smekl látku z hlavy. Ve svitu měsíce se zatřpytil chomáč bílých vlasů jako mráček kolem lebky. Plukovník Budo Budda! Z pláže mířil nahoru na Tynea.

Nebyli od sebe ani dvacet yardů, Budda a druhý Rosk se tyčili u moře pleskajícího o břeh, zatímco Tyne stál na horní straně úzké pláže blízko pásu stromů. Noc byla nádherná, tak tichá, že člověk mohl slyšet růst svoje vlasy.

„Bylo dobré, že jsi zapálil signální oheň, aby nás vedl,“ podotkl Budda. „Prohledávání ostrůvků už nás unavovalo.“

Při těch slovech si Tyne uvědomil, že ho nenašli náhodou. Srdce mu poskočilo ještě víc, když si uvědomil, že jen od jedné osoby se mohli dozvědět, že stále ještě žije. Bezmyšlenkovitě vyhrkl: „Kde je Benda Ittai?“

Budda se zasmál. Znělo to jako zakašlání.

„Je v bezpečí. Je to blázen, ale nebezpečný. Je zrádkyně. Už dlouho ji podezříváme a nastražili jsme past, abychom ji konečně chytli. Nezanechali jsme ji na lodi s tebou samu, jak jsme původně řekli, jeden z nás tam zůstal s vámi a tajně ji sledoval. Když tě vysadila tady a vrátila se, napadl ji a zneškodnil.“

Ať jí provedli cokoli, očividně jim neprozradila, kde ho zanechala. Je to dobré děvče, čert vem, že mimozemské. Tyne s lítostí pomyslel na její návrat na loď, kde se na ni hned vrhli. Vzpomněl si, jak byla nervózní, vzpomínky přicházely jako čerstvý vítr.

„Jsi opravdu zatraceně chytrý, Buddo!“ křikl. „Jednou tě to bude stát život!“

„Ale ne dnes,“ odvětil Budda. „Pojď sem dolů, Tyne. Chci vědět, co ti ta ženská Ittai řekla.“

Takže proto ho nezastřelili okamžitě! Potřebovali zjistit, jestli Benda nepředala dál něco, o čem by nevěděli.

Beze slova se otočil a rozběhl se po pláži směrem ke stromům. Vtom uslyšel zvuk střelby, nezaměnitelný vysoký svist ze služební pistole Rosků, velké ráže 88 s pološroubovicovými broky. Pak se ocitl mezi stromy v podrostu, černém a uklidňujícím, ve tmě.

Okamžitě se stočil zpět doleva, cestou, která ho rychle dovede zpátky k moři, aniž by musel opustit kryt stromoví. Zahnul dolů a často se ohlížel přes rameno. Budda a jeho společník byli momentálně na rozpacích; poté, co se Tyne v jejich rukou tak neslavně předvedl, od něj asi neočekávali žádnou iniciativu. Chvíli se radili, pak vzali z lodě baterku a poklusem začali prohledávat pláž, přičemž volali jeho jméno.

Tou dobou už se k nim Tyne z boku přiblížil. Skrčil se na nízkém útesu přímo nad lodí a pláží. Zašátral po zemí a našel tři pořádné kameny.

V tu chvíli běželi dva Roskové k hornímu konci pláže. Tyne zatajil dech. Jednohlasně zařvali, baterka se roztočila – padli do léčky, kterou ještě před jejich příjezdem nastražil. Aby se chránil před nepředvídatelnými okolnostmi, využil Tyne objeveného rýče a vykopal v písku napříč stezkou, kudy musel projít kdokoli mířící do vnitrozemí, hluboký příkop. Zakrytý ztrouchnivělými policemi ze staré pevnosti lehce zasypanými pískem tvořil perfektní past. Roskové vběhli na zamaskované desky a propadli se do příkopu. Díky prudkému sklonu pláže se na ně okamžitě sesypala lavina jemného písku.

Tyneova výhoda však mohla být pouze dočasná, přinejlepším několik vteřin.

Rosk v lodi vstal, aby se podíval, co se děje. Tyne po něm mrštil první kámen. Muž byl na pozadí světlé hladiny jasně vidět a byl jen pár yardů daleko. Kus skály ho zasáhl do ramene. Otočil se a pozdvihl svou osmaosmdesátku. Kamenem velkým jako mužské chodidlo dostal do žaludku.

Sotva se předklonil, Tyne se na něj z písečného útesu vrhl. Skočil jako leopard a Roska povalil. Rána dalším kamenem do hlavy ho uzemnila úplně. Tyne ho bez okolků shodil do vlhkého písku, sám vyrazil a zuřivě odstrčil loď na moře. Skočil za ní, nasoukal se dovnitř a vykasal plachtu. Kulka ze břehu roztříštila lampu na stožáru. Tyne ucítil, jak na něj teče olej a padá sklo. Zasmál se.

Když se otočil, spatřil na písku dvě temné postavy, jak se drápou z jeho pasti a běží k vodě. Znovu zazněly výstřely. Velké kulky zasvištěly do moře a Tyne padl k zemi.

Roskové plavou jako žraloci. V prvním roce na Zemi, ještě než začaly potíže, se zúčastnili olympijských her a hravě vyhráli všechny vodní disciplíny. Bezpochyby umějí plavat stejně rychle jako rybářská loď v lehké bríze.

Zatápal po dně lodi a svou ocelovou rukou nahmátl pušku, kterou upustil přemožený Rosk. Chňapnul po ní a šeptem vzdal díky.

Budda se svým společníkem se brodili dál, stále stříleli a svítili baterkou. Tvořili prvotřídní cíl. Tyne si opřel ruku o bok a zamířil na plukovníka. Vítr se nyní opřel do plachty a loď se ponořila hlouběji, jak opustila závětří ostrova. Snažil se synchronizovat svou střelbu s jejím pohybem a ignorovat svištící raketu, která prolétla prknem ani ne třicet centimetrů od jeho obličeje.

Bylo zvláštní v takovou úžasnou noc se pokoušet někoho zabít… Teď!

Zbraň Rosků byla bezvadná. Žádný zpětný náraz. Ve vodě, nepříliš daleko od lodi, zakvákal Budda jako žába a zhroutil se i s baterkou do moře.

„Můj Bože!“ vykřikl Tyne. Opakoval to znovu a znovu, jak jeho loď nabírala rychlost a vezla ho po vlnách zalitých měsíčním svitem. Po šoku ze zabití se dostavilo nadšení, téměř se polekal následné divoké radosti. Může všechno. Může zachránit svět.

Jeho jásot pak samovolně vyhasl a začalo ho zajímat, kde se teď asi Budo Budda nachází, jestli z Roska vůbec něco zůstalo kromě těla, zírajícího nehybně dolů do temných vod. Pak se Tyne rozhodl obrátit a čelit praktičtějším záležitostem.

Půlnoc nastane za hodinu a půl. Čas ubíhal stejně rychle jako zpěněná brázda za lodí. Musí Murraye najít dřív, než ho naleznou Roskové – pokud se tak ještě nestalo. Samozřejmě, že první věc, kterou by měl po přistání udělat, bylo nahlásit všechno Stobartovi nebo jinému zmocněnci. Pomyšlení na to, že v honu na Murraye bude pokračovat sám, bylo scestné. Nicméně Tyne zjišťoval, že právě po tom touží, postavit se té zrůdě tváří v tvář…

Ano, chtěl velikého kapitána kosmické lodi zabít. Dokonce – opravdu tu touhu slabounce pocítil – chtěl zažít to strašlivé radostné rozjaření ze zabíjení samotného.

Ale jeho druhá polovina toužila pouze vyřešit záhadu Murrayova zmizení a všeho ostatního. Pouze! Tyne zuřil při pomyšlení, že během těch vrcholně důležitých okamžiků v Zóně 101, o kterých Murray říkal jedno a Stobart druhé, nebyl při vědomí. Pravdu mohou mít oba nebo žádný z nich, anebo pravda také nikdy nemusí vyjít najevo. Tyne si dal pistoli do kapsy a zajistil velkou tvrdou páku kormidla. Jednou z jeho nejranějších vzpomínek, napůl uvězněných pod nánosem zapomnění, je on sám v kočárku, určitě ne starší než tři roky. Vyhazuje ven hračku. Hračka padá na zem. Pokaždé, když ji vyhodí, šášula padá dolů. Zkouší to s jinými hračkami, s botami, čepicí, přikrývkami. Všechno to padá dolů. Pořád si pamatuje to zklamání. Dodnes nenávidí tu neměnnost.

Pravda je stejně nezměnitelná. Musí pokračovat ve vyhazování faktů přes palubu, a ona se mu nakonec vyjeví. Tentokrát stojí za to vytrvat: závisí na tom budoucnost Země.

V tu chvíli mu to připadalo téměř jako abstraktní problém. Věděl, že by měl Rosky nenávidět, všech těch pět tisíc, kteří jsou tady, i ty miliony Rosků shromážděných na Alfě II. Jenomže nenávist nějak nefungovala; mohlo to být jen proto, že jedna z nich byla odvážná i krásná zároveň?

Soustředil se na plavbu. Plachta byla těžká a loď špatně ovladatelná. Je pravděpodobné, přemítal Tyne, že mu návrat z ostrova na Sumatru potrvá déle než cesta výzvědné kosmické lodi ze Sumatry na Měsíc. Pokrok je horečka, vůči níž jsou mnohé části světa imunní; po tisíce let se budou rýžová pole stále obdělávat ručně. Pro rasu zaměřenou na dosažení spásy ve věčném životě může být materiální pokrok zcela nepotřebný. Tyne díky tomu plul tam, kam vanul vítr.

Ale měl štěstí. Chytil jihovýchodní monzunový vítr. Za půl hodiny bylo pobřeží na dohled. Za další hodinu proplouval Tyne pod tmavými útesy a hledal místo, kde by se mohl vyškrábat na břeh. Na malém skalnatém mysu se pod tíhou došků prohýbaly dvě domorodé chatrče, v jedné svítilo žluté světlo. Tyne vytáhl loď po písku a kamení na břeh, vylezl ven a vydal se k obydlím.

Mezi stromy stál malý kampong. Krásně voněl, sladce a kouřově. Tyne narazil na starého muže, který za svitu měsíce kouřil posledního půl palce doutníku a dovedl jej k silnici. Po cestě Tyne s úlevou zjistil, že není víc než dvacet kilometrů jižně od Padangu.

„Ani ne hodinu pěšky odsud,“ hovořil k němu stařík, „je telefon, kterým můžete mluvit s lidma v hlavním městě. Když jim řeknete, ať pošlou rychlý auto, přijede rychlý auto.“

„Děkuji za doporučení. Určitě to udělám, jak jste mi poradil. Kde přesně je ten telefon? V nějakém domě nebo v obchodě?“

„Ne, ten telefon je v nový mořský dílně, kde se z mořský vody vyrábí jídlo.“

Tyneovi svitlo: stařík mluvil o zpracovatelně planktonu v Semapangu. Vděčně mu poděkoval, a když došli k silnici, požádal jej, aby přijal rybářský člun jako dar. Děda ze samé radosti na oplátku vytáhl něco k snědku, cosi zabaleného v palmovém listu, a trval na tom, že si to musí vzít. Tyne mu poděkoval a s lehkým srdcem vykročil. Přeložený list obsahoval vařenou rýži příjemně okořeněnou několika vlákny asswabi. Tyne v chůzi hltavě jedl. Přestože cesta byla vlastně spíš pěšinou, každý kořen byl v měsíčním svitu jasně viditelný. Po obou stranách se rozkládala džungle, tichá jako anglický les, nepříjemná jako anglické léto.

Po padesáti minutách poprvé zahlédl továrnu. To už se cítil unavenější než předtím. Měsíc se blížil k okraji mraku. Tyne se opřel o strom, aby si odpočinul a rozmyslel se. Nad špičkami stromů zaduněl hrom jako myšlenka, která mu zahřměla v hlavě.

Mina, když se jí Tyne vyptával v Roxy, řekla, že Murray mířil sem, do továrny na zpracování planktonu. Kapitán výzvědné hlídky mohl mít jediný důvod, proč navštívit tohle místo. Továrna je plně automatizovaná, nanejvýš tam čas od času pobývá nějaký inženýr přes den a vrátný přes noc, Murray si to místo musel vybrat jako vhodnou skrýš pro setkání s agentem Rosků. Na druhou stranu to bylo vzdálené a nepravděpodobné místo ke schůzce; avšak právě to je možná důvod, proč si je zvolil.

Tyne se rozhodl. V kapse má osmaosmdesátku. Chytí Murraye sám, jestli je tady, najde ho. Musí si s ním vyřídit osobní účty. Pak bude spousta času na telefonování Stobartovi i Radě.

Komplex planktonové výrobny prosvítal ostrými obrysy stromů. V bledém světle měsíce vypadala jako ledovec, A jak už tomu u ledovců bývá, také její velká část se nacházela pod vodou. Stála na břehu moře, zadní částí na pevnině, přední v Indickém oceánu.

Každý den tu ohromné cisterny pojímaly miliony tun mořské vody, která bude později vyvržena zpět, ale už bez planktonu. Tyto mikroskopické organismy jsou zde přefiltrovávány do nádrží s výživným roztokem, živeny a vykrmovány, načež pomocí syntetizačních procesů vznikne koncentrovaná potravina, vysoce výživná, když už ne zrovna chutná. Takové továrny rozmístěné rovnoměrně po pobřeží Indického oceánu a Čínského moře velmi pomohly zmírnit hladomor panující dřív v hustě osídlených tropických oblastech.

Tyne postupoval obezřetně.

Přestože zde nikdy předtím nebyl, připadalo mu to všechno známé díky publicitě, která byla továrně věnována. Věděl, že je téměř nemožné se do ní vloupat. Kde se pak tedy může hledaný muž skrývat? Naskytla se jedna možnost: na fasádě obrácené k moři.

Tam početné oblouky a opěrné klenby nad ústím továrny poskytovaly úkryt před živly – i před nedůsledným pátráním.

A právě pátráním nyní Tyne začne.

Proběhl kolem prázdného parkoviště. Přes měsíc se hnaly mraky a Tyne toho milerád využil. Na konci parkoviště stála vysoká zeď. Za ní byl úzký průchod a dál strmě čněla hlavní budova. Tyne si ke zdi přinesl prázdný barel od oleje, vylezl na něj, přikrčil se a vyskočil. Zoufale zaťal prsty do zdiva a vytáhl se nahoru. Skrčil se. Nic. Pouze šumění moře, klokotavé volání nočního ptáka.

Teprve teď si uvědomil, že na budovu se nedá vylézt. Bílé zdi se tyčily skoro padesát metrů nad ním, táhly se souvisle po obou stranách a jen o pár metrů dál je přerušoval tmavý pruh. S hlavou sehnutou se Tyne plazil po zdi – z tmavého pruhu se stal ocelový žebřík, který začínal nějaké čtyři metry nad zemí a stoupal až na střechu.

Tyne se přesunul naproti němu, vzpřímil se na zdi a skočil přes průchod pod sebou. Oběma rukama se zachytil příčle žebříku a našel oporu i pro nohu. Ocelovou ruku si málem Vykroutil náhlým úsilím, visel tam nehybně, dokud bolest v pažích neodezněla. Zatímco čekal, tma houstla víc a víc. Nad hlavou mu zahřmělo. Začal šplhat vzhůru.

V té chvíli se dalo do deště. Tyne slyšel liják svištět džunglí směrem k němu. V následujícím okamžiku do něho nápor vody udeřil, jako by jej chtěl rozmačkat o zeď. Pochmurně zavzpomínal, jak je to dlouho, co byl naposled naprosto suchý, a pokračoval v lezení vzhůru.

Konečně byl na střeše – přikrčil se, rozhlédl se kolem sebe a snažil se prohlédnout mokrou tmou. Dešťový mrak teď měsíc docela zastínil. Napravo spatřil ventilační šachty a zaslechl, jak do nich bubnují kapky. Polohlasně klel. Proklínal celý vesmír, slunce a měsíce a planety. Zejména planety, za to, že daly vzniknout tak vrtošivým fenoménům, jako je život a počasí.

Vkleče se sunul k přímořské straně. Musí přelézt poslední roh, přesunout se přes poslední nebezpečný hřeben, a už bude na vrcholu přední stěny budovy. Pod ním se rýsovaly oblouky a výklenky, ve kterých, jak předpokládal, Murraye objeví. A pod tím vším nyní rozbouřené moře.

Jen stěží je rozeznával, nemilosrdně bičované deštěm, vzdouvalo se proti budově a zase propadalo. Přímo pod ním se nacházelo místo, kde voda byla relativně klidná. Tam bylo ohromné síto na plankton, které zajišťovalo, že se do vnitřních procesů v továrně nedostane nic většího než drobná krevetka. Na druhé straně síta stříkala pěna.

Uprostřed toho hluku nabyl Tyne dojmu, že už se nepotřebuje ukrývat. Vztyčil se a s dlaněmi u úst zavolal: „Murrayi!“

Výkřik se okamžitě vytratil. Dál už nevolal.

Spustil se na všechny čtyři, voda mu stékala z obličeje. Začal se plazit po římse a hledal další žebřík, po kterém by se dostal dolů po fasádě.

Jeden skutečně nalezl. Sám pro sebe se spokojeně zašklebil a přehodil nohy přes okraj propasti. Jakmile nahmátl první příčku, houkl výstřel.

Tyne ztuhl. Přikrčil se a hlavu přitiskl k mokrému betonu, tělo napjaté v očekávání bolesti. Nedalo se určit, odkud výstřel přišel – seshora nebo zespoda? Na deset nesnesitelných vteřin strnul bez hnutí. Pak se spustil po žebříku dolů, tak rychle, jak jen mohl, nevšímaje si bolesti ve zdravém zápěstí a v celé ruce. Vítr do něj divoce bušil.

Žádné další výstřely se neozvaly, ale ve tmě jej kdosi pronásledoval.

Sjel ze žebříku na úzkou římsu. Tady se schová. Architekti odpovědní za pečlivé umělecké propracování přední stěny obrácené k moři ji překlenuli řadou malých slepých tunelů. Jestli je Murray někde blízko, mohlo by to být tady. Když Tyne vstoupil do první chodby, vyplašený mořský pták mu s hlasitým pleskáním křídel proletěl kolem obličeje a zakřičel. Tyne tiše stál, dokud mu srdce nepřestalo poskakovat.

Pak se začal přesouvat od jednoho oblouku ke druhému. Tápal a hledal Murraye. Byla to práce pro silné nervy. Vinou kluzkého svinčíku z ptačího trusu pod nohama byl postup dvojnásob nebezpečný.

Došel ke třetímu oblouku v pořadí, když tu na chvíli vykoukl mokrý měsíc. Tyne se ohlédl přes rameno a spatřil postavu slézající dolů po stupních, které právě opustil. Člověk nebo Rosk? A jestli člověk, je to Murray? Tyne spěchal, ale pak zaváhal a otočil se tváří k pronásledovateli. Noha mu sjela po kluzkém betonu a sesmekla se přes okraj.

Na okamžik se jeho deset prstů zatnulo na záchranu – pět ocelových a pět bolavých z masa a kostí. Neudržely ho. Padal, řítil se do moře.

Temná hladina do něj narazila. Udeřil do ní nejdřív ramenem a pak se potopil. Když se vynořil a lapal po dechu, zjistil, že je uvnitř planktonového síta.

Z dálky jako by jej někdo volal. Déšť padal dolů v souvislé cloně a mlátil do moře, které se nepopsatelně zmítalo a vlnilo. Tyne plaval ke stěně a vykašlával vodu.

Pak všechny ostatní zvuky přerušil jeden nový. Byl hluboký a táhlý, jako řev nelidsky rozzuřeného býka. Tyne ucítil na nohou sevření – něco ho zastavilo, jako by se ho zmocnil snad přímo onen zvuk. Stahovalo ho to pod hladinu. Rval se a křičel; došlo mu, co se děje. Otevřely se podzemní vstupní brány do továrny. On je uvnitř síta. Udělá to z něj planktonovou šťávu.

Kdesi pod ním se doširoka rozevřela výpusť. Táhlo ho to dolů, dál a dál, smýkalo jím to do hrdla ohromné továrny. Byl bezmocný jako list v bouři. Poslední kousky světla a vzduchu z jeho světa byly vyrvány.

V

Bažinatou vířící kapalinu jeho pocuchané nervy vnímaly jako zvuk, řev, který jej zabíjel.

V matoucí černotě před Tyneovýma očima se kroutily červovité obrazce a sdílely s ním jeho agonii. Obrazy z jeho minulého života vybublávaly jako pěna na povrch tonoucího mozku. Události ze života se mu navracely a halily jej jakoby na ochranu proti přítomné bolesti. Pak to přestalo.

Bublina minulosti praskla. Hlavu měl znovu nad vodou. Vyčerpaně lapal po dechu a plaval, aby se udržel na hladině hrnoucí se vody. Slabé odlesky světla poskakovaly v proudu kolem něj. Nacházel se někde uvnitř ohromné automatizované továrny, sem tam spoře osvětlené barevnými nouzovými světly. Výrobna byla řízena kyberneticky, obývaly ji pouze automatické přístroje. Nedokáže – li se zachránit sám, nezachrání ho nikdo.

Ulevilo se mu, když zjistil, že má hlavu nad vodou. Ponurost svého nového údělu si pro tuto chvíli neuvědomoval. Byl jednoduše rád, že plave ve stoupající vodě, dýchá a bolestivě smrká. Za tlustým sklem viděl vnitřek továrny, kde se trhavě pohybovala řada zpracovatelských cisteren, zvolna se otáčely kádě rosolu, do dálky se táhla nekonečná potrubí a lisy. Z jeho zorného pole neurčitě mizela patra budovy, jedno po druhém, jak jej voda vynášela výš a výš.

Vědomí přepnulo zpět na normální způsob vnímání. Pátravě se rozhlédl. Dovnitř se dostal dnem a teď je uvězněný v obrovském skleněném válci o poloměru asi čtyř a půl metru, který se tyčí do výšky celých šesti pater.

Tyne hleděl skrze sklo a v náhlém rozčilení uviděl další obrovské válce umístěné hned vedle, jako trubice nějakého monstrózně zvětšeného orgánu. Válce se táhly od podlahy po střechu továrny napříč všemi podlažími a rychle se plnily přitékající mořskou vodou.

Podíval se vzhůru – strop se přibližoval. Válec se plnil až po okraj.

Nedalo se tomu zabránit. Okamžitě si uvědomil, kde se nachází. Tyhle vstupní trubice do sebe nasají dávku vody. Jakmile jsou plné, nastoupí ohromné pístové filtry, které se seshora pomalu noří do mořské vody, filtrují ji a stlačují plankton u dna. A nejen plankton. Také jakoukoli jinou pevnou hmotu, která se tam ocitne. Tyne Leslie se ovšem milosrdně utopí ještě dřív, než ho to rozmačká o dno.

Mezi vzedmutou vodní hladinou a spodní stranou pístu zbývaly pouhé necelé tři metry; vzdálenost se rychle zkracovala.

S hekáním Tyne šlapal vodu a sáhl si do kapsy. Osmaosmdesátka ukořistěná Roskům tam stále ještě byla. Vytasil ji a zvedl nad hladinu. Mezi ním a pístem zbýval tak metr osmdesát.

Modlil se, aby člověk, který mu jednou tvrdil, že na tyto zbraně nemá voda vliv, mluvil pravdu. Zatřepal pistolí, obrátil se na záda a nechal se nadnášet. Pak zamířil na skleněnou stěnu, která jej věznila.

Metr a půl vzduchu.

Zmáčkl spoušť. Jako obvykle nevyvolala tato zbraň žádný zpětný náraz. Velká střela roztříštila válec dole a po stranách a v okamžení ho změnila v množství snad třicet centimetrů silných skleněných střepů, některých dlouhých přes několik pater. Váha uvolněné vody Tynea vrhla na tuto hrozivou bariéru.

Vymrštilo ho to ven přímo do nitra továrny. Na chvíli se pod ním v divokém proudu objevily její ohromné útroby. Tyne se vymrštil a zachytil se za zábradlí jakéhosi balkonu. Klouby paží mu praskaly, ale udržel se. Zdálo se mu, že tam visí snad celou věčnost, celou věčnost kolem něj padal smrtící vodopád vody a skla. S nesmírným úsilím vyšplhal přes zábradlí do bezpečí a sotva věřil, že je naživu.

Vyburcoval jej další zvuk, zvuk jednoduše rozpoznatelný: ječení sirény. Když rozstřelil obrovský válec, zapnul se okamžitě automatický alarm.

Jestli ho tam chytí, bude to znamenat konec všeho. Za svoji svobodu by mohl zaplatit ztrátou poslední šance na nalezení Murraye, i poslední naděje, že závažnou informaci od Bendy Ittai předá příslušným orgánům. Tyne vstal – voda z něj crčela, z očí si odhrnul mokré vlasy. Nacházel se nyní na molu, kousíček od beden se zpracovaným planktonem, teď už ve formě steaků a past a pomazánek, svižně ujíždějících po běžícím pásu. Blízko něj se ozvaly rychlé kroky.

V černotě zářila daleko od sebe umístěná světla, některá červená, některá oranžová, jiná modrá. Tyne upřeně hleděl do husté tmy, ve které pluly chomáče světel. Spatřil, jak k němu po molu někdo běží. Jsou dva! Jeho pronásledovatel zvenčí ho dokázal vystopovat až sem. Někdo, kdo má odtud klíče.

„Leslie! Tyne Leslie!“ volal hlas.

Akustika budovy ho zesílila, rozezněla a dodala mu kovového zabarvení. I za příhodnějších podmínek by ho bylo těžko rozpoznat. V náhlém návalu strachu si Tyne pomyslel, že po něm jdou Roskové. Naskočil na běžící pás.

Uklouzl a převrátil bedny na druhé straně. Pás jel mnohem rychleji, než se zdálo. Poněkud vyplašeně si Tyne klekl a otočil se dozadu po svém pronásledovateli. V té chvíli se sám ocitl pod oranžovým světlem. V duchu se modlil, aby se neprozradil, a obrátil se zpět, aby viděl, kam ho pás vlastně veze.

Nízký vchod se objevil přímo před ním.

Tyne bezděky vykřikl leknutím. Skrčil se, když vtom jej pohltila černočerná tma. Ocitl se v tunelu. Loktem zavadil o ubíhající boční stěnu a rychle ho zase stáhl zpět. Neodvažoval se zvednout hlavu. Nemohl dělat nic jiného než se krčit mezi bednami.

Pás se najednou vynořil v balírně. Nakládací robot pod ostrým světlem posunoval bedny z pásu do připravených náklaďáků, jejichž dveře se po naplnění zabouchly. Tohle nebylo nic pro Tynea. Skulil se z pásu těsně předtím, než na něj přišla řada.

Nemohl si moc vybírat, kdy seskočí. Svalil se bolestivě rovnou na podlahu a zvedal se jen zvolna a opatrně.

Hodinky mu sdělovaly, že je skoro půl čtvrté ráno. Měl by být v posteli a spát. Bolelo ho celé tělo.

Vyškrábal se na nohy a v té chvíli pás vychrlil jeho dva pronásledovatele. Ti, když dorazili do balírny, očividně lépe než Tyne věděli, co je čeká – jeden za druhým seskočili a dopadli mrštně rovnou na nohy. Než si mohl Tyne rozmyslet, kam se hnout, chytili ho.

„Nech toho, Leslie, dostaneme tě pryč,“ vyhrkl jeden z nich a pevně jej držel za paži.

Byli maskovaní.

Tyne z jejich obličejů neviděl víc než čelo a oči, které ho nad okraji pletených šátků pozorovaly.

„Kdo jste?“ zeptal se mdle. „K čemu ty masky?“

„Vysvětlení později,“ odpověděl jeden z mužů. „Soustřeďme se na opuštění této budovy dřív, než polovina Padangu přijde vyšetřovat ten poplach.“

Siréna stále ještě ječela. Muži vedli Tynea o několik podlaží níž, zvláštním klíčem odemkli dveře a vystrčili ho ven. Trapným poklusem spěchali dolů ze svahu, cestu jim střídavě osvětlovaly blesky. Přestože stále pršelo, déšť již slábl – bouře ztrácela na síle. Voda hrčela dolů do kanálů podél stezky.

Došli ke dveřím a statnější z obou mužů, očividně velitel, vytáhl další klíč, odemkl a otevřel je dokořán.

Vynořili se za téměř prázdným parkovištěm, nedaleko od místa, kde se Tyne poprvé pustil do slézání budovy. Klusali přes plochu plnou louží ke starému typu německého atomautu Moeweg. Pořízek sebou hodil na sedadlo řidiče, zatímco ostatní se nacpali dozadu. Trhl pákou a ihned se dali do pohybu.

Když zrychlovali kolem čelní strany továrny, první vozidlo, které zareagovalo na spuštěný poplach, se zrovna blížilo z opačné strany. Na střeše mělo houkačku – bylo to policejní auto. Když se míjeli, uniformovaný muž se vyklonil z okénka a křičel na ně, aby zastavili. Pořízek přidal plyn.

„K čertu, budou mít naše číslo,“ promluvil přes rameno na muže vedle Tynea. „Jsme v maléru, o tom není pochyb. Sjedu z cesty, abychom se vyhnuli tomu provozu. Teď není zrovna vhodná chvíle hrát si s místní partou policajtů na četníky a zloděje.“

Kolem nich se přehnalo požární vozidlo. Nad hlavami jim vrčela helikoptéra. Ostrá přední světla mezi stromy ozařovala proud aut směřující zatáčkou k místu poplachu. Pořízek stočil auto do příkopu, obrátil je a už se hnali úzkou cestou do džungle.

Cesta nebyla stavěna pro nic většího než volský potah. Listí švihalo a sekalo do oken a vozidlo se řítilo vpřed.

To je šílené! pomyslel si Týne. To celé je naprosto šílené! Neměl čas přemýšlet o respektu, který měl vůči mužům v akci. Byli to pro něj lidé na rovníku života, na těch nejžhavějších, nejrychleji obíhajících místech. Teď viděl, že je to pravda jen v jistém smyslu. Tihle lidé se především pohybovali v kruhu. Chvílemi byli lovci, chvílemi lovnou zvěří. Rozhodovali se rychle, nicméně jejich rozhodnutí se zdála být založená spíš na touze neustále se pohybovat v nejasné monstrózní hře, méně už na racionálním chápání a analýze protivníkova chování.

Ve hře! V tom bylo celé to tajemství! Tihle muži činu se mohli účastnit soutěže o život a smrt jen proto, že se do ní jednou pustili a sázky nabraly neskutečný rozměr. Tohle byla šachová partie využívající adrenalin místo rozumu. Překračovali běžná pravidla.

Nejhorší na tom bylo, že Týne, přestože nyní viděl všechno dostatečně jasně, poznal že i on je vtažen do hry – a to dobrovolně. Okolní dění se natolik komplikovalo, že už je nešlo brát vážně. Člověk mohl uniknout všem jeho důsledkům jen ponořením se do tohoto akčního podsvětí, kde vládne krev a faleš. Viděl ono kyvadlo, které podsvětí řídí, jak se zhouplo zpět v jeho prospěch. Tito muži ho chytili nepřipraveného. Teď, když je v jejich rukou, se může uvolnit, i když opatrně. Nicméně svým způsobem se nemusel o nic starat, starosti padaly na jejich hlavy. Až tlak jedním směrem překročí určitou míru, přijde řada opět na ně a zaskočeni budou oni – potom jim vytře zrak zase Týne. Musí to přijít, to je pravidlo! téhle šílené hry. Potom se však obří kyvadlo samozřejmě znovu zhoupne na druhou stranu…

„To by stačilo,“ usoudil pořízek, když se moeweg dohoupal a dokodrcal několik set yardů do nitra džungle. Muži vedle Tynea neutrousili ani slovo.

Vůz zastavil a Týne s úsilím zaměřil svou pozornost na současnou situaci. Jeho mozek pilně promýšlel teorii, kterou dokonce napůl rozmarně pojmenoval Leslieho princip vzájemné reakce neboli Vyrovnávací teorie nezodpovědného chování („Leslieho efekt“) – se stejnou důkladností, s jakou se dřív věnoval návrhům oficiálních pojednání.

Pořízek zhasl přední reflektory, takže je osvětlovalo jen světlo z přístrojové desky. Venku přestalo pršet, nicméně z listoví nad nimi na střechu auta stále melancholicky kapala voda. Bylo čtvrt na pět, ztuhlá, zmámená noční doba.

„Tak hele,“ promluvil Týne, „co kdybyste mi teď řekli, kdo jste, o co se snažíte a proč to vůbec děláte?“

Pořízek si sundal kus látky, který mu zakrýval spodní část obličeje, a otočil se na sedadle k Tyneovi.

„Za prvé,“ promluvil laskavým hlasem vzdělance, „bychom se měli omluvit za to, že jsme vás vlastně takhle unesli, pane Týne. Času bylo málo a neměli jsme jinou možnost. Měl bych snad dodat – omlouvám se – že to nemuselo být, kdybyste na nás byl počkal při našem setkání na římse fasády. Váš skok do vody byl efektní, avšak zbytečný.“

„Neskočil jsem,“ opáčil Týne suše. „Uklouzla mi noha.“

Pořízek se náhle rozesmál. Týne se k němu přidal. Napětí se znatelně uvolnilo. Maskovaný muž vedle Tynea se ani nehnul.

„Situace je následující,“ pokračoval pořez: „Já se jmenuji Dickens, Charles Dickens. Žádná příbuznost, samozřejmě. Pracuji s mužem, kterého znáte jako Stobarta, agenta Rady – jsem něco jako jeho zástupce. Byl jste několik hodin nezvěstný a my jsme o vás měli skutečný strach. Víte, vaše role v této aféře není zcela jasná, přirozeně bychom rádi věděli, kde stojíte.“

„Přirozeně. Jak vás napadlo mě jít hledat do zpracovatelný planktonu?“ ptal se Týne. „Nebo bych se neměl ptát?“

„Nehledali jsme vás,“ odpověděl Dickens. „Náhodou jsme to místo prohledávali ve chvíli, kdy jste tam přišel. Stejně jako vy jsme doufali, že tam najdeme Murraye Mumforda.“

„Jak jste věděli, že Murraye pořád ještě hledám?“

„Volal jste ho jménem, nevzpomínáte si? Krom toho vám Mina, Murrayova dívka, řekla, abyste tam zašel. Ona vám řekla, že Murray povídal, že bude v továrně na zpracování planktonu.“

Týne najednou ztichl. Dickensova slova v něm vyvolala vzpomínku, něco, co si vybavil v té strašlivé chvíli, kdy se topil ve výrobně. Ta vzpomínka mu prozradila, kde se ukrývá Murray. Musí se co nejdřív dostat pryč od Dickense a jeho tichého společníka, hned jak od nich získá co nejvíc informací. Soustředil se znovu na přítomnost a zeptal se: „Jak jste se vlastně dozvěděl o Mině, Dickensi?“

„Stobart to zjistil. Vyslechl ji poté, co jste odešel. Neseděli jsme s rukama v klíně.“

„O Stobartovi mi nemluvte. Takový člověk by se měl naučit způsobům, než ho vypustí mezi lidi.“

„Stobart je tak trochu psycholog,“ poznamenal Dickens. „Schválně vás nabádal, abyste přestal pátrat po Murrayovi tak nehorázným způsobem, abyste to nemohl přijmout.“

Týne se pro sebe usmál. Tihle hoši si myslí, že vědí všechno. Jenomže nevědí, že s pátráním po Murrayovi skončil vlastně už ve chvíli, kdy ho Roskové naložili do taxíku. Stobart si může svou psychologii strčit někam.

„Takže Stobart mě chtěl využít,“ pronesl hlasitě. „Proč?“

„Byl jste jen jednou z jeho momentálních improvizací. Roskové ho v Roxy drželi v šachu, když jste tam přišel. Posloužil jste k odvrácení jejich pozornosti. Ve skutečnosti jste byl dvojnásob užitečný. Poté, co vás Roskové naložili do člunu –“

„Cože!“ vybuchl Týne. Najednou se rozzuřil. Tichý muž vedle něj ho chytil za paži, ale Týne jeho ruku smetl svou ocelovou pěstí. „To chcete říct, že jste o tom člunu věděli? Přesto jste to tak nechali? Dovolili jste jim, aby mě mučili – tedy skoro mučili. Nechali jste toho Ap II Dowlova lumpa, Buda Buddu, chodit si, jak se mu zlíbí? A celou tu dobu jste o tom člunu věděli a mohli jste ho z vody odstřelit? Neporušuje snad meziplanetární dohodu pouhou svou přítomností na tom místě?“

„Nerozčilujte se. Nevěděli jsme, že vás dopravili na tu loď. Roskové se vás zmocnili příliš rychle – napůl jste spal, Leslie! My jsme čekali na vysokou hru – Ap II Dowl má tu loď dnes brzy ráno navštívit. Touhle dobou by tam vlastně už měl být – chycený. Pokud se nám podaří uložit ho k ledu, Zemi ubude spousta starostí.“

„Ani netušíte, kolik těch starostí má,“ zachmuřil se Týne. „Brzy na ni zaútočí flotila z Alfy II. To je totiž ta slavná zpráva, kterou u sebe Murray nosí.“

„To my víme.“

„Vy to víte?! A jak to víte?“

„Řekněme, že k tomu máme prostředky, pane Leslie.“

Během Dickensovy řeči se ozval bzučák. Na přístrojové desce moewegu byl nainstalován radiotelefon. Dickens ho zvedl, chvíli poslouchal a pak do něj tichým hlasem promluvil. Týne zaslechl své jméno.

„Nikdy tě nenapadá, co říct?“ otočil se k muži vedle sebe. Ten pokrčil rameny a ani tentokrát neodpověděl.

Vtom Dickens mrštil telefonem a pekelně zaklel. Šťavnaté nadávky a souvislý proud sprostot se z něj jen hrnuly. Po tom, co dosud předváděl, to bylo překvapující chování.

„Leslie, vy jste to nejspíš posral,“ zařval a obrátil se na sedadle. „To byl Stobart. Povídal, že vás vysadili na malém ostrůvku Achin Itu, asi do deseti hodin do večera – tedy včerejšího večera. Na pláži našli váš zapalovač na mezcahale s monogramem. Je to pravda?“

„Ten zapalovač bych chtěl zpátky, stál mě padesát babek. Řekněte to Stobartovi, buďte tak hodný.“

„Poslouchejte, Leslie, vy jste zastřelil toho Roska, plukovníka Buddu. Víte vůbec, co jste provedl? Zastrašil jste Ap II Dowla! Když se mu donesly zprávy o Buddově smrti, zůstal na základně. Naši lidi zaútočili na ten člun před hodinou, zatímco vy jste si hrál na honěnou v továrně na zpracování planktonu. Informace, kterých se zmocnili, jsou k ničemu.“

„Já za to nemůžu, Dickensi. Řekněme, že to byla zase jedna z mých momentálních improvizací, ano? Kdykoli nějaký Stobartův plán kiksne, dejte mi vědět. Zjišťuji, že mě to příjemně vzrušuje.“

„Vy se ihned vrátíte se mnou do Padangu, Leslie. Strčíme vás pod zámek, dokud se neodnaučíte škodit sám sobě.“

„To tedy ne!“ vykřikl Týne a napůl se na sedadle napřímil. Něco ho zatlačilo do boku. Sjel pohledem dolů. Tichý společník do něj dloubal revolverem, s nehybnýma očima nad maskovacím šátkem. Když se Týne znovu bezmocně posadil, Dickens zapnul přední světla.

„Tak je to správné, jen se uklidněte,“ pochválil ho Dickens. „Od této chvíle žijete na vládní útraty.“

„Jenomže já mám tušení, kde najít Murraye,“ nadhodil Týne. „Přísahám, Dickensi, dokážu se dostat přímo k němu. Pořád ještě ho chcete, nebo ne?“

„Vyměnili bychom za něj celou budovu Rady,“ podotkl Dickens tiše a nastartoval motor. „Jenomže tahle věc je na vás příliš složitá, brácho. Tam venku zatím ještě není místo pro amatéry. Už jste způsobil dost škody. A je tu ještě jedna věc, o které nevíte: zastavil jste se někdy a přemýšlel, proč Roskové nemohli pronést svitek mikrofilmu menší než váš malíček z Měsíce na Zem sami? Měli dobrý důvod, proč ho předali Murrayovi. Ukradli ho jiným Roskům.“

„Chcete říct, že Roskové ukradli ten film Roskům?“

„Ano, to jsem řekl a tak to také myslím. Slyšel jste někdy o Mírové frakci Rosků, vedené Tawdellem Co Barrem? Je to malá a napůl legální organizace zaměřená proti Ap II Dowlovi s cílem dosáhnout smíru s pozemšťany. Není jich mnoho. Na Měsíci, v Zóně 101 jich může být jen hrstka. Ale dokázali se zmocnit toho filmu a samozřejmě chtějí, aby se dostal sem k vedení Frakce na sumaterské základně. Řekl bych, že ho využijí k účelům propagandy, budou ukazovat Roskům, jaký je ten jejich Dowl krvelačný maniak.

Tohle vám říkám, jen abyste věděl, proč je celá situace na vás příliš složitá, má mnoho vrstev, jako cibule.“

Při řeči zápasil Dickens s řízením. Kola se v bahně protáčela, ale dopředu se nepohnula ani o kousek. Zatímco čekali, až se poplach na hlavní silnici uklidní, těžký vůz se čím dál víc propadal do měkké cesty. Týne si sotva všímal, co se děje, jak dumal nad tím, co mu Dickens právě řekl. Vrhalo to nové světlo minimálně na jednoho Roska: tu dívku, Bendu Ittai, která mu zachránila život.

„Takže jste slyšeli o Bendě Ittai?“ zeptal se Týne. Nahlas pronesl její jméno – to jej naplnilo neočekávanou rozkoší.

„Jsme v háji, sakra,“ ozval se Dickens. „Ach, jak zbožňuji Sumatru! Benda Ittai je zřejmě jedním z členů Mírové frakce. Stobartovi lidé ji našli na lodi, když na ni zaútočili. Roskové se právě chystali ji zabít. Za těch okolností našim lidem připadlo nejlepší nechat ji běžet. Řeknu vám, že Stobart má měkké srdce – já bych ji strčil pod zámek. K čertu s touhle hnusnou nacucanou zemí. Už chápu, jak získávají dobrovolníky na službu na Měsíci. Ano, kdyby bylo po mém, šoupnul bych ji do vězení, všechny bych vás tam nastrkal – hele, jdu ven dát něco pod kola. Leslie, jestli se pokusíte utéct, můj parťák vás střelí do nohy. Dost to bolí. Snažte se o to co nejvíc a uvidíte.“

Vysoukal se ven, dveře nechal otevřené. Nohy mu čvachtaly v mokré trávě. Zapřel se o kapotu moewegu.

Tyneovi bušilo srdce. Přemýšlel, jestli má nějakou šanci přemoct chlapíka vedle sebe. Dickense viděl čelním sklem, zalitého jasným světlem, což jen zdůrazňovalo chmurnou černou tmu číhající v lese z obou stran. Agent vytáhl malou mačetu, sekal do hustých větví křovin a házel je pod přední kola.

Pak se tam cosi pohnulo. Přisvištělo to z vrcholků stromů s vibrujícím bzučením. Keře a větvičky se zachvěly a rozestoupily. Zdálo se, že všechno ožilo.

Dickens se narovnal a uviděl to. S ukázkovým sebeovládáním upustil useknuté větve a sáhl po pouzdru s pistolí, aniž by se na vteřinu zarazil. Zvedl ruku, dvakrát na tu věc vystřelil, otočil se, skočil do moewegu a zabouchl za sebou dvířka. Zuřivě se znovu pokusil vyprostit auto z bahna. Ta létací věc na ně útočila, přivalila se na ně ze tmy.

„Co to je? Co to k čertu je?“ povykoval Týne naprosto otřesený. Začínal se potit. V uších mu skřípěl zvuk, který ta věc vydávala.

„To je vzdušná pátračka Rosků,“ utrousil Dickens aniž by otočil hlavu. „Něco jako létající oko. Vysílá hlášení o všem, co vidí, na jejich základnu. Jednou jsem to viděl ukořistěné na velitelství. Nejsou ozbrojené, ale v každém případě nebezpečné. Ale nedělá to – Ah!“

Poskočili o kousek vpřed a pak opět zapadli – kola se nechytla. Pátračka bzučela a pak se propadla téměř k zemi. Týne ji teď viděl jasně. Byl to silný kotouč o poloměru asi metr a půl a v místě největšího rozšíření tři čtvrtě metru silný. Jeho obvod a spodní plochu vroubily čočky různých velikostí. Zabudovaný reflektor na ně mířil oslepujícím paprskem.

Stroj poháněly rotory, zřejmě namontované na gyroskopu. Vyluzovaly ten bzučivý zvuk, který rozechvíval keře ve své blízkosti – pohybovaly se, jako by se snažily uniknout jeho pohledu. Rotory byly umístěny uvnitř disku a jemnou mřížkou chráněné proti možnému poškození.

Vtom se to pohnulo kupředu. Dickens se instinktivně sehnul v momentě, kdy věc narazila do čelního skla. A roztříštila je na kousky. Dickens zaklel.

„Základna Rosků je odsud kousek!“ zakřičel. „Jen pár mil odtud v džungli. Jestli nás tenhle krám identifikoval, možná se rozhodl rozbít auto, aby nás zdržel, než se k nám dostane jejich hlídka. Zakryjte si tvář, Leslie – ať nezjistí, kdo jste!“

Pátračka se vznesla. Bzučela teď někde nad vozem. Neviděli ji, jen slyšeli ten jedovatý zvuk sršně, několikanásobně zesílený. Všechno listí kolem auta se divoce zmítalo jako v bouři. Týne si zrovna uvazoval přes obličej kapesník, když vtom Dickens prudce zařadil zpátečku. S divokým trhnutím se starý moeweg vyprostil z díry, do které předtím zapadl. Pátračka najednou znovu zaútočila. Trhavým pohybem se snesla níž a vrazila do jednoho ze zadních bočních okének. Nálet už neopakovala, jen tam prostě byla a tlačila se dovnitř rozbitým sklem a její čočka jako by se zlomyslně blýskala. Auto se zakymácelo, řízení selhalo.

Mlčenlivý agent se vydrápal nahoru na sedadlo a začal pálit rozbitým oknem. Čelo nad maskou měl šedivé a flekaté.

„Miř na rotory skrz tu mřížku!“ volal Dickens, „To je jediný způsob, jak je vyřadit!“

Řítili se džunglí po cestě zpátky. Dickens se při řízení díval přes rameno, v jedné ruce řídící páku, v druhé pušku,

„Ta věc může člověka rozmačkat, kdyby utíkal,“ sdělil. „Přimáčkne tě k zemi jako placku.“

„Já jsem neměl v úmyslu vyskočit,“ opáčil Týne. Zrovna se k tomu chystal.

Za řeči rozrazil tichý muž dveře dokořán a vyklonil se, aby mohl lépe zamířit na centrum mechaniky pátracího stroje. Věc se okamžitě stáhla mezi větve nad sebou – a vrazila do jednoho ze zadních kol. Moeweg poskočil stranou do křoví a zastavil se, motor řval naprázdno.

Týne se ani nezastavil, aby se zamyslel. Bylo mu jasné, že jsou v pasti. Ta věc může auto rozdrtit na maděru, jestli je tak naprogramovaná.

Smyk přitiskl němého agenta k zemi. Týne proskočil otevřenými dveřmi rovnou na něj, vytrhl mu pistoli a zmizel v podrostu. V předklonu skočil bez zaváhání přímo do křoví, dělal všechno možné, jen aby se dostal pryč. Hnal se i po čtyřech, razil si cestu a nevnímal oděrky ani škrábance. Za sebou zaslechl výstřely. Netušil, zda Dickens pálí po něm nebo po pátračce.

Pohyboval se rychle. Skulil se u malého zarostlého potůčku a v okamžení byl venku. Pomohlo mu slaboučké světlo, snad první náznak úsvitu.

Věděl, co má dělat. Vydal se k pásu hustých stromů s větvemi nízko nad zemí. Pátračka byla v některých ohledech silně omezená. Husté listoví ji zastaví.

Týne se zvedl a utíkal teď v předklonu. Už neviděl, kam přesně běží. To hluboké rozhodné bzučení se mu ozvalo za zády. Zablikalo světlo a problesklo mezi listím – okolí prohledával reflektor. Listy se zachvívaly. Kde jsou ty zatracené stromy?

Těžce oddychoval a prodíral se změtí rostlin tahajících mu po prsa. Zdálo se to nekonečné.

Konečně skočil dolů ze zarostlého svahu a vnořil se mezi stromy. Strhal ze sebe ostružiní. Když o minutu později zakopl, byl sotva schopen znovu vstát. Opatrně se rozhlédl kolem sebe – proti temné obloze se rýsovala ochranná síť větví. Menší větve se kývaly v proudu vzduchu z pátračky.

Týne těžce oddechoval a ležel tam jako zvíře chycené do pasti.

Udělal všechno, co se dalo. Nepředpokládal, že ho to bude pronásledovat, myslel, že to zůstane u auta a u těch dvou agentů Rady. Jenomže… pokud vysílání toho stroje na základnu Rosků způsobilo, že ho dokázali identifikovat jako pozemšťana, se kterým mluvila Benda Ittai, pak zde byl dobrý důvod, aby šli zrovna po něm.

Listy a tráva kolem se tetelily. Rezonujícího bzučení měl Týne plné uši. Skákal jako vyplašený jelen a pak se vrhl na jeden ze stromů. Vytáhl se rukama a vyšplhal tři čtyři metry nad zem. Objímal kmen v mezerách mezi změtí silných větví.

Teď viděl lépe. První světlo se rozlévalo mezi stromy jako řídké bláto. Svah, po kterém seběhl, ležel na jedné straně, prudká řeka na druhé. Na opačném břehu bylo vidět něco, co vypadalo jako cesta.

Pátračka ho zaregistrovala. Prohnala se nízko, těsně nad zemí a zkoumala okolí svým reflektorem. Nemohla k němu vylétnout kvůli větvím, ty ho, jak doufal, ochrání. Místo toho stroj do kmene stromu lehce drcnul. Poprvé se na něj Tyne díval shora. Viděl velké vrtule rotující za ochrannými mřížkami. Vystřelil na ně z agentovy pistole. Paží to cuklo – výstřel šel mimo.

Stroj couvl a znovu strčil do stromu. Pak zakroužil kolem a hledal k němu nějakou jinou cestu. Téměř v téže chvíli si Tyne všiml Dickense, běžícího ze svahu. Agent sledoval Tynea podle zvuku stroje.

Strom zapraskal. Pátračka se drala větvovím k Tyneovi. Tyne se posunul kolem kmene na druhou stranu. Kdyby se tak mohl udržet až do rozednění, pak se tahle věc musí vrátit domů, jinak by riskovala odhalení. Mrkl dolů, ale Dickens zmizel.

Opět změnil polohu, aby mezi ním a strojem pořád zůstával kmen. To znamenalo sklouznout o větev níž. Musí si dávat pozor, aby ho to nedonutilo slézt až dolů – na zemi by byl bezbranný. Věc vztekle zavrčela a jako obrovitá káča se změtí větví neodbytně tlačila blíž. Propracovávala se z jedné strany, zatímco Tyne se odsouval na stranu opačnou.

Vtom se ozval křik a zvuk bot kopajících do kovu.

Vykoukl zpoza stromu jako vystrašená veverka.

Dickens skočil nebo spadl na pátračku! Agent vyšplhal na vedlejší strom a pak se vrhl či snad smekl stranou. Teď dopadl na kotouč a zoufale se ho snažil chytnout.

„Dickensi!“ křičel Tyne.

Agent klouzal po houpajícím se povrchu pátračky, nohama divoce kopal do vzduchu. Pak se prstem zachytil za prostřední mřížku a přitáhl se do bezpečnější polohy. Zatímco se pátračka houpala mezi větvemi, vytáhl pistoli a zamířil mezi lopatky rotoru.

Tohle všechno samozřejmě Rosky nadobro zaskočilo. Stroj se jen bezmocně potácel na místě. Pak se pohnul – pronikavý zvuk se změnil a disk vystřelil jako rychlozdviž.

Dickense praštila velká větev. Napůl omráčený se ještě jednou sesunul na stranu a jeho pistole vylétla do vzduchu – klapy klap – padala až k zemi, větev po větvi.

„Proboha, Dickensi, skoč!“ řval Tyne.

Nebylo jisté, zda agent něco z toho slyšel. Táhlo jej to vzhůru skrze korunu, musel se pevně držet a ještě si chránit hlavu. Poslední listy kolem něj zasvištěly, pátračka vyletěla ven a zvolna stoupala.

Tyne bezhlavě skočil ze stromu a plnou vahou dopadl do rozkvetlého keře. Sebral se a vstal, hnal se od lesa pod pátračku a nesrozumitelně hulákal. Vystřelit se neodvažoval, aby náhodou netrefil Dickense.

V ranním úsvitu byl talíř ve výšce třiceti metrů jasně viditelný, rychle a neochvějně se pohyboval směrem kterým, jak Tyne předpokládal, se nachází základna, kde už na něj čekají Roskové. Dickense očividně napadlo totéž. Na horní ploše stroje si klekl a zápasil s krytem. Během chvilky se mu podařilo odepnout jeden jeho díl, kus ve tvaru klínu, díky čemuž se část rotorů pod ním točila bez ochrany.

Stáhl si botu a hodil ji dovnitř.

Dynamické bzučení stroje přešlo vzápětí do hlasitého klapání. Klapání přerostlo v hrozné skřípění trhajícího se kovu. Motor párkrát zakvílel a pak se pátračka prudce naklonila a začala padat.

Když dopadla do řeky, které si všiml už předtím, Tyne stále ještě běžel. Svého pasažéra vzal stroj s sebou. Se šplouchnutím zmizeli a ani jeden z nich už se nevynořil.

VI

Je 9.15 ráno.

Tyne Leslie sedí v zadní části čínské kavárny a z prasklého talíře jí durian. Tvář má hladkou, hlavu jasnou; před tím se stavil u nappi wallaha, který jej oholil a namasíroval mu hlavu a ramena. Když se před hodinou a půl konečně dostal do Padangu, poté, co podél říčních břehů neúspěšně pátral po Dickensovi, cítil se napůl mrtvý. Nyní, po holení, masáži a snídani opět ožil, zbystřel, plánoval a starostlivě hleděl do budoucna.

Už napsal vzkaz podsekretáři Griersonovi, druhému sekretáři, jehož podsekretářem býval. Podtrhl v něm hrozbu invaze. Vzkaz byl doručen do budovy britské diplomatické mise a u samotného podsekretáře se ocitne do hodiny. Jak dlouhá doba uplyne, než někdo něco podnikne, to už je jiná otázka.

Čas se mezitím krátil. Murray byl v Padangu už zhruba čtyřiadvacet hodin. Jestliže agent Mírové frakce Rosků nebyl schopný se s ním spojit, protože mu v tom brání jeho vlastní lidé, budou Roskové věrní Ap II Dowlovi. Obě strany však bezpochyby mají zájem na Murrayova nalezení: Mírová frakce, Dowlovi lidé, jednotky Rady a zřejmě také – nepochybně, pokud jsou o věci zpraveni – i skupiny pozemšťanů, hájící různé národnostní zájmy, A Tyne.

Řekl Dickensovi, že je schopen jít přímo k Murrayovi. Byla to pravda. Paradoxně to mohl udělat už včera, ještě než mluvil se Stobartem.

Pravda se nacházela v něm, jak už to bývá, a čekala, až nadejde chvíle jejího odhalení.

Když se Tyne v hale Roxy vyptával Miny, říkala, že jí Murray oznámil, že má namířeno do výrobny planktonu. Předpokládala – a Tyne její domněnku bezmyšlenkovitě přejal – že Murray mluvil o továrně v Semapangu, kde se Tyne málem utopil. Když později dívku vyslýchal Stobart, dostalo se mu stejné odpovědi, proto se Tyne s Dickensem v budově setkali.

Jenže když Murray mluvil o výrobně planktonu, měl na mysli něco jiného.

Během těch příšerných vteřin, kdy Tynea strhával proud a topil se v podmořských vstupech v Semapangu, vybublaly na povrch jeho vědomí scény z minulosti. V jedné z nich byli Murray, Allan Cunliffe a on sám po jedné náročné noci na snídani v hotelu Merdeka. Zatímco on s Allanem seděli a pili kávu, Murray se pustil do ohromné snídaně a celou dobu si stěžoval na špatné jídlo. „V tomhle pajzlu je to pokaždý syntetický,“ povídal. „Je úplně jedno, jako co to vypadá. Pod povrchem je to stejně jen plankton. Jak říkají Američani, plankton z plantáže! Já vám povím, vy ubožáčci, všichni žijeme ve výrobně planktonu. Dřív, než si to stačíme uvědomit, budou nám servírovat i planktonový ženský…“

Komentář ustal. Od té doby všichni tři o hotelu občas mluvili jako o „výrobně planktonu“, byl to jejich osobní vtípek, dokud je to nepřestalo bavit.

Tohle všechno prolétlo tonoucímu Tyneovi hlavou. Teď věděl, že chce-li Murraye najít, musí se vrátit do hotelu Merdeka; o tom mluvil. Mina to nevěděla, Stobart také ne; o jejich soukromé slovní hříčce samozřejmě nikdy neslyšeli. Tyne už v hotelu Merdeka jednou byl – bez výsledku, dnes ale položí správné otázky těm správným lidem.

Zaplatil a opustil kavárnu. Do ukradené pistole, kterou měl v kapse, už si stačil opatřit náhradní zásobník munice. Nyní šel postranními uličkami, opatrně, ve střehu před nebezpečím. Protestní pochod Vysídlených, se vším všudy – s bubny i transparenty (ROSKOVÉ, NECHTE NÁŠ SVĚT NA POKOJI, SVĚTOVÉ MOCNOSTI SE NECHALY NAPÁLIT MIMOZEMŠŤANY, SUMATRA BYLA OBĚTOVÁNA!) vhodně kryl Tyneovo proklouznutí hotelovou halou.

Ta důvěrná znalost místa, příjemná i protivná zároveň, jej přepadla jako všepronikající mlha. V tuto denní dobu, než se rozproudil politický život Padangu s jeho nekonečnými konferencemi a diskusemi, byla hala plná takových mužů, jakým býval i Tyne: neklidných, nešťastných (avšak usmívajících se!) mužů, kteří neustále manévrovali, ale nikdy ne dost otevřeně. Tyne prošel kolem nich a cítil, že se od nich liší natolik, jak by se mohl lišit snad jen Rosk.

Prošel budovou k zadnímu dvoru, kde si dvě stařičké čínské dámy na slunci navzájem česaly vlasy.

„Neviděly jste Amira, prosím?“ zeptal se Tyne.

„Je ve skladu, kontroluje příděly.“

„Sklad“ byla hrubá cihlová bouda za dvorem, zastrčená mezi další budovy a příhodně obrácená do malé zadní uličky. Před ní stála malá dodávka označená malajsky, čínsky, rusky a anglicky jako „Výrobna planktonových potravin Semapang“. Hotel Merdeka obdržel svou každodenní várku jídla.

Jak se Tyne blížil, ze skladu se vynořil uniformovaný řidič, nastoupil do dodávky a odjel. Tyne tiše vstoupil do dveří.

Amir tam byl sám, levou ruku zavěšenou na pásce, skláněl se nad krabicí a kontroloval dodací listy. Tyne vešel a zavřel za sebou.

Amir byl pro Allana a Tynea něco jako přítel. Teď ale, když vzhlédl a poznal návštěvníka, zračil se v jeho tmavé inteligentní tváři jenom strach.

„Co se ti stalo s rukou, Amire?“

„Myslel jsem, že jste mrtvý, pane Leslie!“

„Kdo ti to řekl?“

„Tady nemáte být! Tady je nebezpečno, pane Leslie! Hotel je sledovaný. Prosím, hned odejděte. Pro bezpečí všech, odejděte!“

Bylo až trapné dívat se na jeho rozrušení. Tyne ho vzal za zdravou ruku a řekl: „Poslouchej, Amire, pokud víš, že hrozí nějaké nebezpečí, musíš také vědět o tom, co se děje. Život všech na Zemi je v ohrožení. Musím hned najít Murraye Mumforda. Okamžitě! Víš, kde je?“

Překvapilo ho a uvedlo do rozpaků, když se mladý Sumatřan rozplakal. Nevydal žádný zvuk ani se nerozvzlykal, ale slzy mu tekly po tvářích a kanuly na světlou podlahu. Zvedl ruku, aby si zakryl oči.

„Tolik nesnází bylo mé vlasti způsobeno jinými zeměmi. Brzy se přidám k Vysídleným. Až nás bude dostatečné množství, donutíme všechny cizince, aby naši zemi opustili.“

„I Rosky,“ dodal Tyne.

„Všechny cizince. Víte, že se dnes večer v Bukit Besaru koná pohřeb? A víte, čí pohřeb to bude? Té holandské dívky, Miny.“

„Mina? Ona je mrtvá?“ vykřikl Tyne.

„To obvykle bývá důvodem k pohřbu,“ poznamenal Amir uštěpačně. „Roskové ji zabili, protože měla co do činění s vaším přítelem Mumfordem. Možná vás bude zajímat, že i pro mě včera Roskové přišli; mučili mne. Možná se dnes vrátí a zabijou mě. Přišel jste včera sem do hotelu a já jsem se vám vyhýbal. Dnes už jsem se vám nevyhnul, a zřejmě zemřu.“

„Nesmysl, Amire, vzchop se! Roskové už tě podruhé chtít nebudou,“ namítl Tyne. „Na co se tě včera ptali?“

Amir přestal plakat tak náhle, jak začal. Podíval se Tyneovi přímo do očí, vyndal ovázanou ruku z pásky a začal ji rozbalovat. Ve chvilce ji odhalil a s pronikavou směsicí hrůzy a hrdosti předvedl.

„Roskové chtěli vědět, kde se ukrývá Murray Mumford,“ odpověděl. „Protože jsem jim to neřekl, udělali mi tohle.“

Jeho levá ruka byla v zápěstí amputovaná. Na jejím místě visela bezvládně a zbytečně přišitá šimpanzí pracka.

Tyneova vlastní umělá levačka se křečovitě sevřela bolestným soucitem.

„To je mi líto,“ hlesl. „Je mi to hrozně líto, Amire.“

„Takhle smýšlejí o lidech.“

Odvrátil se a nešikovně si ruku zas obvazoval. Přiškrceným hlasem dodal: „Ale neřekl jsem jim, kde Murray je. Vám to říct můžu. Když sem včera ráno přišel, říkal, že se ukryje ve starém chrámě Děli Jalat na konci cesty. Ale teď, prosím vás, běžte. Běžte a už se mě nikdy na nic neptejte.“

„Je mi to opravdu líto,“ zopakoval Tyne a zastavil se u dveří. „Jednoho dne se to všechno vrátí, Amire. Počkej a uvidíš.“

Amir se neotočil.

Venku se Tyne rovnou přehoupl přes nízkou kamennou zídku a skrčil se za ní s vytasenou pistolí. Setkání s Amirem jím otřáslo víc, než byl ochoten si přiznat. Pomalu zvedl hlavu a rozhlédl se kolem sebe.

Jeden nebo dva domorodci pracovali u domků obracených do malé zadní uličky, ve které se ocitl. Žádný z nich nevypadal na to, že by se zajímal o Murraye. S palčivou bolestí si Tyne uvědomil hořkou pravdu toho, co Amir povídal. Pro místní obyvatelstvo představují ostatní národy stejný problém jako Roskové. Obě skupiny se stejnou měrou staví proti jejich způsobu života. Za možnost bez problémů překračovat přidělené hranice Roskové vděčili typicky východní vlastnosti – Sumatřanům bylo jedno, která z forem vykořisťování je na nich uplatňována. Kdyby bohaté západní národy braly na Sumatru v průběhu minulých století víc ohledů, brali by Sumatřané nyní ohledy na ně.

Zrovna když chtěl Tyne přelézt přes zeď zase zpátky, objevil se u hotelu Merdeka nějaký muž. Kráčel pomalu, jak mu to dovolovala zakulacená postava, a očima ve střehu těkal nalevo napravo. Stobart.

Kráčel opačným směrem, než stál chrám Děli Jalat. Když zjistil, že je silnice prázdná, přidal do kroku. Zatímco se Tyne sesouval zpět do úkrytu, Stobart vytáhl píšťalku, zvedl ji ke rtům a hvízdl. Neozval se žádný zvuk, musela být ultrazvuková. Bezpochyby svolával posily.

Jakmile agent Rady odešel, Tyne přeskočil zídku a vydal se směrem k chrámu, o kterém Murray Amirovi řekl, že se v něm ukryje. Vyřízení účtů s Murrayem se blíží, tíha nabité pistole v kapse Tynea uklidňovala.

Přestože ho slunce pálilo do ramen, byl ledově klidný. Přesně věděl kam jít a co udělat. Zabije Murraye.

Jediná věc mu dělala starosti, ale nedopustí, aby mu stála v cestě. Murray, který se svým mikrofilmem čeká na setkání s agentem Mírové frakce Rosků, po sobě dobře zahladil stopy. To, že zahlédl Stobarta (který bezpochyby sledoval jeho, Tyneovu, stopu od hotelové haly) znamenalo, že je Murray stále ještě na svobodě, přestože se po něm svědomitě pátrá. Jenže Tyne pracuje sám, a už ho téměř našel. Jak je to možné?

K Murrayovi ho dovedly dvě informace: Mininy řeči o „výrobně planktonu“ a pak Amirova zpráva o chrámu. Radě spojených národů a pravděpodobně i Roskům poskytla své vodítko Mina, ale žádný z nich nedostal nic z Amira. Minina informace byla srozumitelná pouze pro Tynea. Amir sdělil svou část záměrně jenom Tyneovi. Jak to? Nabízela se jediná odpověď. Murray předpokládal, že ho Tyne bude pronásledovat. Dřív než se ukryl, zanechal ty dva vzkazy u Miny a Amira schválně, protože věděl, že je Tyne bude sledovat. Jenomže Murray by si uvědomil, že po něm půjde jen z jediného důvodu: aby pomstil smrt Allana Cunliffea na Měsíci. A motivy, které mohou vést člověka k tomu, aby k sobě tiše vábil svého vraha, zůstávaly naprosto nejasné. To bylo lákavé.

Murray to bude muset vysvětlit ještě dřív, než si to s ním vyřídí kradená pistole a koupené náboje. Musí podat vysvětlení – a samozřejmě vydat ten důležitý mikrofilm. Pak může zemřít. Tyne znovu pocítil tu mrazivou průzračnost. Opět se ocitl přímo v onom vyprahlém pásmu dění. Rovník událostí se točil čím dál rychleji kolem osy, on však necítil nic.

„Pojďte dál, pane. Optám se na vašeho přítele u mnichů,“ řekl vysušený skrček u brány z týkového dřeva. S bosýma nohama horlivě odcupkal. Padlé ženy a manové – bílí muži – obzvlášť vítáni.

Chrám Děli Jalat se rozkládal na pozemcích o rozloze několika akrů, plných pokusů o založení drůbežích farem a skládek. Ústřední budova byla ne tak příšerná napodobenina pozdně hinduistického chrámu, bohatě zdobená. Okolo ní se však nashromáždila spousta dalších staveb jako auta kolem překážky na silnici, většinou křehké stavby z latěk nebo vlnitého plechu. Ty nebyly nikdy bez poskvrnky a nyní se většina z nich hroutila.

Tyne nechtěl čekat tam, kde mu ukázali, a tak následoval po kamenech obrostlých trávou vrátného. Vzduch byl cítit okouzlující sladkou kořeněnou vůní, která jako by nesla vlastní neidentifikovatelnou emoci. Byla tam bylinková zahrada, která se nepochybně vymkla veškeré péči. Někde blízko. Tyne zabočil za roh a dostal se na cestu vroubenou chátrajícími objekty. Na jejím vzdáleném konci se žena v čínském oděvu s klapajícími dřevěnými podrážkami na nohou otočila a zadívala na něj, pak vběhla do dveří. Vypadala jako – ano, vypadala jako Benda Ittai! Tyne instinktivně přidal do kroku a sluneční světlo se mu rozskákalo po zádech.

Najednou zatajil dech při představě, jak ji bere do opuštěné aromatické zahrady a miluje se tam s ní. To ale neměl v úmyslu. Obrátil myšlenky k Murrayovi.

U posledních dveří se na něj rozrušený vrátný málem skácel a znepokojeně zamával rukama.

„Ne, pane, sem ne, pane! Zastavte se u brány, pane. Předtím jsem vás žádal o strpení. Mniši ještě nejsou připraveni.“

„Taky jsem nepřišel za mnichy,“ opáčil Tyne. Odstrčil muže stranou a vstoupil do stínu uvnitř budovy. Bylo to, jako by sluneční světlo s rachotem vyjelo jako žaluzie a ukázalo prostor v pozadí: chladnou místnost, celou ze dřeva kromě dvou velkých kamenných nádob uprostřed na podlaze. Tři mniši současně vykročili vpřed s oním trestajícím výrazem, jaký mívají starší velice zbožní lidé.

„Prosím, doveďte mne k Murrayi Mumfordovi. Nemohu čekat,“ požádal je Tyne.

„Teď není vhodná chvíle,“ odpověděl jeden z nich a neúčinně zamával rukou.

„Omlouvám se, ale opravdu nemohu čekat.“

Tři mniši spolu začali rychle drmolit místním nářečím. Byli vystrašení a rozhněvaní. Strach zvítězil.

„Raději mě následujte,“ vyzval ho jeden z nich a ublíženě Tyneovi pokynul.

Vedl jej širokým rozvrzaným schodištěm, nad nímž se vznášel zápach koček. Prošli chodbami ze dřeva i z kamene a konečně se zastavili před nenápadnými dveřmi pod dalšími schody. Mnich odsunul závoru a otevřel je. Za nimi se objevila krátká předsíň, ze které vedly dvoje dveře.

„Zkuste ty vpravo,“ doporučil mnich.

Jakmile Tyne vkročil do chodbičky, zabouchl za ním. Tyne se najednou ocitl v polotmě. Opatrně se přesunul k dveřím po pravé ruce, zapřel se, pozvedl pistoli a rozrazil je dokořán.

Objevila se dlouhá úzká místnost se špinavým oknem na jedné straně. Většinu prostoru u dveří zabírala dřevěná postel, momentálně používaná jako židle a zároveň i stůl.

Benda Ittai v čínských šatech stála sama uprostřed místnosti, s ústy lehce pootevřenými překvapením.

„Pojďte dál, pane Todpuddle,“ oslovila ho jménem, které si Tyne dal během výslechu na Budo Buddově lodi.

Kývnul na ni, jakoby si na okamžik uvědomil její krásu.

Celý rozčepýřený udělal krok dovnitř. Za dveřmi stál Murray Mumford, ruce nad hlavou. Kolem pasu měl služební opasek, z nedopnutého pouzdra trčel revolver.

Tyne se zvolna otočil na patě a vlastní pistoli pozvedl k Murrayově hrudi. Uvědomoval si svůj obličej, ztuhlý jako pergamen, zkřivený do zabijáckého šklebu.

„Jsem rád, že se ti to nakonec podařilo, Tyne,“ pokusil se Murray o lehký tón. „Dej pryč tu bouchačku a chovej se jako doma. Vítám tě ve svém skromném –“

„Stoupni si vedle té dívky,“ chraplavě poručil Tyne. „A já si vezmu tvou pistoli. Ruce nech nahoře. Jsi nechutný, Mumforde – zrádce, podvodník.“

„Kdybys neměl v ruce tu hračku, zlámal bych ti za takové nařčení vaz,“ pronesl Murray klidně, ale tvář mu potemněla.

„Ne, to bys neudělal! Chceš snad naznačit, že neneseš informace pro Rosky – jisté pro Zemi nesmírně důležité informace?“

Murray se zdviženýma rukama hleděl přímo na Tynea a pomalu se sunul k Bendě. Jeho drsně hezká tvář vypadala unaveně a posedle.

„Jestli se o tom chceš bavit, odhoď obě ty bouchačky nahoru na tu vysokou polici,“ prohlásil.

Police, o které mluvil, se táhla u stropu podél jedné stěny. Tyne se na ni ani nepodíval. Měl je na mušce oba dva, trapně postávající u postele.

„Nechci se s tebou bavit vůbec o ničem, Murrayi,“ od* sekl.

„Tak dělej, zastřel mě tedy. Ale zřejmě si stejně dobře jako já uvědomuješ, že stačí jediné takové hloupé gesto, a všechno je v háji.“

„Dej mi ten mikrofilm, Murrayi.“

„Já ho nemám!“

Tyne křečovitě trhl zbraní. Tohle nečekal.

„Přestaňte!“ Benda Ittai se nervózně pohnula vpřed. Přestože se tvářila divoce, stále vypadala úžasně klidně a velkolepě. „Nemáme čas na hádky, mohli bychom tu zůstat uvěznění. Pane Leslie, položte obě zbraně na polici, a vysvětlíme vám to. Je to opravdu nutné.“

Tyne zaváhal. Nacházel se v hloupém postavení a dobře to věděl. Nejdůležitější nebyla jeho osobní touha po pomstě, ale nutnost získat ten film. Mimozemská dívka mu alespoň umožnila ustoupit aniž by ztratil tvář. Divoce vytrhl Murrayův revolver z pouzdra a spolu se svou pistolí jej hodil na polici.

„Tak je to lepší,“ podotkl Murray, spustil paže zas dolů a šátral po mezcahales. Tyne si s uspokojením všiml, že když si zapaloval, třásly se mu ruce. Jeho vlastní ruce – i ta ocelová – se klepaly úplně stejně.

Opět převzal iniciativu a obrátil se k Bendě: „Z vaší přítomnosti zde usuzuji, že vy jste tím agentem Rosků, se kterým se Murray měl setkat.“

Odvětila: „Správně. Jak víte, byla jsem unesena.“ Maličko se usmála, spokojená, že to pochopil.

Murray řekl: „Hádáš dobře, ale teď přestaň hádat a poslouchej mě. Možná máme jen velmi málo času a potřebujeme tvou pomoc.“

„Mou pomoc!“ vybuchl Tyne. „Murrayi, proboha, přišel jsem tě sem zabít, a ty mi teď říkáš –“

Benda Ittai položila Tyneovi ruku na rameno. Byla měkká a horká. Sto pět celých, jedna desetina stupně – samozřejmě.

„Prosím, dejte mu šanci, aby to mohl vysvětlit!“ zaprosila. „Nemluvte tolik, poslouchejte! Jen poslouchejte!“

„Ano, dobrá rada pro bývalého politika!“ poznamenal Murray. Rychle nad sebou získával kontrolu. Rozezlený Tyne už se ale také ovládal; usedl na pryčnu a vzal si od Murraye mezcahale.

„Tak ať to stojí za to,“ vyzval ho. „Ať to fakt stojí za to.“

„Mikrofilm je třeba předat slečně Ittai,“ vysvětlil Murray, „a ona jej musí dopravit na základnu na Sumatře, tamní Mírové frakci. Pamatuješ na Tawdella Co Barra, prvního mluvčího Rosků na Zemi? Tak ten teď Frakci, tajný odboj proti Ap II Dowlovi, vede. Mírová frakce je ale slabá; tohle je poslední možnost, jak ji posílit natolik, aby byla schopna Dowla svrhnout. Kdyby mohli ukázat ten mikrofilm, ten důkaz Dowlovy krvelačnosti většině Rosků, obyvatelstvo by povstalo a vzbouřilo se proti diktátorovi.“

„Naši lidé jsou stejně lidští jako vaši,“ vložila se do toho Benda. „Prosím, dívejte se na tuto událost spíš jako na morální bitvu než jako detektivní hru. Jakmile jim otevřeme oči a oni uvidí, co se za jejich zády děje, všichni mí lidé se jistě vzbouří proti Dowlovi.“

„Snažíte se mi namluvit, že nemají tušení, že jsou víceméně předvojem invaze?“

„Samozřejmě, že nemají. Cožpak to nevidíte?“ pokračovala zoufale. „Narodili jsme se na lodi, považujeme se za kolonisty. Musely tam být zapečetěné pokyny předávané z jedné generace vůdců na druhou.“

„Aha,“ podotkl Tyne. Bylo mu to jasné, podobné politické manévry určitě v galaxii probíhají. Vůdcové dělají komploty a zbytek je následuje jako ovce – pokud jim nikdo nedokáže, že je čeká zase jen život ovcí.

„Já jsem vám už dokázala, že se s Ap II Dowlem a jeho surovci nepřátelím,“ ozvala se Benda tiše. Nejspíš si uvědomovala, jak na Tynea působí. „Věřte mi proto. Dovolte mi, abych ten mikrofilm doručila svým lidem, Mírové frakci. Tam to přinese větší užitek, než kdyby jej dostala světová vláda. Což to opravdu nevidíte?“

Ano, je to dostatečně jasné, pomyslel si Tyne hořce. Věděl, že ti dva pátrají v jeho obličeji po náznaku toho, co vysloví. Nevěděl, co říct. Jeho cíl – získat mikrofilm nebo to skončit – se vytrácel tím víc, čím byl blíž jeho dosažení. Teď stál před tak citlivým problémem, s jakým se nesetkal ani nad leštěnými stoly Rady spojených národů.

Kdyby neudělal nic – dejme tomu, kdyby ho zastřelili – podsekretář Grierson by rozjel celou mašinérii. Malá síla Rosků na Zemi by byla rozdrcena dřív, než by dorazily posily. A až by dorazily? Nu, útok by byl zřejmě nelítostný. Jaderné bombardování z vesmíru si nedokázal ani představit.

Pokud sem přijde Stobart se svými muži, mikrofilm si samozřejmě bez prodlení vezmou; najdou ho, ať je schovaný kdekoli. Nikdy by se pak nedostal k žádnému Roskovi. To by také znamenalo okamžitý útok na věrolomné mimozemšťany uvnitř opevnění.

A pokud by se sem jako první dostali lidé Ap II Dowla? Nu, tak to byla očividně nejhorší možnost ze všech.

Nicméně momentálně nezáleželo na Griersonovi, Stobartovi ani Dowlovi, nýbrž na Tyneovi. Letmo si vzpomněl na teorii o nezodpovědné aktivitě, kterou kdysi zformuloval – musel v té době být hodně naivní. Teď stál před nejtěžším problémem v životě. Jak ho má vyřešit, aby to nakonec dopadlo co nejlépe?

Otočil se k oknu a vyhlédl podrážděně zaprášenými tabulkami – před Murrayem i dívkou se pokoušel skrýt svou nerozhodnost. V pestré krajině venku se něco pohnulo. Kdosi – člověk nebo Rosk – se blížil přískoky od keře ke keři. Tyneovi moc času nezbývalo.

Prudce se otočil zpět do tmavé místnosti. Mírová frakce by se měla o plánované invazi dozvědět, jak naznačila Benda; čím víc odporu na základně se vzedme, tím lépe. Stejně tak musí mít podrobnosti Země, aby se mohla připravit na všechny možnosti.

„Je nutné pořídit kopii toho mikrofilmu, slečno Ittai,“ prohlásil. „Rada spojených národů tak bude mít materiál k prostudování. Vy se bezpečně dostanete na svou základnu s originálem, který předáte Tawdellu Co Barrovi.“

Otočil se k Murrayovi, který teď seděl na kraji postele a típal svou mezcahale.

„Jak vidíš, času je málo,“ řekl mu. „Rychle mi dej ten film.“

„Myslím, žes to tak docela nepochopil,“ promluvil Murray. Promnul si oči, zdál se unavený a podrážděný. Vypadalo to, jako by si najednou uvědomil, že ať už on sám nyní zvítězí nebo ne, život nakonec zvítězí nad ním – samozřejmě neosobně, avšak s malou výčitkou, jako by šlo o soukromou záležitost. „Prokristapána, Tyne, copak si vážně neuvědomuješ, jak hloupě se chováš? Už jsem ti přece řekl, že já ten mikrofilm nemám.“

Přikrčené postavy běžely ve skrytu křovin – nyní se narovnaly a možná se chystaly na poslední úder v chrámu. A také nepřestal existovat Allan Cunliffe, neustále narovnaný, tuhý jako prkno. Dva výjevy, naléhavost a vztek, Tynea doslova praštily do hlavy. Vrhl se na Murraye.

Murray se napůl zvedl a pak pod jeho náporem padl zpátky. Oba se svalili na postel. Její prostředek se propadl a přitiskl je oba k zemi. Tyne se převalil na Murraye. Skrčený Murray mu vrazil koleno do břicha. Tyne ho hranou své ocelové ruky udeřil ze strany do krku. Ten se zmodralými rty klesl.

„To máš… za –“ zachroptěl Tyne. Těžce lapal po dechu. Před očima mu jako fáborky vlály barevné skvrny. Zatřepal hlavou, aby se zbavil bušení v lebce, aniž si uvědomil, že ve skutečnosti někdo tluče na dveře.

Podíval se mezi trosky postele a uviděl Bendu Ittai – jakoby v mlze – jak otevírá. Vešel jeden z mnichů a naléhavě jí cosi říkal. Ve chvíli už běžela k Tyneovi.

„Nepřátelé obklíčili budovu!“ vyhrkla. „Mniši je viděli. Rychle, musíme pryč! Venku mám ukrytou helikoptéru. Pojďte se mnou!“

Popadla ho svou horkou dlaní za zdravou ruku a pomohla mu na nohy. Murray zabručel, jak se zbavil jeho váhy. Tyne se omámeně nechal vyvléct z místnosti, zatímco mniši je vedli ven a on přitom přicházel k sobě. Když opustili chrám, vzpomněl si, že tam nechal svou pistoli. Teď už se ale nemohl vrátit.

Vynořili se na odděleném nádvoří obklopeném malými celami, které kdysi obývali novicové. Celý komplex chátral, jako by byl postaven ze starého chleba. Mezi mechem porostlými budovami bylo vedro, dusivé jako lítost. Pod nataženým baldachýnem z jakési maskovací látky stál malý vybavený vrtulník. Benda se k němu rozběhla. Zatáhla za jeden cíp a celá konstrukce se složila, sklapla jako roleta. Dívka ji vzala, nacpala do helikoptéry a vyšvihla se nahoru.

Má nádherné nohy, pomyslel si Tyne. Jeho pozorovací a deduktivní schopnosti se mu navracely. Dokonce i bolest v břiše ustupovala.

Vyhoupl se do sedadla vedle ní, zatímco shrbení mniši se vraceli do chrámu. Vtom Benda nastartovala motor. Bylo vidět, jak se horký vzduch kolem nich točí ve vírech. Veliká zelená ještěrka uháněla do bezpečí dvora.

„Podívejte!“ křikl Tyne a ukazoval prstem.

Nad řadou cel se objevila hlava. Pak ramena. Potom puška. Zhoupla se a zamířila na vrtulník. Rosk nebo člověk? Ví to Benda? V chrámě řekla jen: Obklíčil nás nepřítel. Tím mohla myslet jak rabiáty ve službách Ap II Dowla, tak Stobartovy podřízené. To jen zdůrazňovalo dvojakost role, kterou hrála.

Benda málem zapíchla loket Tyneovi mezi žebra. Její ruka vystřelila dolů do prostorné kapsy. Měla tam jednu z těch vražedných osmaosmdesátek. Vytrhla ji, napůl se vyklonila z kabiny a vypálila na ostřelovače na střeše.

Minula.

Tyne viděl, jak se hřeben střechy rozbil a kousky tašek vyprskly ostřelovači do obličeje. Puška divoce vylétla, když se rukama chytil za krvácející ústa. Pak začal vrtulník stoupat.

Jak vzlétali, z chrámu se na ostré slunce vyřítil člověk. Byl to Stobart, tvář zbrocenou potem, ohromné tělo se mu dmulo námahou. Přestože v ruce svíral pistoli, nepokusil se střílet, místo toho řval na Tynea a divoce na něj mával. Ohlušujícím řevem rotorů nad nimi však nepronikl ani hlásek.

„Byl nejvyšší čas!“ zvolala Benda.

Rychle stoupali nad zchátralou budovu chrámu a stočili se k východu. Viděli, jak se na prostranství vyrojily mravenčí postavičky. Jejich stín se přes ně přehnal. Mravenci bezvýsledně stříleli do nebe.

VII

Tyne si otíral obličej a přemýšlel. Bylo víc než jasné, že šarmantní slečna Ittai je daleka toho, aby mu opět zachraňovala život, jak si nejdřív myslel. Místo toho jej záludně donutila nastoupit do vrtulníku. Z nějakého vlastního důvodu si přála dostat ho pryč od jeho lidí. Tyneův mozek byl stále ještě poněkud nanicovatý vinou Murrayova kopance kolenem do břicha. Divoce potřásl hlavou. Nanicovatý možná, nicméně několik věcí mu bylo zcela jasných. A jednou z nich bylo: Tahle krásná maličká se řítí směrem k základně Rosků na Sumatře, jak nejrychleji to jde.

Před nimi se objevil malý kulatý oblak a za ním další. Dostali se do turbulence a házelo to jimi nahoru a dolů. Kdosi tam dole na ně zaměřil protiletadlové dělo.

Tyne se podíval dolů, ale viděl jen silnice a plantáže. Všude kolem Padangu měla vojska Rady svá opevnění a obranná střediska. Stobart určitě rychle pracoval na tom, aby se k nim dostal. Jednu chvíli si Tyne pomyslel, že se za nimi pustí stíhačky. To pomyšlení se mu ani trochu nezamlouvalo.

Dívku to napadlo také. Zachmuřeně ždímala ze stroje poslední kapky sil. Další drtivý výbuch venku je zhoupl na bok. Dívka zajistila řízení v poloze stoupání a otočila se k Tyneovi. Najednou měla znovu v ruce pistoli.

„Dělám to skutečně nerada, ale musíte pochopit, že udělám cokoli, abych dosáhla cíle. Cokoli,“ sdělila mu. „Tento úkol musí být splněn za každou cenu. Mimo to ani jeden z nás není důležitý. Pokud uděláte jakýkoli podezřelý pohyb, zabiju vás. Budu vás muset zabít.“

„Víte co, Bendo, vy mě zajímáte,“ ozval se Tyne. „Proč jste nesouhlasila s plánem okopírovat mikrofilm, jak jsem navrhoval v tom chrámu?“

Zamítavě se usmála. „Skutečně si myslíte, že by si vaši lidé nechali vás nebo mě nebo ten film proklouznout mezi prsty, když už by nás jednou měli? Vy jste skutečně amatér, Tyne.“

„To už jsem jednou slyšel, díky. Co po mně chcete?“

Stroj při jeho otázce divoce poskočil. Benda se držela, ale nepřestávala na něj mířit pistolí: „Jde do tuhého. Zřejmě nás pronásledují. Musíte vyskočit. Za vámi je jedna z našich minirotorových souprav, je to něco na způsob vašeho padáku. Nasaďte si to a skočte! To odvrátí pozornost jednotek Rady. Možná že když vás uvidí skákat, nepůjdou už dál po mně. A krom toho, tohle vozítko bez vás poletí rychleji.“

„Máte to všechno promyšlené,“ podotkl Tyne s obdivem. „A vaše základna už určitě není daleko. Snad ještě nějaké přání, než se odporoučím?“

Pistole se pohnula.

„Ano,“ odpověděla. „Odšroubujte si svou umělou ruku a dejte mi ji.“

Tynea zaplavila vlna jakéhosi triumfu. Takže alespoň tohle uhodl správně. Benda ho „zachránila“ ze stejného důvodu, proč za sebou Murray zanechal pro něj stopu: protože je pro jejich plán absolutně nepostradatelný. Celou tu dobu se zdálo, že se pohybuje na okraji událostí, ale byl přímo v jejich centru.

Murray potřeboval pro mikrofilm bezpečnou skrýš, místo, odkud by jej mohla dostat i jeho spojka v případě, že jemu by v tom něco zabránilo. Takže zatímco byl Tyne na zpáteční cestě ze Zóny 101 na Měsíci v bezvědomí, bylo hračkou vložit malou cívku do volného prostoru v jednom z jeho ocelových prstů. Pak stačilo zahrát na Tyneovy city tak drsně, aby si mohl být jistý, že ho Tyne začne pronásledovat, čímž jej učinil příhodně dostupným! Celou tu dobu, co byl Tyne přesvědčený, že jedná z vlastní svobodné vůle, byl každý jeho pohyb dávno předem vykalkulován někým jiným. Loutka tančila a netušila, že je vedena na nitkách.

Benda spatřila v Tyneově tváři výraz vzteku a odporu a varovně k němu přiblížila pistoli.

„Vystřel!“ obrátil se na ni. „Proboha živého, střílej, holka! Jsem ještě větší amatér, než sis myslela. Když jsem se nad tím tak zamyslel, bylo mi jasné, proč jsi nechala v chrámu Murraye a ne mě. Než jsem tam na vás dva vtrhnul, řekl ti, kam ten film schoval, že ano?“

„Je mi to líto,“ odpověděla. „Byl jste docela milý.“ Zavřela oči a naslepo vystřelila. Pozoroval, jak se její malá pěst stáhla, když stiskla spoušť.

Tyne rozevřel svou dobrou ruku a ukázal jí dlaň plnou nábojů.

„Vyprázdnil jsem ti zásobník, když sis hrála s řízením. Myslel jsem, že bys mohla být nebezpečná, měl jsem pravdu, že?“

Zcela neočekávaně propukla v pláč. Její slzy vypadaly stejně jako slzy jakékoli jiné dívky. Tyne si v tu chvíli neuvědomil, jakou úlevu ty potoky slz znamenají – úlevu z toho, že splnila povinnost a že se vyhnula nutnosti zabíjet. Tyne jí sebral zbraň z ruky, nabil ji a strčil do vlastní kapsy.

Pak obrátil svůj zájem k vrtulníku.

Protileteckou hráz měli za sebou. Teď letěli nad džunglí stále výš. Tyne přivřel oči proti slunci a mrkl dozadu na modrou oblohu. Za nimi klouzavě letěla řízená stíhačka, klínovitého tvaru písmene V, nízko nad kopcovitým terénem a také nabírala výšku. Rychle je doháněla.

Zdálo se, že otázka stojí: Přistát, nebo se nechat sestřelit? Tyne se chopil řízení, nasměroval rotory a nechal helikoptéru sklouznout z nebe. V té chvíli cítil nadšení.

Daleko vpředu, modravé a zamlžené, trčelo z krajiny vejce. To byla ukotvená loď z Alfy II. Blížili se k základně Rosků! Tyne potěšeně zavrčel. Alespoň nepřijde o návštěvu. A co víc, přestože to bylo na poslední chvíli, zachránil celou situaci; Benda seděla bezmocně vedle něj, najednou úplně bez vůle. Teď to měl pod kontrolou on.

Spíše ucítil, než uslyšel blížící se stíhačku. Trhl pákou, čímž sklouzli na bok – avšak ještě ne mimo nebezpečí. Nad kabinou vybuchla vzdušná nálož. Řízení okamžitě vypovědělo poslušnost, nejdůležitější součásti se roztavily.

Vrtulník se překlopil na záda a Tyne zaklel, když narazil hlavou do výztuhy. Na chvíli se od celého výjevu odpoutal a jako by zdálky pozoroval, jak dívka bezmocně cloumá řízením. Potom se džungle zatočila a Tyne se vrátil zpět k plnému vědomí. Spadnou!

„Drž se!“ zařval.

Takže on to měl pod kontrolou, co? – A ta kontrola spočívala v tomhle: Držet se!

Narazili!

Za strašlivého třesku se všude kolem rozlétly kusy zelené kaše. Helikoptéra se rozlomila jako sirka. Ale měli štěstí – narazili do houštiny gigantických kaktusů. Některé čněly do výše skoro osmi metrů. Zafungovaly jako ohromný měkký polštář a ztlumily jejich pád.

Tyne zasténal a převalil se. Benda upadla na něho. Tyne se drápal z trosek, táhl ji za sebou a přitom stále ještě sténal ve směsi šoku a úlevy. Bolestivě se prodíral rozmlácenými kaktusy; vstal a omámeně se rozhlédl kolem sebe.

Vrtulník se zřítil na staré lávové lůžko, zbrázděný a rozježděný povrch. Vegetace tam byla minimální – občasné kaktusové houštiny, jejichž sevřené útvary se vinuly podél rozsedliny. Byla to tak nehostinná krajina, jakou si jen lze představit. O čtvrt míle dál stála nízká hradba: opevnění sumatránské základny. Tyne při jejím spatření ihned padl na kolena. Nebylo by vhodné dostat se v těchto místech do záběru.

Jak se snažil táhnout bezvědomou dívku za kaktusový porost, přehnal se přes něj stín. Stíhačka se chystala přistát. Překvapovalo ho, že na základně Rosků stále ještě není znát žádná aktivita, bylo o nich známo, že střílejí na jakékoli pozemské letadlo letící tak blízko jejich území. Tyne uložil Bendu co nejpohodlněji a hnal se zpátky vstříc svému pronásledovateli.

Stíhačka, díky stabilizátorům, dosedla ocasem napřed. Pilot už se prodíral nerovným terénem směrem k Tyneovi. Přestože měl skloněnou hlavu, jak se díval pod nohy, Tyne ho poznal. Skryl se za jedním z blízkých kaktusů a připravil si do zálohy Bendinu pistoli.

„Ruce vzhůru!“ poručil, když se muž objevil.

Překvapený Allan Cunliffe poslechl.

„Nemusíš na mě mířit tou věcí, Tyne,“ promluvil tiše. Kousl se do rtu a znepokojeně se rozhlédl kolem.

„Myslím, že musím,“ odpověděl Tyne. „Ještě asi před deseti minutami jsem si myslel, že jsi mrtvý, ale teď bych rád, abys mi vysvětlil pár věcí.“

„Murray ti neřekl, že Žiju?“

„Ne, Murray mi toho vůbec moc nepověděl. Přišel jsem na to sám, věř mi nebo ne. Jakmile jsem zjistil, že mě Murray obelstil, abych se hnal za ním, pomyslel jsem si, že jeho báchorka o tom, jak tě na Měsíci zastřelil, nejspíš nebude pravdivá. Šel jsem jak osel za mrkví. Od začátku se mi to ale zdálo nepravděpodobné. Zřejmě to znamená, že jsi do toho zapletený stejně jako on. Sundej si pásek.“

„Spadnou mi kalhoty.“

„Tak se drž dál od kaktusů!“

„Nejsi rád, že mě vidíš, Tyne? Jsi úplně zmatený.“

„Tak zmatený, že nevěřím nikomu. Pokládám tě za nepřítele, Allane.“

Tyne vzal Allanův opasek a začal mu svazovat ruce za zády. Allan nepřestával mluvit a protestovat.

„Poslouchej Tyne, mně můžeš věřit, jako jsi mohl vždycky. Myslíš, že bych snad nějakým způsobem pracoval pro Rosky? Něco ti povím: Já jsem byl agentem Rady ještě dřív, než jsem tě potkal – ještě dřív, než jsem se dal k Vesmírné službě. A můžu dokázat, že agent opravdu jsem. Podívej, ti dva, co tě chytili v té planktonové továrně a byli v autě, když se objevila pátračka –“

„Dickens a ten němý chlapík?“ zeptal se Tyne. „Co je s nimi?“

„Ten němý jsem byl/i, Tyne! Musel jsem zůstat v masce a mlčet, jinak bys mě poznal.“

Allan tam nyní bezmocně stál, kalhoty u kolen. V náhlém návalu vzteku ho Tyne povalil, klekl si vedle něj a popadl ho pod krkem za košili.

„Allane, ty hajzle! Proč jsi nepromluvil? Proč jsem se měl já motat dokolečka ve tmě celou tu dobu, a nikdo mi nepomohl?“

Allan se snažil odvalit se od něj dál; tvář měl celou černou.

„Tys měl dál věřit, že jsem mrtvý, abys nepřestal honit Murraye,“ vysvětloval. „Času bylo málo, chtěli jsme, abys v tom pokračoval. Copak ti není jasné, že když ti Dickens musel sdělit kousek informace, tak jsme tě chtěli nechat utéct!“

„Třeba teď lžeš!“

„Proč bych to dělal? Ty teď musíš mít ten mikrofilm – dostal ses k Murrayovi – a jediné, co je teď třeba udělat, je dopravit ho co nejrychleji Radě. Dej ho mně a pojďme zpátky do bezpečí.“

Tyneovi poskočilo srdce. Takže Allan – kdysi jeho přítel, nyní (chycený v zemi nikoho plné intrik) jeho rival – neví, kam Murray ukryl plány invaze. Tyne ho chytl za bundu a táhl za skupinu kaktusů, z dohledu mimozemské základny, která stále zůstávala překvapivě tichá a hrozivá.

„Řekni mi, co se stalo v Zóně 101, když jsem byl mimo,“ dožadoval se. „Když jsi měl být údajně zabit.“

„To není žádné tajemství,“ odpověděl Allan. „Když jsi dostal zásah do ramene, zhasnul jsi jako plamínek. S Murrayem jsme se snažili odnést tě zpátky do lodi, jenže Roskové nás přirozeně chytili a odzbrojili. Byli jen tři – věděl jsi to? Ale v těch svých mnohem lepších skafandrech nás obklíčili. Řekli nám, že oni a ten chlapík, co obsluhuje reflektor, jsou jedinými členy Mírové frakce, kteří podporují Tawdella Co Barra na Měsíci. Ale podařilo se jim ukrást ty plány; to bylo celkem jednoduché. Problém byl jen je dostat na Zemi – všichni tři byli podezřelí.

Když jsme vyslechli jejich vysvětlení, Murray se nabídl, že mikrofilm přepraví k jejich spojce v Padangu. Aby se ujistili, že to skutečně udělá, prohlásili, že mě zatím podrží jako rukojmí. Díval jsem se, jak tě Murray táhne zpátky do lodi a odlétá.“

„A jak jsi tedy od nich uprchl?“ otázal se Tyne podezíravě.

„Neutekl jsem, nechali mě jít, sami se tak po nějaké době rozhodli. Nejdřív jsem si myslel, že to bylo z toho důvodu, o kterém mluvili, totiž že už mě nemohou ukrývat před tajnou policií Ap II Dowla, ale nebylo to tak. Chtěli mě osvobodit, abych mohl na Murraye poštvat jednotky světové vlády. Upaloval jsem do hlavního stanu Rady na Měsíci v kradeném lunovozu, který mi dali, a dostal jsem se k agentovi KK4 – ty ho znáš pod jménem Stobart. To už tě sbalil v baru v Roxy – slyšel to ode mě a věděl zhruba, o co kráčí. Já jsem se pak vrátil co nejrychleji do Padangu, setkat se se Stobartem a Dickensem. Tou dobou –“

„Počkej moment,“ zarazil ho Tyne.

Shora zaslechl stále silnější vytí. Očekával je. Blížila se k nim další stíhačka. Allan vzhlédl nahoru s nadějí v očích. Tyneovi zbývalo necelých pět minut.

„Nevím o čem to mluvíš,“ obrátil se drsně k Allanovi. „Říkáš, že tihle pacifisté z řad Rosků tě nechali běžet, abys mohl poštvat naše lidi na Murraye, když ve skutečnosti záleželo na tom, jestli se mu podaří mikrofilm pronést? Jaký to dává smysl?“

„Celá ta věc byla zorganizovaná tak, aby to vypadalo, že všechno závisí na Murrayovi. Ve skutečnosti byli hoši z Mírové frakce chytřejší. Chtěli, aby Murraye s tím filmem chytli. Nikdy jim nešlo o nic jiného, než aby ty plány dostala do rukou Země. Kdyby je byl Murray podfoukl, tím lépe. Samozřejmě že zdejší Tawdellův agent, ta dívka Ittai, nic nevěděla a na schůzku s Murrayem šla v dobré víře.“

„Proč takové komplikace? Proč ten film, jakmile jej ukradli, prostě neposlali přímo Radě?“

Allan se krátce zasmál.

„A kdo by tomu věřil? Víš přece, jaká je politická situace. Kdyby nám ten film poslali rovnou, pravděpodobně bychom ho smetli ze stolu jako jakoukoli jinou Ap II Dowlovu hrozbu. Mírová frakce ze Zóny 101 dokonce jako návnadu narafičila ten podivný objekt vedle své kupole, který jsme měli prozkoumat. My jsme se stali těmi myškami, které si přišly očichat sýr.“

Tyne se vztyčil. Teď už stíhačky viděl – byly tři a letěly nízko. Každou chvíli spatří zřícený vrtulník a přistanou.

„Přeber si to,“ sdělil Allanovi. „Celá ta věc je od začátku do konce celá překroucená, a já jsem musel většinu toho kroucení absolvovat. Jen jedna věc mi není jasná.“

Allan se s nadějí opřel o loket a zeptal se, co by to mělo být.

„Nevím, komu kromě sebe můžu věřit. Všichni ostatní hrají lstivou dvojí hru.“

„Můžeš věřit Stobartovi, když už odmítáš věřit mně. V jedné z těch stíhaček by měl sedět.“

„Nevěřím nikomu, ani tomu tlusťochovi Stobartovi!“

Sklonil se, strhl Allanovi kalhoty a vztekle mu je zauzloval kolem kotníků.

„Jen si vytrp svoje, kámo!“ poradil mu. „Tví kámoši tu budou za pár minut a natáhnou ti gatě zpátky. A nezapomeň se postarat o Bendu Ittai. Je u toho vraku. Já si zatím vypůjčím tvou mašinu.“

Nevšímal si Allanova křiku a rozběhl se přes lávové pole k letounu. Ostatní letadla mu kroužila nad hlavou. Jakmile se vyhoupl do sedadla, ozvalo se rádio.

„… Proč neodpovídáš? Co se tam dole děje?“ Byl to Stobartův hlas, hrubý, ale rozeznatelný.

Supící Tyne přepnul na vysílání, přičemž se co nejvěrněji snažil napodobit Allanův hlas: „Omlouvám se za zpoždění… rvačka s Lesliem… Spoutal jsem ho… Přistaňte.“

„Máš mikrofilm? Murray prohlásil, že je v té Tyneově umělé ruce.“

„Nemám ho. Přistaňte,“ odpověděl Tyne a vypnul vysílačku. Spustil přívod paliva, napjal se a uvolnil trysky. Zhoupl se k obloze. Stíhačka reagovala perfektně a Tyne s těmito stroji létal už dříve, při výcviku.

S radostí pomyslel na pochyby, které musejí hlodat Stobartovi v hlavě. Ano, Stobart bude mít podezření. Ale bude muset přistát a zjistit, co se děje. Tyne se přistihl, že doufá, že děla ze základny Rosků spustí palbu. Jen aby se agent vylekal.

Zkontroloval palivo a zjistil, že nádrž je téměř plná. Výborně, dostane se na jeden zátah až do Singapuru, do sídla světové vlády.

Svou ocelovou pěst neodšroubuje pro nikoho menšího, než je generální guvernér Hjanderson z Rady spojených národů.

VIII

Byla to krásná cela, to musel uznat i ten nejnáročnější člověk. Pohodlná, s toaletou a koupelnou (komplet se sprchou a masážní jednotkou), zařízená s tak bezchybným vkusem, že to vyhlíželo až neinspirativně. Byla vybavená knihovnou, vizokrychlí a obrazy, klimatizací i skrytým osvětlením – nicméně to přece jen pořád byla cela.

Jídlo bylo výtečné a Tyne se dobře najedl. Pohovka byla pohodlná a Tyne se dobře vyspal. Koberec byl tlustý a Tyne po něm přecházel netrpělivě sem a tam.

Chyběla mu levá ruka.

Byl tu uvězněn už dvacet hodin. Do Singapuru dorazil krátce po druhé hodině předchozího odpoledne, okamžitě byl zadržen, dlouze vyslýchán a poté jej zavřeli sem. Jeho vyšetřovateli byli civilisté, kteří mu jeho ocelovou ruku odnímali s citem a dokonce nesměle. Od té chvíle byla plněna veškerá jeho přání a jeho trpělivost vyčerpaná.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Oni klepou! To mu připadalo jako naprostá ironie. Vstoupil štíhlý muž s tváří barvy staré podšívky, v perfektním obleku, a pokusil se na Tynea usmát.

„Byl byste tak laskav a šel se mnou za ředitelem Purdoem?“ otázal se.

Tyne překonal svůj hněv a následoval toho patolízala téměř vesele až do veliké holé místnosti, kde se od stolu zvedl asi osmdesátiletý muž v uniformě. To byl ředitel věznice Purdoe, ostražitý člověk s ostražitým úsměvem na dokonale hladké tváři.

„Jak dlouho tady ještě budu zavřený?“ zeptal se Tyne a vykročil ke stolu. „Kdy se setkám s Hjandersonem? O čem se mnou k čertu chcete mluvit?“

„Já jsem ředitelem tohoto zařízení,“ pronesl stařec káravě, aniž by z jeho tváře zmizel úsměv.

„Nemluvme o funkcích. Jediné, co chci vědět je, jestli sakra jsem anebo nejsem hrdina? A jestli jsem, jak si myslíte, že se mi takovéhle zacházení líbí?“

„Jste skutečný hrdina, pane Leslie,“ odpověděl ředitel věznice smířlivě. „To nikdo nepopírá. Prosím, posaďte se, vykuřte si mezcahale a nechte trochu zchladnout tu krev, co se vám nahrnula do hlavy.“

Ředitel Purdoe obešel stůl. Stál teď před Tynem a hleděl na něho, dokud se neposadil; pak řekl: „Možná vás uklidní, když se dozvíte, že vaši dva společníci v této věci, Murray Mumford a Allan Cunliffe, jsou zde zadržováni rovněž. Nepostáváme nečinně na místě. Porovnáváme vaše výpovědi.“

„Jen říkám, že nebylo nutné mě hned strkat pod zámek. Přišel jsem snad dobrovolně, ne?“

Ředitel naklonil šedivou hlavu.

„Než jste dorazil, Rada po vás vyhlásila pátrání, chtěli vás živého nebo mrtvého. Měl jste štěstí, pane Leslie, že jsme vás dostali do bezpečí dřív, než se vás zmocnily méně osvícené skupiny. Jeden agent, myslím že ho znáte jako Stobarta, měl důvod k obavám, poté co jste ho včera ošálil. Myslel si, že se z vás stal zrádce. Vlastně podnikl taková opatření, jaká se od něj dala čekat.“

„Nemluvte mi o Stobartovi, řediteli! Naskakuje mi z toho vyrážka. Jen mi povězte, co jste po mně chtěli. Můžu dostat zpátky svou ruku?“

Ředitel Purdoe se usmál o něco smutněji. Při bližším pohledu to nebyl příjemný úsměv.

„Zkrátka jsem vás sem povolal, abych vám sdělil, že tady jste na nejlepším místě – a že zdaleka nejste zanedbáván. Jste prvotním hybatelem mnoha akcí, jejichž podstata povětšinou nevyhnutelně zůstává utajena, a to i před vámi. A především vám chci sdělit, že generální guvernér Hjanderson vám co nejdříve přijde osobně poděkovat. Věříme, že jste jednal s těmi nejlepšími úmysly, abyste věděl.“

Tyne zasupěl, típnul nedopalek mezcahale o lesklou desku stolu a vyskočil. Byl o hlavu vyšší než Purdoe, ten se však ani nepohnul.

„Vlády!“ vykřikl Tyne. „Vy jste všichni stejní! Diplomacie a podezřívání – nic jiného. Nikdo nikomu nevěří! Copak neposuzujete žádnou událost právě tak, jak se normálně jeví?“

„Dostal jste se do velikých nesnází, protože právě to jste dělal,“ odvětil ředitel. Otočil se, obešel stůl zase zpátky a sedl si za něj, trochu unaveně. Pěstěnou pravicí učinil pohrdavé gesto. „Důvěra se nevyskytuje nikde, Leslie. Lituji toho stejně jako vy, ale stavím se k té skutečnosti čelem. Žádný z vás, mladých mužů, není realistou. O plánech invaze z Alfy Centauri II nesmí uniknout ani slovo; to je další pádný důvod, proč ještě zůstanete u nás. Pokuste se – prosím – pokuste se myslet méně na sebe a přemýšlejte spis o závažných problémech, které z těchto plánů vyplývají. Sithersi, zaveďte prosím našeho hosta zpět do jeho – pokoje.“

Muž s tváří jako špinavé plátno vykročil vpřed. Tyne pokrčil rameny a beznadějně se sunul ke dveřím. Bylo mu jasné, že z Purdoea nic nedostane, i kdyby jej ždímal jako houbu. Už dřív se s takovými komisními typy setkal.

Ve dveřích se zastavil.

„Prozraďte mi jen jedno maličké, droboučké státní tajemstvíčko, řediteli,“ požádal. „Všechno, co mi Allan Cunliffe řekl o Roscích, jak skutečně manévrovali, aby dostali mikrofilm do našich rukou – byla to pravda nebo lež?“

Podivný výraz – možná další úsměv – přelétl řediteli přes obličej a zmizel.

„Cunliffe byl řadu let výborným agentem, a přestože to nemusí nevyhnutelně být pravidlem, všechno, co vám řekl, se zakládalo na pravdě. Mírová frakce skutečně chtěla, abychom dostali informace o invazi. Nicméně vynechal jednu důležitou věc, poněvadž o té prostě ve Frakci vědět nemohli. Samy ty plány jsou pravděpodobně podvržené.“

Zbytek dne pro Tynea ubíhal strašlivě pomalu.

Přemýšlel, jak mu ředitel naléhavě radil, o závažných problémech vyplývajících z mimozemských plánů invaze. Jeden z nich čněl na míli dopředu. Zatím neexistují žádné důkazy o tom, že by technologie na Alfě II byla v posledním desetiletí 22. století daleko před pozemskou. Ani sestrojení gigantického mezihvězdného korábu nepřesahovalo, alespoň v teoretické rovině, možnosti pozemšťanů. Ale mezihvězdná invaze se skládá z mnoha aspektů. Dozajista k nim patří i určitý způsob komunikace rychlejší než světlo mezi silami Ap II Dowla a Alfou II. Také tempo cestování musí být mnohem rychlejší, než jakým se sem dostala první loď, jelikož mezi planetami vzdálenými dvě generace je sotva možná nějaká invaze. Bezpochyby by sem patřila i integrace planetárních zdrojů mnohem rozsáhlejších, než si Země se svým rozdělením na řadu samostatných národů vůbec dokáže představit. A konečně spočívá především v totálním přesvědčení o úspěchu. Tak obrovský počin, jako je mezihvězdná invaze, by se nikdy nemohl uskutečnit, kdyby útočící velmoc nepovažovala plán za neprůstřelný.

Tyne uznal, že takový obrázek je značně nejasný. Jeho role se scvrkla na pouhou předmluvu k celým svazkům katastrof.

Ale jestli jsou ty plány podvržené?

Co to může znamenat? Byla Mírová frakce podvedena, snad aby si myslela, že válčící strana udělá určitou věc, zatímco ve skutečnosti zamýšlí něco jiného? Tyne seděl hodiny a hodiny ve své tak pohodlné, tak útulné cele a mohl si vymýšlet spoustu dalších, stejně zbytečných otázek. Až na to, že na ně neznal odpovědi.

Nelíbilo se mu, že je nezná, a ještě víc se mu nelíbily samotné otázky.

Třetí den Tynea přivedli opět k řediteli věznice. Tyne stanul před starým pánem s káravým výrazem.

„Nedostal jsem žádné nové zprávy,“ postěžoval si. „Jaká je všeobecná situace? Podnikají Roskové něco?“

„Situace se od našeho posledního setkání změnila velmi radikálně,“ promluvil Purdoe a obličej se mu v úsměvu poskládal do nesčetných záhybů. „Smím podotknout, pane Leslie, že jsem rád, že sem již nevstupujete s požadavkem na propuštění. Předpokládám, že jste přemýšlel.“

Tyne vzdychl.

„Nejsem zrovna unáhlený člověk, řediteli, ale to ještě neznamená, že se ke mně můžete takhle chovat. Proč jste mě sem nechal přivést tentokrát?“

„Dejte si mezcahale, mladý muži. Přišel vás navštívit generální guvernér Rady spojených národů, pan Hjanderson. A já bych vás chtěl upozornit, abyste si při té příležitosti dával pozor na jazyk. Nyní mne, prosím, na chvíli omluvte.“

Starý muž svým čilým krokem zmizel zadními dveřmi. Z dlouhé chvíle Tyne upřeně zíral na dozorce s plátěným obličejem, který ho sem přivedl. Dozorce si upravil kravatu a zakašlal.

Když se objevil Hjanderson, okamžitě jej poznal: pohledný padesátník, příjemně vonící nejmodernějším holicím krémem. Živě Tyneovi potřásl rukou a usadil se proti němu s dlaněmi na kolenou.

„Slíbil jsem, že vás přijdu navštívit, a své slovo jsem dodržel.“ promluvil. „Lituji, že mi to trvalo tak dlouho. Jsme momentálně v krizovém období. V hluboké krizi.“

„Těší mě, že jsem mohl být nějak nápomocen. Snad už bych mohl dostat zpátky svou ruku, pane.“

Hjanderson si jeho poznámky nevšímal.

„Nápomocen? Ano, Leslie. Myslím, že jste se své úlohy zhostil podle svého nejlepšího svědomí. Nikdy jste nebyl zcela v obraze, víte? Velmi nám pomohla ta dívka, Benda Ittai, kterou jste zanechal napospas smrti u zřícené helikoptéry.“

Se značným sebepřemáháním Tyne přešel tak donebevolající překroucení skutečnosti. Od Rady už se dočkal jiných podobných tahů.

„Krom toho, že jsem ji tam nenechal umřít, jakpak se jí daří? Kde je?“ zeptal se.

„Daří se jí skvěle. Je zde,“ skočil jim do řeči Purdoe přicházející z druhé strany stolu. Svou hubenou žilnatou rukou se dotkl – z nějakého ryze soukromého důvodu – rukávu Bendina kožichu – právě ji zadními dveřmi vedl do kanceláře.

„Bendo!“ zvolal Tyne. Zapomněl na generálního guvernéra Rady, popošel k ní a vzal ji za ruce. Horké, sto pět celých, jedna desetina. Mimozemšťanka, ale nádherná, a usmívá se tím nejněžnějším způsobem. Nemůže jí to jen tak prominout.

„Neviděli jsme se od té chvíle, co ses mě pokusila zastřelit,“ pronesl vlídně.

„Situace se změnila,“ řekla ona a nepřestávala se usmívat. Utrápený výraz, který měla, když ho vysazovala na ostrově, zmizel docela.

„Poněvadž se zdá, že jste ztratil zájem o politickou situaci,“ suše promluvil Hjanderson a vstal, „nezbývá mi, než vám říci, že jste nyní volný, pane Leslie. A co víc, mohu myslím zmínit, že snad výhledově dostanete nějaké vyznamenání. Pravděpodobně Rád za zásluhy o zájmy planety, nebo tak něco.“

„Budu je stále nosit,“ slíbil Tyne, „ale ještě než půjdete, prosím, řekněte mi o té invazi – co se děje, co se v té věci udělalo?“

„Podrobnosti vám může sdělit slečna Ittai,“ usmál se Hjanderson a natáhl k němu hranatou ruku. „Nyní mne, prosím, omluvte, musím se zúčastnit tiskové konference. Jsem samozřejmě velmi rád, že jsem měl možnost se s vámi setkat. Přeji vám do budoucna mnoho štěstí.“

„Jistě,“ zamumlal Tyne neurčitě. Otočil se k Bendě dřív, než Purdoe vyprovodil generálního guvernéra ze dveří. „Raději bych se tě na to vyptal u stolu v restauraci, ale co se stalo za věci, o kterých nevím?“

„Ten stůl snad bude možné zamluvit později,“ usmála se. „Odteď – ať už chci nebo ne – jsem na vaší straně barikády. Ke svým lidem se vrátit nemůžu. Proto jsem řekla generálnímu guvernérovi pravdu, tak jak ji vidím.

Plány invaze, jak už jsi slyšel, jsou podvržené. A nejen ty. I Mírová frakce byla jen předstíranou organizací! Nemysli si o mně nic špatného – mnoho jejích členů si upřímně přálo mír mezi Rosky a lidmi, stejně jako jsem to chtěla a stále chci já. Ale Tawdell Co Barr je a vždycky byl loutkou Ap II Dowla. Bezpochyby jsme měli být všichni odstraněni, poté co jsme posloužili jeho záměrům.“

„Budo Budda tě chtěl zabít,“ podotkl Tyne.

„Ach ano, obávám se, že jsem pro ně byla docela postradatelná. Ani Budda nevěděl, že Mírová frakce je jen naoko – jinak by byl nepronásledoval Murraye. Jen Ap II Dowl a Tawdell Co Barr to věděli.“

„A jak jsi na to přišla ty?“

Pokrčila rameny a zkřivila tvář při vzpomínce na ten strašlivý okamžik odhalení.

„Nějaký čas mi byly určité drobně události na základně podezřelé, ale skutečně jsem poznala, co se děje, teprve když jsme havarovali u základny, a oni po nás vůbec nezačali střílet. Ani nevyslali hlídku, aby nás zadržela. Jejich mlčení mohlo znamenat jediné: plány byly určeny pouze Radě. Byly podvržené, jen aby Zemi postrašily.“

„Což se jim taky povedlo,“ souhlasil Tyne. „Tím se také vysvětluje jedna věc, která mi nedala pokoj. Přemýšlel jsem, co vlastně ta cívka mikrofilmu vůbec dělala na Měsíci. Očividně byla tam, kde její cesta na základnu přitáhne maximum pozornosti.“

Bendě Ittai začaly vlhnout oči, jak se jí zrada jejích blízkých znovu vybavila. Tyne se otočil k Purdoeovi, který stál ohleduplně stranou, a zeptal se: Co si od toho všeho Ape II Dowl sliboval?“

Téměř nepostřehnutelným posunkem vyzval Purdoe Tynea, aby ho následoval na druhý konec místnosti.

„Tohle všechno je pro tu mladou ženu velmi smutné,“ pronesl úředním hlasem. „Vidíte přece, že tím falešným poplachem nás chtěl Dowl naposledy zastrašit. Kdyby jej Rada konfrontovala s našimi, zřejmě by řekl, že útočnou letku odvolá, pokud mu dáme celou Sumatru nebo i Afriku nebo půlku zeměkoule nebo cokoli, co si jeho megalomanský mozek vymyslí. Nemá však čím skutečnou hrozbu zaštítit, Leslie. Byl to podfuk, od začátku do konce. Opravdu nebylo dobré, že jste se do toho zamíchal.“

„Všichni jsme se honili dokolečka a nasazovali krky,“ zahučel Tyne popuzeně, „jen abychom plnili Dowlovy záměry. Ale jak si můžete být tak jistí, že to všechno je jen bluf?“

Místo odpovědi vytáhl ředitel z kapsy list a delikátně jej rozložil. Tyne poznal tenký papír, který znamenal, že jde o zprávu pocházející z vládních kruhů.

„Tohle přišlo těsně před tím, než jsem vás povolal,“ oznámil Purdoe. „Prosím, přečtěte si to. Shledáte to poučným.“

Ve zprávě stálo: „Oběh: vládní úroveň A-C výlučně a seznam 566, jak výslovně uvedeno. Text začíná: Hoyleova observatoř na Měsíci potvrzuje, že Alfa Centauri se mění v novu. Zvětšení na viditelnou velikost minus jedna se očekává koncem roku. Takové zvýšení teploty bude stačit k tomu, aby se život na jejích planetách stal neudržitelným. Autority potvrzují, že první příznaky efektu novy byly pozorovatelné tři generace nazpět ve formě slunečních skvrn a radiačních fenoménů. Loď Rosků lze tedy považovat za záchranný člun; není pochyb, že další čluny byly vyslány do ostatních blízkých systémů. Proto je nyní možnost invaze vysoce nepravděpodobná, opakuji vysoce nepravděpodobná. Doporučuje se: Vyhlášení tohoto textu na summitu současně s varováním Ap II Dowla, aby se usadil nebo opustil planetu. Konec textu. 10/10/2193 Luna-Singa-Beam Y“

Tyne pomalu a zaraženě papír odložil. Hlavou mu vířily repliky z jakéhosi historického filmu, na jehož název už si nevzpomínal: „Tak velké činy nesmírné síly… mění se v pramen slabý… až nikdo nevzpomene víc jejich jména…“ Byl to Shakespeare? Nerozuměl tomu. Z diplomatického hlediska to samozřejmě byl triumf. Roskové byli odhaleni v celé své slabosti a nyní mohli být usměrněni, jak to Země uzná za vhodné. Ale v Tyneově hlavě vytanul obrázek kypících oceánů, dětí pomalu se vařících ve sklepích, planet postupně se měnících na popel – to mu nepřipadalo jako zrovna šťastný konec.

„Musím říci, že jsem vás podcenil,“ prohlásil ředitel Purdoe, a chladně se na Tynea zahleděl. „Měl jsem vás spíš za zatvrzelého a drzého mladého muže. Jak typické pro vaši generaci, že na tuto úžasnou zprávu nereagujete!“

„Dobré nebe!“ zvolal Tyne. „Já jsem právě přemýšlel –“

„Odpusťte, že vás přerušuji, bezpochyby jste myslel na svou osobní slávu, čtu ve vás jako v knize. Když vám generální guvernér daroval svobodu, doufal jsem, že to znamená, že odsud odejdete okamžitě. Udělal byste to, prosím, nyní? A ještě jedna věc – prosím, vezměte slečnu Ittai s sebou. Chápu, že k vám cítí určité pouto; to pro mne navždy zůstane konečným důkazem nespolehlivé povahy Rosků.“

Tyne tvrdě pohlédl na starého muže, tak upraveného, s věčným úsměvem. Ovládl se a přemohl svůj vztek. Chtěl říct, že nebude možné pochopit Roska, dokud bude nemožné pochopit druhého člověka, ale nedostávalo se mu slov. Neexistují taková slova. Uvědomil si, že Purdoea nemůže pochopit o nic lépe, než by Purdoe mohl pochopit jeho.

Zdrceně se otočil k Bendě Ittai. To byl alespoň někdo, kdo stál za pokus o chápání.

Cítil, že by tím mohl strávit celý život.

„Pojďme, najdeme tu restauraci, o které jsem prve mluvil.“ Vzal ji za ruku.

Usmála se na něho. Byl to velice chápavý úsměv.

Z anglického originálu The Future Makers, vydaného nakladatelstvím New English Library (Times Mirror)

v Londýně roku 1968, přeložila Anna Tyčová

Vydala Metafora, spol. s r. o., v Praze roku 2003

Redakce Jana Moravcová

Technická redakce Renáta Šmatová

Sazba Vladimír Fára

Tisk Těšínské papírny, s. r. o., Český Těšín

Vydání první

METAFORA

Metafora

U Krbu 35

100 00 Praha 10

www.metafora.cz

SMRT MÁ KOLA

Božský zázrak, vytoužená hračka, symbol sexuality, to všechno může být – automobil.

sestavil Peter Haining

Ve své neobvyklé, vzrušující a čtivé knížce shromáždil známý „sběratel“ devatenáct svérázných povídek, které mají jednoho společného jmenovatele: auto. Ze všech příběhů doslova dýchá nadšení pro krásu a dokonalost strojů, i nostalgie automobilových veteránů, ale také vraždy, hrozba, děs a mrazení v zádech. Auto se zde stává osobností a ukrývá v sobě dávno minulé příběhy i temný zločin. V knize najdeme povídky o krutosti automobilových závodů, psychologické příběhy o teroru na silnici či o zvráceném sexu ukrytém v nepřiměřeném riziku rychlé jízdy.

Jednotliví autoři zavedou čtenáře do nejrůznějších dob – od 20. let prvních motorových vozů přes současnost až do budoucnosti plné katastrofických vizí znečištěného ovzduší a rostoucí bezohlednosti na silnicích.

Příběhy shromážděné v této sbírce automobil nejen oslavují, ale také varují před přehnanou „autománií“ a nutí k zamyšlení.

Svými povídkami přispěla celá řada oceněných autorů tajuplných příběhů, detektivek, sci-fi a fantasy. Některá jména jsou jistě dobře známa i českým čtenářům či filmovým divákům. Mimo jiné to nepochybně jsou: Jack Finney, autor předlohy k vědecko-fantastickému filmu Zloději těl, král hororu Stephen King nebo světoznámý mistr povídkář Roald Dahl, jejichž díla už mnohokrát vyšla v češtině. Většina povídek se v USA dočkala i filmové podoby.

ČARODĚJOVO DOUPĚ

Nejkouzelnější příběhy o kouzlech a kouzelnících sestavil Peter Haining

K tomu, aby se ke svým čtenářům dostala tahle napínavá, zábavná i tajemná sbírka kouzelnických povídek, se muselo sejít hned několik skutečných mistrů svého oboru: Peter Haining, který je svými vynikajícími, citlivě sestavenými antologiemi proslulý, ale v první řadě samozřejmě autoři všech těch skvělých příběhů.

Budeme-li pozorně číst, můžeme dozvědět spoustu věcí, o jakých se nám dosud ani nesnilo. Možná že se naučíme dokonce létat, odhalíme pradávné magické rituály nebo se seznámíme s problémy, které zákonitě nastanou při výchově malého draka. A dozvíme se ještě něco: Kouzelníci totiž většinou nejsou zlí, jen jim to občas trochu nevyjde.

Na začátku a na konci každé povídky se pak dočteme mnoho zajímavých informací o jejím vzniku i o autorovi. To ocení zejména dospělí příznivci obrýleného kouzelnického učně Harryho, které zajímá, čím se jeho tvurkyně J. K. Rowlingová asi tak mohla inspirovat. Povídky samy pak kromě „velkých“ jistě nadchnou i mládež a starší děti. Z autorů jmenujme například světoznámého povídkáře břitkého humoru Roalda Dahla nebo veterána světové science-fiction Raye Bradburyho.