Světelná setkání

I. CESTOVÁNÍ VESMÍREM

GUNTER METZNER

SETKÁNÍ VE SVĚTLE

Raalt stál u počítače nehybný jako socha. S rukama zkříženýma za zády a s hlavou trochu zdviženou se díval na obrazovku, v jejímž středu se třpytila nepatrná hvězda – Slunce.

Číslice se řadily jedna vedle druhé, spojovaly se do sloupců, zhasínaly a znovu se objevovaly trochu pozměněné.

Slunce se zvolna vzdalovalo od středu a na obrazovku vstupovaly jiné hvězdy. Pak se vynořila světlá tečka. Byl to meteorit ubírající se daleko od kosmické lodi po své osamělé dráze. Jenže za několik hodin se tato jeho dráha zkříží s tou, po níž se pohybovala kosmická loď.

Raalt uvažoval, má-li vzbudit své druhy. Lodi nehrozilo žádné nebezpečí. Situace byla jen poněkud neobvyklá, Už často se setkali s kosmickými tělesy, ale pokaždé šlo jen o drobné úlomky pohybující se malými rychlostmi. V tomto případě se však meteorit pohyboval ještě trochu rychleji než kosmická loď, letící nyní maximální rychlostí.

A tak se tady, nedaleko oběžné dráhy Neptuna, řítila dvě kosmická tělesa po velmi blízkých dráhách směrem k Slunci.

Raalt se vytrhl ze zadumání. Stiskl několik tlačítek a na hlavní obrazovce se znovu objevily údaje o přibližujícím se tělese. Ve chvíli, kdy usedal do křesla, zazářila před ním křivka dráhy meteoritu.

To je divné, pomyslel si Raalt, kříží nám dráhu v neslýchaně ostrém úhlu, tak nepatrném, že se několik hodin budeme pohybovat v těsné blízkosti vedle sebe. To bude stačit i na podrobná pozorování; ostatní členy posádky tedy ani nebude třeba budit, automatika všechno zvládne sama.

Hodiny míjely, blížil se okamžik maximálního přiblížení obou těles. Raalt seděl u teleskopu a prohlížel si přilétající objekt. Přístroj sice dosud nemohl zachytit vlastní obraz tělesa, ale měnící se zastiňování jednotlivých hvězd a kolísání jejich jasu ukazovaly letovou dráhu neznámého objektu naprosto přesně.

Na palubě bylo ticho, nic se tam ani nepohnulo. Raalt přitlumil světlo v centrále a posadil se za velitelský pult. Stačilo jen několik hmatů, a obě průzkumné sondy se oddělily od kosmické lodi a zamířily k cizímu objektu.

Dálkoměry tiše tikaly, na obrazovkách bylo vidět jen známá souhvězdí. Světlomety na sondách byly sice už delší dobu v činnosti, ale jejich světlo se stále ještě ztrácelo v nekonečné dálce vesmíru, ještě nezasáhlo žádný předmět. Raalt dlouho trpělivě vyčkával, ale náhle zneklidněl. Kdy už konečně zavedou automaty obě sondy do potřebné blízkosti k cizímu hostu?

Raalt si mručel něco o tom, že člověk musí všechno zařizovat sám, že na nikoho není spolehnutí, ještě jednou naladil frekvenci vysílače a vyčkával, co se stane.

A také se stalo. Obraz se objevil tak náhle, že Raalt až zděšeně uskočil. Obrazovka zářila a byla plná kmitajících duhových jisker.

Znenadání se obraz ustálil, obrysy se zaostřily. Ještě jednou sebou Raalt škubl, pak bleskově stiskl poplašný spínač.

V kabinách, kde spala posádka, se rozeznělo poplašné zařízení, automaty připravené pro případ havárie okamžitě zahájily svou činnost a samočinně se také zapnuly pomocné počítače; přístroje čekaly na lidské povely.

V kabinách ječely sirény a spáči se téměř kroutili bolestí. Během několika minut měli být všichni v pohotovosti v centrále.

Raalt byl zvyklý střízlivě uvažovat a klidně jednat, jen tak něco ho nedokázalo vyvést z míry, ale obraz, který tak plasticky viděl před sebou, ho nesmírně vzrušil.

Nedokázal přesně určit, co to vlastně je. Vypadalo to jako nahodilý shluk koulí, vzájemně propletených tyčí á jiných konstrukčních částí a celá ta zdánlivá hromada trosek zářila v pršce částic, které vysílaly obě sondy, jasným, poněkud nazelenalým světlem.

Raalt ucouvl; zelená záře působila strašidelně. Cizí objekt pomalu rotoval vesmírem a blížil se k jejich sondám. Opalizující světlo sílilo, dopadalo už i na kování v blízkosti obrazovky. Vytvořila se děsivá atmosféra.

Osamělý a zneklidnělý Raalt toužebně očekával své druhy. I když si to sám nepřiznával, měl přece jen strach. Strach před něčím tajemným, hádankovitým, co jim tady, mnoho miliard kilometrů od Země, tak hrozilo.

Co by měl podniknout? Nepochyboval už, že ten předmět je umělé těleso, jen nevěděl, je-li to vrak, nebo zda jsou v něm dosud živí tvorové. Třeba je objekt řízen automaticky. Ale to by se přece dalo zjistit.

Ano, bylo to umělé těleso, tomu nasvědčovaly jeho geometrické tvary.

Teď, když se trochu vzpamatoval, naváděl obě sondy blíže k němu. Zvětšení však neukázalo nic nového, jen se ještě zřetelněji zobrazila matoucí konstrukce.

Že by tam bylí živí tvorové? Jestliže ano, jak asi mohou vypadat? Všechny tyto otázky zůstávaly zatím bez odpovědi. Kdyby už aspoň přišli ostatní! Raalt se stále ohlížel a díval se ke středové přepážce. Stále se však nic nehýbalo.

Jednou rukou netrpělivě poklepával na řídicí pult, druhou rukou zapnul dorozumívací zařízení. Ještě štěstí, pomyslel si, že si vzpomněl na ten dorozumívací kód, jinak by to zas od Leona pěkně zchytal.

Poprvé se teď na zemské kosmické lodi rozsvítil červený trojúhelník. Rudý trojúhelník, symbol snahy o dorozumění ze strany lidí. Palubní vysílač vyslal program obsahující nejrůznější informace a vyjádřený pomocí obrazových symbolů a matematického dešifrovacího kódu.

Raalt jen hořel napětím, co to asi pozemští experti vymudrovali, ale na úspěch příliš nevěřil. Vždyť copak věděli o komunikačních prostředcích a myšlenkových pochodech jiných bytostí? Zatím přece ještě nemohli nikde nasbírat zkušenosti.

Za Raaltovými zády zapraskaly pérové tlumiče v létacích dveřích. Leon se vřítil do ústředny. Skafandr mu hned začal zeleně opalizovat. Přilba tiše zachrastila, když ji upustil na podlahu. Rukou si ohmatával hlavu, která ho ještě bolela po tak nenadálém probuzení. Jeho první pohled zalétl k barevným kruhům na stropě, z nichž zjišťoval informace o energetickém a technickém stavu kosmické lodě. Energie vykazovala normální hodnoty, gravimetry signalizovaly náležitou tíži a ani na obrazovkách se neobjevovaly žádné odchylky. Zdálo se, že všechno je v pořádku. Leona to upokojilo, ale stále ještě dostatečně neovládal své tělesné síly. Trochu potácivě vykročil k Raaltovi, ale prudce se zarazil. Teprve nyní spatřil na velké obrazovce pomalu se otáčející kovový labyrint. Díval se na obraz a oněměl, nebyl schopen jediného slova. Tohle si musel nejprve nějak srovnat v hlavě.

Za oběma kosmonauty se znovu rozlétly dveře.

„Jen klid, mládenci, tu naši kocábku máme v pořádku, ale možná že dostaneme návštěvu.“ Leon mluvil, ale neohlížel se.

Raalt si s údivem a obdivem uvědomil, jak rychle se Leon vyrovnal s novou situací, která byla přinejmenším naprosto nevšední. Uvědomoval si, že potrvá ještě dlouho, než on sám dokáže řešit problémy s takovou rozvahou a sebeovládáním, jako to umí Leon.

Oba nově příchozí mohli situaci odhadnout jen letmým pohledem, a přece bez váhání postupovali kupředu, sice s překvapením, ale naprosto klidně.

Vzájemně si šeptali, jako by se obávali, že by mohli tu cizí loď hlasitějším hovorem zaplašit. Dorozumívací signály nepřinesly úspěch, neprojevila se ani sebemenší reakce. Vůbec nic.

Co počít dál? Tuhle otázku nikdo z nich nevyslovil, ale visela ve vzduchu. Čtyř kosmonautů se začal zmocňovat nepokoj, cizí objekt se však zvolna, ale vytrvale vzdaloval od jejich lodi. Zákony kosmické mechaniky nelze přece nijak obejít.

Je pravda, že ačkoli bod maximálního přiblížení obou kosmických těles byl už překročen, umožňovaly jim obě jejich sondy zůstávat ve vzájemném kontaktu, pokud ovšem bude trvat navázané spojení.

„Třeba je to loď bez posádky, pak nám nezbude nic jiného než důkladně prověřit její kurs a potom vypočítat souřadnice startu a cíle,“ soudil Raalt.

„Nic jiného ani dělat nemůžeme, vniknout dovnitř nesmíme, určitě tam zamontovali zařízení zajišťující ochrání proti napadení. Jen si vzpomeňte, jak to řešili na naší lodi,“ řekl Leon.

Na čelní stěně ústředny se řadily číslice a ve stovkovém sloupci se zvolna měnily. Vzdálenost se stále zvětšovala. Za nějakou dobu se cizí objekt ztratí v kosmu právě tak, jak znenadání se objevil. „Musíme změnit kurs!“

Leon se pootočil, pohlédl na Elliota zpočátku trochu udiveně, ale pak se usmál. „Tobě bych to vlastně nemusel ani vysvětlovat, ty přece sám musíš líp vědět, že to nejde. Při poslední poruše jsme sáhli k bezpečnostním rezervám a tu trošku energie, co nám ještě zbývá, potřebujeme na poslední korekci kursu. Máme příliš velkou rychlost, a kdybychom se teď pokusili o sebemenší oprali kursu, odklon od Slunce by byl tak veliký, že by se nám už nepodařilo vrátit se zpátky na zemskou oběžnou dráhu.“ Domluvil a máchnutím ruky jen zdůraznil, že už o tom nechce ani slyšet. „Jedno je jisté,“ obrátil se znovu k celé posádce, „že v několika hodinách musíme obnovit spojení, jinak…“ Všichni tušili, co Leon nechtěl vyslovit, a Raalt jen doplnil to, co si mysleli i ostatní. „To ovšem definitivně promarníme tuhle příležitost, která se jen tak hned nevrátí, a možná že se už nenaskytne nikdy.“

Raalt bez vyzvání přistoupil k řídicímu bloku jedné ze sond a naváděl ji ještě blíž ke kosmickému cizinci. Aniž se otočil, zeptal se Elliota: „Pořád ještě nemáme rádiové spojení?“

„Ne.“

Jedna ze sond se teď vznášela těsně před otáčejícími se bizarně utvářenými stěnami objektu.

„Jestli vypadají právě tak jako ty jejich lodě, tak ještě něco zažijeme,“ prohodil lakonicky Raul.

Leon zatím nastavil objektivy na maximální zvětšení, přitom pozoroval jakýsi segment, který se neotáčel zároveň s cizí lodí, ale pohyboval se stále ve směru letu. Když to zachytil na obrazovku, začal rytmicky zapínat a vypínat reflektor na sondě. Intervaly se stejnoměrně opakovaly. Plynuly minuty.

Zcela nenadále se cosi na přední stěně segmentu pohnulo, jakási deska se odsunula a objevila se snímací kamera. Možná že to byla jen pozorovací deska, to se nedalo spolehlivě odhadnout. Na pozemské lodi byla už hodnou chvíli zapojena nahrávací zařízení propojená s vysílacím pultem.

Krátký záblesk na obrazovce cizí lodi upoutal k sobě ihned pozornost všech čtyř kosmonautů. Ale obrazovka zůstávala temná. Nic se neobjevovalo. Raalt to zkusil s jinými kombinacemi filtrů. Marně. Nezbývalo nic jiného než dál čekat.

Náhle se ukázal rozmazaný obraz, ale očividně se začal zlepšovat. Leon znovu zkombinoval filtry před objektivy a vyreguloval obraz co nejpečlivěji. Měl úspěch. Na obrazovce se zjevila bizarní bytost. Nedalo se to srovnat s žádným pozemským živočichem, a s lidskou postavou už teprve ne. Nikdo neočekával něco známého, alespoň nic porovnatelného – ale tohle? Čtyři muži stáli bez hnutí a dívali se na záhadného tvora. Každý z nich měl své představy o tom, jak by takový obyvatel jiné planety asi mohl vypadat, ale takhle? To budeme muset teprve nějak strávit.

Raalt ztěžka dýchal a opíral se o vysílací pult, Raul s tichým povzdechem klesl do křesla.

Z pozemského hlediska vypadala ta postava příšerně, ale nikdo z posádky nepociťoval ani špetku strachu. Na tvářích kosmonautů se zrcadlil odpor, hnus, nebo jenom nejistota. Ale i ta zakrátko zmizela.

V centrále zavládl dokonce pocit jakési povznesenosti. Ani slůvkem nikdo nenarušil nastalé ticho. Podobná atmosféra panovala na lodi jen jednou, když startovali a s nadšením hleděli na svůj vzdálený cíl, když je pak pevně sevřel ve své moci vesmír. Tenkrát stáli také všichni čtyři před obrazovkou a hleděli do třpytivé kosmické nádhery. Teď tu bylo stejné ticho, jenže nikdo si to neuvědomoval. Připadalo jim, jako by se jim cizí postava rozplývala před očima. Viděli před sebou inteligentní bytost, na ničem jiném nezáleželo.

Na obrazovce se cosi změnilo, ten druhý se pohnul. Na horní, viditelné části postavy, která by se dala srovnat s nevídaně zvrásněným vajíčkem, v němž září pár temných očí, se několik vrásek stáhlo a objevil se otvor, který se v různých intervalech roztahoval a smršťoval. Žádné jiné reakce nepozorovali. Ruce nebo něco podobného nebylo vidět, ty však mohly být ještě níže.

Setkali se s cizincem, ale zachová se jako přítel? Raalt se obrátil k Leonovi, zašeptal mu něco do ucha a potom suše konstatoval, že by bylo záhodno něco podniknout. Ale co?

„Mohli bychom tam poslat pár našich kapsul, pouzder s informačním materiálem, který zanecháváme na planetkách,“ navrhoval Leon. „Třeba budeme mít štěstí a oni je přijmou, už tím bychom dokázali hodně…“

Dříve než stačili svůj úmysl uskutečnit, přelétl přes obrazovku oslnivý jas – a postava se ztratila. Netrvalo však dlouho a v rychlém sledu se objevovaly různé obrazy a grafická díla, ale všechno mizelo tak rychle, že nikdo nebyl schopen vnímat podrobnosti. Obrazy se však reprodukovaly několikrát.

Raalt usoudil, že se v nich poukazuje na některé známé souhvězdí. Náhle však vysílání prudce skončilo. Přes pozorovací obrazovku se znovu vysunula veliká clona a všechno zas bylo takové, jako by se vůbec nic nestalo.

Automatika zatím začala katapultovat pouzdra s informacemi. Pětkrát zazněl na velitelském stanovišti jasný zvuk gongu, oznamující odpálení pomocných raket. Čtyři kosmonauti mohli pozorovat, jak se pět jasných bodů žene k cizí lodi, jak ve velké vzdálenosti prudce brzdí a jak přecházejí na oběžnou dráhu.

„Proč je neřídíš blíže k nim, Leone?“ ptal se Raul.

„Raalte, co bys udělal ty, kdyby se z cizí, neznámé lodi k tobě hnalo pět blýskavých agregátů, kdyby se pořád přibližovaly a nevypadaly na to, že chtějí zabrzdit?“

„Použil bych zbraně na obranu proti meteoritům,“ řekl tiše dotazovaný.

„To by snad mohla být odpověď i na tvou otázku, nemyslíš?“

Raul už raději mlčel.

Na Leonův příkaz byly ze všech pomocných raket vyslány směrem k cizí lodi schránky s informacemi. Zvolna se blížily do zorného pole obou sond. V pozadí občas zazářil sršící pruh plynů z pohonného zařízení.

Letové dráhy schránek bez vlastního pohonu, které se dostaly do gravitačního pole cizí lodi, se zvolna měnily. Potom i samotné schránky zvětšily zmatek na obrazovce, když začaly kroužit kolem lodi. Jen jedna z nich se vinou nepřesnosti při katapultování pohybovala jiným směrem. Proklouzla šikmo pod lodí a neustále se vzdalovala. Náhle však byla bleskurychle stržena zpátky, vyřítila se směrem k cizí lodi a zmizela.

Leon položil Raaltovi ruku na rameno a řekl: „A máme to. V budoucnu s nimi dosáhneme spojení.“

„Copak my, my pravděpodobně určíme pozici jejich domovského světa,“ namítl Raalt a bubnoval prsty na paměťové části počítačů, „ale jen jestli oni budou chtít navázat spojení s námi.“

„Myslí-li aspoň trochu jako my, ať už vypadají jakkoli, tak to udělají!“ odpověděl Leon důrazně a zvolna. Jeho hlas měl vyjádřit jeho plnou důvěru, ale tak docela se mu to nepodařilo. Chvěla se v něm přece jen určitá obava, že by všechno nemuselo dopadnout tak dobře.

„Nejdřív k nim tedy poletíme my.“

„Ano, snad.“

Cizí loď zvolna mizela na optickém ukazateli. Na palubě pozemské lodi zahájili normální provoz.

Jen jednou museli použít obranné zbraně proti meteoritům. Přivedli k výbuchu pomocné rakety, které teď už nebyly k ničemu a mohly by se ztratit ve vesmíru, až v nich dohoří palivo. To by bylo nebezpečné pro všechny kosmonauty.

Obě sondy pak provázely cizí loď jako dárek od pozemšťanů.

FRANK QUILITZSCH

OSAMĚLÍ NA MĚSÍCI KALLISTO

I

Zdálo se, že obrovský zářící kotouč Jupitera zatlačuje všechna ostatní souhvězdí. Zabíral téměř polovinu oblohy a zahaloval měsíční krajinu rozbrázděnou propastmi do sinavého nadpozemského světla. Hustá mračna ležela v jedovaté atmosféře a zakrývala výhled na obrovskou planetu.

Na Jupiterově měsíci Kallisto byla noc. Slunce vyjde až za několik hodin a vrhne své bledé paprsky na měsíční povrch. Teď překonávala tmu jenom Jupiterova záře. Pronikala tenkou vrstvou atmosféry z metanu a čpavku na Jupiterovu družici a rozdělovala bezútěšnou kamennou pustinu na vzájemně ostře oddělená pásma jasu a temnoty, světla a stínu.

Melvin zvolna zdvihl hlavu. Dlouho čekal na východ hvězdy, která teď zářila modravým svitem nízko nad obzorem. Mlčky hleděl na vzdálený svítící bod. Byla to Země. Docela jiný svět než tenhle nahý kamenitý úlomek; tamto byl teplý svět plný života, jeho svět. Dnes mu připadal ještě vzdálenější, ještě odlehlejší než jindy. Od domova ho dělila nepřeklenutelná propast, obrovská černá díra smrtelné prázdnoty.

Melvin se pokoušel představit si obličeje svých příbuzných a nejbližších známých. Svých rodičů, kteří na něho byli tak hrdí, Zamiry, jak měla při loučení v očích slzy, svého bratra, který ho na palubě mateřské lodi doprovázel až k oběžné dráze Marsu, a profesora Sýkory, svého školitele, jak mu krátce před startem kamarádsky poklepal na rameno a upřímně litoval, že už je příliš starý na tak daleké kosmické lety. Ale ať se Melvin namáhal sebevíc, vyvolat si v duchu podoby všech těchto lidí se mu dost dobře nedařilo. Ohromná vzdálenost rozmazávala jako závoj z mléčné mlhoviny tahy těch drahých tváří, zatlačovala je kamsi do neurčita, kde se pak docela rozplývaly. Aniž si to přál, vynořovaly se mu v duchu docela jiné obrazy, zaujímaly jejich místo, rychle se proměňovaly, splývaly v děsivou spleť prchavých vzpomínek. Melvinovi se zdálo, že padá do bezedné propasti, pocítil náhlou závrať. V myšlenkách znovu prožíval tu strašnou katastrofu…

Seděl spolu s technikem a lunologem Nevalou a vyhodnocovali údaje o poslední umělé družici Jupitera. Skončili práce v oblasti této obrovské planety, zaletěli na všechny automatické stanice a vyměnili opotřebované součásti. Nyní nabrali kurs směrem k mateřské lodi, konající výzkumy na oběžné dráze Marsu, a přitom museli proletět kolem Jupiterova měsíce označovaného názvem Kallisto. A právě při maximálním přiblížení se to stalo. Nedošlo k očekávané vibraci pohonných agregátů. Místo toho začal prudce vzrůstat obraz povrchu měsíce. Okamžitě si uvědomili hrozící nebezpečí. Kosmická loď vstoupila do gravitačního pole tohoto měsíce a závratnou rychlostí se k němu nezadržitelně řítila.

Všechno ostatní se odehrálo v několika sekundách: Varovné signály oznámily, že pilot Terry přepnul na ruční řízení, na obrazovce se objevil přibližující se povrch měsíce. Bylo už vidět jednotlivé detaily, nabývaly na zřetelnosti a vzápětí zaplnily celou obrazovku. Náhle jako by zázrakem vyrazily z pomocných pohonných zařízení krátké sloupy plamenů a zbrzdily ten zběsilý pád. Pád se změnil v rychlé klouzání vrstvami řídké atmosféry, aerodynamickým bržděním se rozžhavily ochranné stěny. V zorném poli se vynořilo táhlé údolí, rozeklané skály proti nim hrozivě tyčily své ostré hrany. Ale hory zůstaly vzadu, rovina se rozprostřela až k obzoru, cestu k němu jim zahrazoval jakýsi pahorek. Pak zažili mohutný otřes, obrazovka zhasla, stěny se otáčely. Strop se dostal na místo podlahy, veškeré neupevněné předměty se vznášely v prostoru a s praskotem na sebe narážely.

Najednou zavládlo hrobové ticho. Melvin a Nevala viseli bezmocně ve svých křeslech, přidržováni jen bezpečnostními pásy. Jen s námahou trhaně dýchali. Už nebylo cítit kymácení lodi, zmizel pocit, že se řítí do závratné hloubky. Nouzově přistáli na Jupiterově měsíci. Ve dveřích se objevila bledá postava pilota. Jeho oči jako by hleděly do nejisté dálky. Téměř neslyšitelně vypravil z úst jedinou větu: „To já jsem všechno zavinil.“

Jak vlastně ke katastrofě došlo, to stále ještě nebylo Melvinovi jasné. Od chvíle nouzového přistání nebyla s pilotem kloudná řeč. Těžký pocit viny zapůsobil na jeho psychiku. Je jisté, že poruchu pohonného zařízení měl Terry zjistit mnohem dříve. Ale ani Nevala, ani Melvin nebyli tak docela bez viny. Byli příliš zaměstnáni vědeckým zhodnocováním výsledků cesty a často nechávali pilota samotného.

Melvin se snažil zaplašit tyto myšlenky, které ho stále znovu a znovu znepokojovaly a ani v noci mu nedávaly spát. Pátral na obloze po modré hvězdě, ale marně. Země už zmizela za mohutným kotoučem Jupitera.

Cítil, jak se v něm probouzí nenávist. Nemohl už tu bezútěšnou poušť, bizarní špinavě šedá holá skaliska a věčně sinavé světlo Jupitera ani vidět. Oběma rukama si podepřel hlavu vězící v přilbě a pevně zavřel oči. Nepomohlo to. Obraz velké planety nezmizel, ale pronásledoval ho i nadále. Jako by se mu zaryl až do zrakového centra a nebyl k vymazání. Křečovitě svíral víčka. Před očima se mu roztančily barevné skvrny a uprostřed nich jako by se stále zdvihal zářící kotouč Jupitera. Divoký vztek jím zalomcoval. Zoufalství ochromilo jeho smysly, zvítězilo nad zdravým rozumem.

Melvin si ani neuvědomoval, co dělá, vyskočil, chytil kámen a mrštil jím ze všech sil směrem ke svítící planetě. Kámen nehlučně dopadl ve vzdálenosti asi dvaceti metrů. Nesmyslnost tohoto počínání Melvina ještě více rozzuřila. Začal před nenáviděným Jupiterovým kotoučem prchat, hnal se vzhůru po haldě kamení, klopýtl a upadl. Zasténal, zdvihl se a běžel dál. Dech ho pálil v plících, pot se mu řinul po tvářích. V hlavě mu divoce bušilo: Pryč z tohoto strašného místa. Je jedno kam, jen nemuset už snášet ten trýznivý pohled!

Vyběhl na vrchol pahorku. Ještě několik kroků – a obklopila ho uklidňující temnota. Náhle ztratil půdu pod nohama. Šlápl do prázdna a řítil se do neznámé hloubky. Melvin ani nestačil potlačit výkřik.

Pád trval několik vteřin, potom na něco narazil a pocítil prudkou bolest. Zůstal ležet bez pohnutí a se strachem očekával, že mu ledová atmosféra z metanu a čpavku vnikne trhlinami do skafandru a že pak bude muset zmrznout. Těžce dýchal, krev mu bušila ve spáncích a pravá noha ho bolela. Smrt však nepřicházela. Jeho kosmický oděv to zřícení vydržel.

Pád však Melvina znovu vzpamatoval. Konečně v něm zase převládl rozum nad city. Jak se jen mohl takhle splašit. Copak ho už bezvýchodná situace a samota dohnaly tak daleko, že v zoufalství hledal smrt? Ne. Melvin si byl vědom, že jeho jednání nevytrysklo z pocitu osamění. Celou tu dobu ho trápila docela jiná věc – že byl odsouzen k nečinnosti.

Například Nevala byl lunolog a technik. Měl tu řadu příležitostí k výzkumům a kromě toho mohl pomáhat jako konstruktér, aby se trosečníkům usnadnily životní podmínky. Dokonce i Terry byl přes svůj narušený duševní stav schopen, když k tomu dostal konkrétní příkazy, opravovat nebo účelně přebudovávat palubní přístroje. Co mohl ve srovnání s nimi podnikat psycholog a palubní lékař Melvin, aby to mělo nějakou viditelnou a praktickou cenu?

Melvin se opatrně zdvihl. Ležel ve stínu skály, kolem něho byla neproniknutelná temnota. Byl opravdu ve srovnání s ostatními tak naprosto neužitečný? Cožpak právě v téhle situaci nezískávala práce psychologa zcela mimořádný význam? Měl přece za úkol pečovat o fyzický i psychický stav svých druhů a udělat všechno pro to, aby mezi nimi nedocházelo ke zbytečným konfliktům a aby se celý jejich kolektiv nerozklížil. Nevyžadovala snad jejich obtížná situace mimořádnou soudržnost? Nebyli snad teď více než kdykoli jindy odkázáni jeden na druhého?

Melvin hmatal po opasku na skafandru a hledal svítilnu.

Její světlo ozářilo příkrou stěnu plnou trhlin, která se odtud vypínala vysoko vzhůru. I na protější straně mu zahrazovalo kamení cestu. Ocitl se na dně jakési úzké, přes deset metrů hluboké propasti. Bylo téměř neuvěřitelné, že ten pád přežil bez většího zranění. Jen ve stehně cítil palčivou bolest, která mu znesnadňovala jakýkoli pohyb.

Náhle ho začalo znepokojovat jiné pomyšlení. Co by se stalo, kdyby se o téhle příhodě dověděl Nevala? Až dosud se Melvin stále snažil svým vynuceným vnějším klidem kladně působit na své druhy. Ne, lunolog nesmí nic zpozorovat. Rozhodně nesmí vytušit, co se v Melvinovi odehrálo. Musí své slabosti přemáhat. Závisel na tom život celé posádky.

Jen ztěžka tápal Melvin podél propasti a ve světle svítilny prozkoumával stěny na obou stranách. Trvalo dlouho, než našel místo, kudy by se mohl bez přílišného rizika pokusit o výstup. Zaťal zuby a pustil se do toho.

II

Vrak kosmické lodi se jako stříbřitá, na mnoha místech poškozená a žárem letu ožehnutá kovová konstrukce zřetelně rýsoval nad svým špinavě šedým okolím. Příď se zaryla do okraje protáhlé a prudce klesající haldy kamení na úpatí pahorku. Obytný prostor a některá skladiště se ještě pevně dotýkaly půdy, ale velká část pohonného systému a palivových nádrží, jejichž spodní díly se utrhly, trčela do výše. Z větší vzdálenosti vypadala loď jako zvolna stoupající kovová rampa, jejíž nejvyšší bod, široké trychtýře pohonných trysek, ležel téměř dvanáct metrů nad měsíčním povrchem.

Situace vraku byla více než povážlivá. Jakýkoli trochu prudší pohyb v atmosféře, který by zasáhl nejpříznivější bod náporu – širší stěnu vysoko trčícího pohonného zařízení, by stačil k tomu, aby se loď pohnula z místa a třeba se i po kamenité haldě zřítila do zvrásněného údolí. Naštěstí nemuseli trosečníci na měsíci Kallisto, který má jen velmi tenkou vrstvu atmosféry, s takovýmito povětrnostními vlivy počítat. Ale přece jen se zabezpečili a podepřeli vrak tuctem silných ocelových trubek. Hrozilo totiž ještě mnohem větší nebezpečí. Jupiter působil svou mohutnou hmotou na své oběžnice tak mocně, že v nich občas vyvolával silná zemětřesení. A tak doufali, že je ukotvení lodi ochrání i před seizmickými pohyby.

Melvin dospěl až k haldě kamení. Snažil se při chůzi normálně našlapovat i na poraněnou nohu, aby na něm nebylo nic znát. Právě se chtěl pokusit o výstup, když nedaleko od lodi, asi při úpatí haldy, zpozoroval nějakou postavu. Ten člověk tam seděl bez pohnutí na kraji propasti a v zamyšlení se díval do hlubin.

Byl to Terry, nebo lunolog Nevala? Melvin už chtěl použít vysílačky, ale po krátkém zaváhání od toho upustil. Opatrně se blížil k nehybné postavě.

Skafandr patřil Nevalovi. Melvin se bez jediného slůvka posadil k němu. Těsně před jejich nohama se rozvírala mohutná propast. Její protilehlá stěna mohla být odtud vzdálena čtyři sta až pět set metrů. Hluboko dole, mezi příkrými skalními stěnami, se jim naskytla zvláštní podívaná. Až dosud nikde nenarazili na něco takového jako dnes, daleko na Jupiterově měsíci Kallisto.

Hloubka propasti se nedala jen tak snadno odhadnout. Už v hloubce asi sta metrů bránily výhledu husté mlhové pásy. Mlžný závoj nebyl nehybný, ale neklidně se vlnil jako hustá kapalina, a co bylo nejpodivnější, měnil chvílemi svou barvu od syté žluti přes různě šedé tóny až k zářivé bělostí. Když nabýval světlých odstínů, odrážel sluneční světlo tak silně, že jeho okolí pak bylo osvětleno jasněji než jiné úseky. Měřením se zjistilo, že propast dosahuje místy hloubky dvou set až dvou set padesáti metrů. Co se asi skrývalo za mlžnými pásy na jejím dně, to nikdo nevěděl. Lunologovi se zatím podařilo jen určit složení mlhy: tvořily ji velmi husté plyny. Bylo naprosto zřejmé, že tyto plyny nemohou samy o sobě vyvolat takovéto světelné efekty. Odkud tedy pocházelo to zvláštní, neustále se měnící zbarvení? Byly snad povrchové plyny ozařovány z dolejších prostorů, kde probíhaly nějaké záhadné procesy? Zdálo se, že vrstvy husté mlhy skrývají velké tajemství.

Stále ještě seděli na kraji propasti a mlčeli. Melvin tušil, co se odehrává v lunologově nitru. Nevala byl vášnivý vědec, a kdykoli ho znepokojoval nějaký obtížný problém, hloubal o něm ve dne v noci. Když pak konečně po dlouhé a úmorné práci našel přijatelné řešení, nikdy se netvářil vítězoslavně, přestože by mu jeho úspěch k tomu dával plně právo. Obyčejně se na jeho úzké, hranaté tváři jen mihl spokojený úsměv, a když k němu za chvilku někdo přišel, vězel Nevala až po uši zas už v novém problému, jehož řešení ho zcela zaujalo. Teď se bezpochyby zabýval tajemstvím Mlžného údolí, jak tu záhadnou propast pojmenovali.

Nevala se zlehka dotkl Melvinova ramene a na něco ho upozorňoval. Ani on nepoužil vysílačky, jako by jejich hlasy mohly narušit jejich intenzívní pozorování. Melvin sledoval zrakem paži ukazující směrem dolů a vtom zahlédl něco, čeho si až dosud nevšiml.

V jednom vzdáleném místě se mlha vlnila mnohem víc než jinde, tvořil se tam jakýsi vír. Uprostřed tohoto víru zdola stoupaly a rozlévaly se bíle a rudě světélkující plyny, vzápětí se mísily se sytou žlutí obrovského pásu a znovu a znovu vyvěraly z hlubiny. Nádherná hra barev poskytovala jedinečnou podívanou. Melvina však příliš nevzrušovala, protože všechno, co tu viděl, se odehrávalo na mrtvém nebeském tělese, tak vzdáleném od Země. Byl to chladný, bezútěšný svět, z něhož nebylo úniku a na jehož obloze visel obrovský matný kotouč Jupitera.

Melvin cítil, jak se v něm znovu probouzí nenávist, a musel sebrat všechny své síly, aby opět nepodlehl depresivním pocitům. Aby se jich zbavil, ukázal na ovládací desku na Nevalově skafandru a zároveň zapnul i vlastní vysílačku.

„Co se tam asi děje?“

„Nevím,“ odpověděl lunolog a očima sledoval podivný jev. „Kdybychom to chtěli prozkoumat, museli bychom sestoupit dolů.“

Nevala vstal a pokynul Melvinovi, aby ho následoval. Společně zvolna stoupali po haldě kamení vzhůru k vraku. Melvin nespouštěl lunologa z očí. Marně se snažil sledovat jeho obličej skrytý pod zrcadlovým kotoučem na ochranné přilbě. Pro lunologa měl samozřejmě největší význam výzkum a ten ho tady stačil dostatečně zaměstnávat. Melvinovi také nebylo jasné, co si má myslet o Nevalově návrhu sestoupit do propasti.

„Terry už o tom ví?“ znovu přerušil mlčení.

„O čem?“

„O tom, co se děje v Mlžném údolí.“

„Ano. Hned si toho všiml.“

Lunolog mluvil úsečně, byl to jeho zvyk a Melvin ho už znal. Patřil k lidem, kteří jsou raději málomluvní než upovídaní.

„A co o tom soudí?“ vyptával se Melvin.

„Mluví nesmysly.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Lunolog chvíli mlčel a pak řekl: „Myslí si, že tam bydlí oni a že oni působí ty tajemné jevy.“

„Komu říká oni? Těm stínům dole?“

„Ano.“

Melvin se zatvářil stísněně. S pilotem to bylo opravdu zlé. Od katastrofy se často zamykal ve své kabině, s nikým nemluvil a objevoval se jen zřídka, když si potřeboval něco vzít. Pomyšlení, že to zřícení zavinil, mu nemohli vymluvit. Jen zřídka s ním byla aspoň trochu rozumná řeč a pak ho bylo možné zaměstnávat i plněním technických úkolů. Bohužel mu však vydržela taková optimističtější nálada pokaždé jen pár hodin, potom se pilot znovu uzavíral do svého mlčení.

Nedávno se jeho stav ještě zhoršil. Ukázaly se u něho příznaky zvláštní duševní poruchy, které dělaly hlavně Melvinovi těžkou hlavu. Terry měl fixní ideu, že ho pozorují tajuplné bytosti, které se podle jeho vylíčení podobaly pohybujícím se stínům a které prý se bály slunečního světla, a proto prý se ukazovaly výhradně v noci. I jako psycholog mohl Melvin jen nejasně tušit, co vlastně tento pilotův nenormální duševní stav způsobilo. Možná že to byly následky tíživého pocitu viny, možná vliv té beznadějné samoty.

Došli k vraku, který se před nimi tyčil jako kovový kolos, a pod ocelovými lany prošli až ke vstupní komoře. Protože loď zaujímala tak nepříznivou polohu, byl vstupní otvor poměrně vysoko a kosmonautům dalo vždycky hodně práce, než k němu dorazili. Za několik sekund stáli v úzké komoře, která se se sykotem plnila dýchatelným vzduchem. Vedle vnitřního poklopu se rozsvítilo světlo. Dvířka se nehlučně otevřela a uvolnila cestu do vnitřku lodi.

III

V úzké chodbě jen slabounce svítily dvě žárovky. Trosečníci byli nuceni šetřit palivem, jinak by jim zásoby energie rychle došly.

Nevala odložil bombu s kyslíkem a dýchací přístroj, ochrannou přilbu pohodil do kouta a zmizel v řídicí centrále. Melvin zůstal v polotemné chodbě. Bez spěchu si svlékl skafandr a všechny části pečlivě uložil. U dveří vedoucích do pilotní kabiny se zastavil a naslouchal. Uvnitř bylo ticho. Melvin už zdvihal ruku, aby zaklepal, ale pak ji nechal klesnout. Odložil svůj rozhovor s Terrym na pozdější dobu a vydal se za lunologem do centrály.

Nevala se právě vracel ze sousedních skladišť ověšen po celém těle různými částmi horolezecké výzbroje. Bez jakéhokoli vysvětlení prošel kolem Melvina a zmizel ve své kabině. Melvin za ním hleděl s údivem. Rozhodl se, že se lunologa vyptá na jeho záměry.

Nevalova kabina sloužila napůl za vědeckou laboratoř a napůl za odkládací komoru. Zdálo se, že na spaní tam není vůbec místo. Všude, kam člověk vkročil, musel počítat s tím, že šlápne na zkumavku, na válec nebo na nějakou nádobu se vzácnými nerosty. Na jedné boční stěně visely náčrty a mapy Jupitera a některých z jeho měsíců, na protější straně byly police s chemikáliemi. Čelní stěnu zaplňovala obrazovka, kterou bylo možno propojit s hlavní obrazovkou v centrále i s palubními záznamovými přístroji. Nízký stůl byl pokryt lany, cepíny a nejrůznějším geologickým nářadím. Nevala právě podroboval celou tu nachystanou výzbroj důkladné prohlídce.

Melvin stál chvíli tiše mezi dveřmi, potom postoupil o krok blíž. „Tak už mi pověz, co máš za lubem.“ Ukázal na rozložené předměty. „Nač to potřebuješ?“

„Vydám se na průzkum.“

„A kam?“

Lunolog váhal. Potom se náhle napřímil a z jeho očí vyzařovalo odhodlání. „Řeknu ti to rovnou, Melvine, chtěl bych sestoupit do propasti.“

„Cože? Do Mlžného údolí?“ Melvin to vyslovil jen s námahou. Tušil, že Nevalová touha po vědeckých objevech jednoho dne zvítězí nad všemi jeho pochybnostmi a že se jeho druh tohoto riskantního sestupu odváží.

Lunolog neodpovídal.

„Je to šílenství, Nevalo.“

Melvin si všiml, že lunolog na jeho námitky vůbec nereaguje. Lhostejně mlčel a dál zkoušel svou výzbroj.

„Pochop to přece, riziko je až příliš veliké!“ rozhořčoval se Melvin. „Propast je více než dvě stě metrů hluboká. Mlha ti zabrání v rozhledu a ani nevíš, co tam dole na tebe čeká. Věř mi, že tvé počínání hraničí s šílenstvím.“ Pak dodal trochu klidněji: „Ostatně, dobře víš, že nesmíme zbytečně riskovat, dokud nám zbývá třeba jen stín naděje na záchranu.“

Nevala se prudce obrátil. „Právě jsi to vyslovil – stín naděje na záchranu! Je to k smíchu! Kdo by nás mohl v téhle vesmírné dálce na opuštěné skále najít? Atmosféra tu pohlcuje rádiové vlny, lépe řečeno – propustí jen takové, které jsou příliš slabé, než aby mohly dorazit až k Zemi nebo aspoň na některou základnu na Marsu. Copak jsi to pořád ještě nepochopil? Naše zoufalé volání o pomoc neslyší žádná rozumná bytost.“

Melvin stísněně mlčel. Tak sarkastický tón až dosud u Nevaly nikdy nepozoroval. Zdálo se, že i v něm zanechalo osamění své stopy.

„Zapomínáš na sondu,“ namítl opatrně.

Lunolog jen mávl rukou. „Celé měsíce jsem se úmorně pachtil s tím, jak využít různých náhradních součástí, přestavět signální raketu a vybavit ji vysílačkou. A výsledek celého podniku? Patnáct sekund vysílací doby a – konec! Přitom si ani nejsem jistý, jestli byla anténa nasměrována přesně na dráhu Marsu.“

„Ale ta chvíle, těch patnáct sekund, kdy byla vysílačka v provozu, nám přece jen poskytuje určitou naději, dává nám právo doufat.“ Melvin hleděl na Nevalu tak pronikavě, jako by mu chtěl víru v záchranu vsugerovat.

„Dejme tomu, že by to volání i zachytili,“ namítal lunolog. „Co z toho? Kdo ví, kdy se sem dostanou? Možná potom, až spotřebujeme všechny potraviny a všechen kyslík. A jestliže nás už nenajdou živé, co jsme vlastně dokázali, jaké nové vědecké poznatky jsme získali? Co si o nás pomyslí, až zjistí, že jsme složili ruce do klína, že jsme jen podřimovali a čekali na pomoc? Ne, Melvine, tohle ode mě nechtěj. Věřím, že máme povinnost využít situace a prokázat vědě velkou službu. Žádný člověk před námi nevkročil na Kallisto, proto musíme využít příležitosti a prozkoumat tenhle měsíc tak důkladně, jak to jen bude možné. I když se při tom nemůžeme vyvarovat určitého rizika.“

Melvin chvilku přemýšlel, než se odhodlal k odpovědi. V jeho hlase zaznívalo trpké zklamání. „Uvažuješ jako vědec, Nevalo, ale ne jako člověk. Nemáme právo riskovat své životy pro vědecké účely, dokud máme sebemenší naději na záchranu. Zapomínáš i na odpovědnost, kterou oba máme vůči Terrymu. Je nemocný a bez naší pomoci nevydrží. Ba ne, Nevalo, jen se aspoň jednou pokus myslet na to, co bude s ostatními, když se někomu z nás něco přihodí. Ani ve třech není snadné snášet samotu, jak by to měli vydržet dva, nebo dokonce jen jediný z nás? Věřím, že budeš ještě přemýšlet o tom, jsou-li tvé úmysly opravdu v souladu s našimi povinnostmi.“

Melvin zanechal lunologa o samotě a ustoupil do polotemné chodby. Nemělo smysl Nevalu dále přemlouvat. Nemohl ho také nikterak donutit, aby se vzdal svých plánů. Lunolog sám musel dospět k názoru, že každé zbytečné riziko by znamenalo zároveň ohrožení dvou zbývajících druhů.

Melvin prošel dvířky v přepážce do své kabiny, sousedící s malou lékařskou ošetřovnou. Vysílen klesl do křesla. Poslední hodiny ho velmi vyčerpaly. Nejdříve ten záchvat, potom pád do desetimetrové propasti a teď ještě hádka s Nevalou. Znovu pocítil i bolest ve stehně, na niž si zatím už téměř zvykl. Opřel se o opěradlo a očima bloudil po místnosti, jako by v jejím zařízení hledal nějaký zvlášť milý předmět.

Kdyby sem vstoupil cizí člověk, asi by se podivil tomu prazvláštnímu rozestavení nábytku a zdánlivému nepořádku. Přitom však tu všechno bylo na svém místě. Jen neobvyklá poloha lodi způsobila, že původní strop, který byl nyní podlahou, se poněkud naklonil a zařízení stálo vzhůru nohama. Pro Melvina to všechno bylo už dávno a svou kabinu si už jinak ani nedovedl představit.

Protože nevěděl, co by měl před spaním ještě dělat, otevřel svůj deník, který si psal večer co večer, a chtěl k záznamům připojit další. Náhle si vzpomněl, že lunolog před několika hodinami pronesl nejasnou narážku, která by byla Melvinovi málem ušla. Cožpak nemluvil o silných teplotních výkyvech a o jiných příznacích chystající se nepohody? I přístroje ukazovaly silnější otřesy měsíce. Co kdyby Nevala teď ztratil nervy a pokusil se provést svůj úmysl? Melvin tu myšlenku rázem, zavrhl. Možná že lunologovi málo důvěřoval. Proč vlastně? Vždyť ho Nevala až dosud nikdy nezklamal. Tak proč měl o něho takové starosti?

Melvin se přestal kormoutit. Odložil zápis do deníku až na příští den a ulehl ke spánku. Třebaže byl tak vyčerpán, nemohl dlouho usnout. Ležel naznak, oči měl otevřené a hleděl na zelenavou lampičku na řídicím panelu pod obrazovkou. Bál se, že ho matně zářící obrovitý kotouč Jupitera bude pronásledovat ve snu jako můra.

IV

Seděli na rozkvetlé louce u lesa. Byl nádherný letní večer. Slunce se už chýlilo k západu a po krvavě rudém večerním nebi táhly lehké obláčky. Teplo posledních slunečních paprsků se blahodárně rozlévalo po těle. Lehký vánek čechral koruny listnatých stromů a ševelení listů doléhalo k sluchu jako vzdálený šepot. Právě nad nimi zpíval vysokým štěbetavým hlasem nějaký pták. Seděli přimknuti jeden k druhému ve vysoké trávě a zhluboka vdechovali čistý vzduch. Dlouho se mlčky dívali k obzoru, kde zvolna dohasínaly červánky a v nastávající tmě se rozžehovala vzdálená souhvězdí.

Náhle se ocitli na pláži. Slunce jim svítilo nad hlavou a jeho paprsky nemilosrdně opalovaly pokožku. Před nimi se do všech stran rozprostírala temná modř oceánu. Moře bylo mírně zčeřené, nízké vlny se valily ke břehu, smáčely písek a hned se zas vracely zpátky do moře. Hejno racků s křikem kroužilo nad hladinou a každou chvíli se některý z nich vrhal dolů, aby ulovil nějakou rybu.

Drželi se za ruce, běželi horkým pískem k příboji a vrhli se do chladivých vln. Nechávali se vlnami volně unášet, potápěli se a plavali, dokud jim stačily síly.

Najednou ho zachvátila vlna vracející se od břehu. Nemohl se jí ubránit, unášela ho daleko na širé moře. Pokoušel se proti tomu bojovat, plaval ze všech sil, ale marně. Vlna byla silnější než on, nic s ní nesvedl, unášela ho stále dál. Už ve velké dálce, tam na břehu, stála Zamira a zoufale za ním volala. Chtěl něco odpovědět, ale měl dojem, že mu selhává hlas.

Vzdálenost mezi nimi stále vzrůstala. Za chvíli se třpytil břeh už jen jako malá světlá skvrna ve sluneční záři, pak se ponořil do mlhy, byl stále nezřetelnější a posléze zcela zmizel z dohledu. Zoufalství mu dodávalo netušené síly. Plaval jako zběsilý, a přesto se prosluněný břeh už znovu nevynořil. Místo toho nebe potemnělo a voda byla ledově studená. Cítil, jak mu ochabují síly. Ocitl se teď sám a sám uprostřed noci a oceánu. Úzkost mu svírala srdce. Tma houstla a vzduch byl stále chladnější. Na nebi se matně leskly hvězdy. Znenadání se vodní hladina zalila nadzemským bledým světlem. Pátral po příčině – a vykřikl: Na obzoru matně zářil kotouč Jupitera…

Melvin se probudil celý zalitý potem. Kolem něho byla tma, jen zelené světélko nedaleko od něho slabě žhnulo. Trvalo dlouho, než si uvědomil, kde vlastně je. V hlavě měl podivně prázdno, poraněně stehno ho bolelo. Cítil, jak mu buší srdce, dostal strach.

Melvin přemýšlel o tom, co právě prožil ve snu. Vzpomínky na Zemi ho trápívaly každou noc, ale tenhle sen byl docela jiný než ostatní. Zahloubal se a v duchu si znovu vyvolával snové obrazy. Náhle všechno pochopil: Bylo to v zakončení jeho snu! Uvědomil si, že odpovídal skutečnosti, že skutečnost byla dokonce ještě hrozivější. Toto poznání ho téměř rdousilo, cítil, jak se ho zmocňuje strach z osamění, jak se ho snaží zcela ovládnout. Rychle vyskočil z lůžka a zmáčkl jeden z vypínačů. V kabině vzplálo světlo.

Známý obraz zařízení kabiny ho trochu uklidnil. Melvin se však obával, že by znovu mohl upadnout do děsivého snu. Rozhodl se, že se trochu projde po chodbě, aby si uklidnil přepracované nervy.

Na chodbě vládlo obvyklé pološero, osvětlení bylo vypnuto. Jen nade dveřmi ke kabinám a vedle řídicího stanoviště svítilo několik lampiček.

Náhle ho napadlo, že strop, podlaha i stěny se zachvívají. Měl dokonce pocit, že se loď trochu kymácí. Jestliže to až dosud vnímal jen v podvědomí, zpozoroval to nyní docela zřetelně: Vrak byl zasažen neznámou silou a kýval se sem a tam. Silná temná rána potvrdila jeho dohady. Cožpak skutečně přišla bouře?

Melvin uvažoval, nemá-li vzbudit lunologa. Snad opravdu hrozilo nebezpečí, že bouře tak zesílí, že uvolní vrak z jeho zakotvení. Když se tak rozhodoval, padl jeho zrak čirou náhodou na stěnu naproti centrále. Zděsil se. Zahlédl tam nehybný neforemný stín. Zprvu se zdálo, že je bez života, ale pak se začal pohybovat. Pomalu se blížil k Melvinovi, který zděšeně ustupoval. Nechápal, co se tu děje. Napadly ho přeludy, o nichž mluvíval Terry: „… jsou jako stíny, inteligentní stíny, rozumíte?“ Že by opravdu existovali ti tajuplní obyvatelé měsíce Kallisto, o nichž stále blouznil pilot? Že by se některému z nich podařilo vniknout do vraku?

Strašidelný stín se pomalu přibližoval. Melvin si všiml, že čím blíže se k němu dostává, tím že je delší. Teď už zaujímal téměř polovinu plochy stěny. Melvina napadlo, že znovu sní. Na okamžik zamhouřil oči. Když je opět otevřel, musel se náhle zasmát.

Stín stejně jako dřív visel na stěně, jenže teď už nebyl nehybný. Ve dveřích do centrály stál zezadu ozařovaný Nevala a něco kutil na závěru hledí přilby. To tedy byl ten tajemný obyvatel měsíce Kallisto.

Melvin se blížil k postavě ve skafandru. Po několika krocích se zarazil. „Terry, to jsi ty?“ zvolal.

Pilot krátce vzhlédl, tvářil se lhostejně a chystal se upevnit nádrže s palivem.

„Terry, co to znamená? Co chceš dělat?“

„Jsou tam venku, Melvine.“

„Kdože je venku?“

Pilot se zarazil a pohlédl Melvinovi do očí. „Netvař se nechápavě, Melvine. Venku je noc a já dobře vím, že jsou tam.“

„Jak to můžeš tvrdit tak určitě?“ Melvin byl stále nepokojnější.

„Včera večer jsem byl venku,“ vysvětloval pilot. „Dával jsem jim světelné signály. Byli tu, Melvine, hodně jich bylo. Spojili se v jediný obrovský stín a pozorovali mou lampu. Musím za nimi.“

„To nejde, Terry, rozhodně ne!“ Melvin položil pilotovi kamarádsky ruku na rameno. „Venku je bouřka. Nemůžeš teď z lodi ven, je to příliš nebezpečné. Měj rozum a vrať se do kabiny. Můžeš to zkusit později, teď ne.“

Melvin pomohl Terrymu při svlékání ochranného oděvu. Pilot se zpočátku zpěčoval, ale pak přestal odporovat a dal se odvést do kabiny.

Když se Melvin ocitl znovu na chodbě, oddechl si. V myšlenkách byl stále u pilota, upřímně s ním cítil. Chápal teď. Terryho duševní stav lépe než předtím. Cožpak se sám před chvílí nedomníval, že vidí jeden z těch tajemných stínů?

V zamyšlení se Melvin ubíral chodbou. Letmo pohlédl ke dveřím ve vstupní přepážce na čelní stěně. Zpočátku vůbec nechápal význam svítící červené kontrolní žárovky, ale pak sebou trhl, jako by dostal ránu: Ve vstupní komoře byl atmosférický tlak Jupiterova měsíce!

Že by se vstupní stěna prorazila? Znepokojovala ho jiná obava. Nejprve se jí bránil, pokoušel se ji zaplašit a najít nějaké rozumné vysvětlení, avšak podezření bylo neodbytné. Co když Nevala opustil loď.

Melvin stále ještě věřil v lunologův rozum, když otvíral dveře jeho kabiny. Obklopil ho obvyklý nepořádek. Ze stolku zmizely všechny části horolezecké výzbroje. Po Nevaloví ani stopy. Tím se rozptýlily poslední pochyby. Lunolog zřejmě nedbal na jeho výstrahy a námitky, tajně se vykradl z lodi a sestoupil do propasti.

Melvin pocítil, jak se v něm rozlévá zlost, jak mu rychle zaplavuje celý mozek, jak potlačuje všechny ostatní city. Opustil kabinu, chytil skafandr a chvatně si jej začal oblékat. Ruce se mu při tom chvěly. Na třetí pokus se mu podařilo zvládnout hermetický uzávěr. Naučenými hmaty si navlékl kyslíkový přístroj, přivázal spojovací hadici k hrudní části ochranného oděvu a uzavřel přilbu. Jen supěl, když napouštěl do vyrovnávacího prostoru vzduch, pak vstoupil do úzké komory, uzavřel za sebou poklop a zapnul vývěvy. Venku se ozvalo dunění a loď se znovu zachvěla. Teprve nyní zpozoroval Melvin, že se poloha lodního trupu změnila. Mírný sklon podlahy byl nyní zřetelnější, ale směřoval na.druhou stranu. Nějaká mohutná síla musela vrakem pohnout. Co se to tam venku dělo?

Konečně bliklo nad vnější přepážkou zelené světlo. Vstupní komora se naplnila metanem a amoniakem, plyny tvořícími atmosféru měsíce Kallisto. Tlak se vyrovnal a Melvin mohl otevřít poklop.

Chytil kolo závěru a otáčel jím doprava. Marně. Závěr se ani nepohnul. Zkusil to ještě jednou, s vynaložením veškeré síly. Poklop trochu povolil, ukázal se úzký otvor. Škvírou vnikl dovnitř špinavý čpavkový sníh a pokryl podlahu komory jemnou ledovou vrstvou. Zároveň se ozvalo podivné vytí a pískání. Řídká měsíční atmosféra nejenže špatně vodila zvuky, ale pohlcovala i hluk bouře. Melvina udeřil do tváře závan studeného větru. Pocítil, jak mu chlad proniká skafandrem až na kůži. Úzkým otvorem vyhlédl ven.

Krajina působila tísnivým dojmem. Jupitera zakrývala hustá šedá clona. V atmosféře vířil sníh smíšený s prachem; chvílemi zasáhl ochrannou stěnu vraku větší balvan a místnostmi prolétl lehký záchvěv. Poloha lodi se skutečně změnila. Vnější dveře přetlakové komory už nebyly tak vysoko nad povrchem, ale jen kousek od země, do poloviny zakryté sněhem a prachem.

Nevala musel zešílet. Jak se jen mohl za takovéhoto počasí vydat k propasti! S námahou rozšířil Melvin otvor a protáhl se jím. Obklopil ho ledový chlad. Topení ve skafandru proti zimě sice bojovalo, ale přesto klesla teplota uvnitř ochranného oděvu pod nulu.

Melvin udělal několik nejistých kroků a hned ho uchvátila větrná smršť. Zapotácel se a jen s největší námahou se udržel na nohou. S každým krokem zapadal stále hlouběji do sněhu a prachu. V husté prašné mlze stěží mohl něco rozeznat. Jako v hrůzném snu lezl dolů po haldě kamení, vyhýbal se větším balvanům, potácel se dál, tápal rukama před sebou, aby si chránil obličej. Okolí vůbec nevnímal, zdálo se, že mu chlad zmrazil každou myšlenku. Nevěděl, co ho to vlastně hnalo tím peklem stále dál od vraku. Snad to byl strach o lunologův život, snad pocit, že nedokáže bez Nevály snášet tu samotu.

Nemohl ani odhadnout, jak dlouho už se prodíral tím nečasem, když náhle stanul na okraji propasti. Položil se na zem, aby ho neuchvátila vichřice a nesvrhla ho dolů, opatrně se naklonil nad propast a hleděl do hlubiny. Žluté chuchvalce mlhy byly z větší části zakryty sněhovou vrstvou, kdykoli však bouře jen trochu polevila, zjevil se fascinující obraz.

Propast se podobala kotli s vroucí vodou. Mlhoviny se vzdouvaly, vzájemně se prolínaly, klesaly do hloubky a z ní se vzápětí opět vymršťovaly, aby se nanovo vmísily do kolotajícího víru. Melvin se nemohl zbavit pocitu, že vidí před sebou obrovského nadpozemského, ale živoucího tvora, fantastickou bytost, kterou bouře probudila k životu, jejíž tělo vytvořené z plynů se teď zmítá sem, tam a chvílemi prudce vymršťuje do výše mlžná chapadla. Strach o Nevalu mu však pomohl tu nesmyslnou představu zaplašit. Jestliže Nevala opravdu sestoupil do téhle propasti, přijde každá pomoc už pozdě.

Melvin se marně rozhlížel po lunologovi. Tápal podél propasti a horečně hledal stopy. Bouře je jistě už dávno zavála. Náhle však dostal nápad a ten mu znovu dodal naděje: Třeba Nevala použil vysílačku a mohl by se s ním spojit na velmi krátkých vlnách.

Zapnul přístroj, chvějícím se hlasem pronesl pár vět do hrdelního mikrofonu a s napětím naslouchal. Zaslechl svůj vlastní dech, supění a jekot větru, jinak nic. Zkusil to ještě jednou, křičel, až mu zaléhalo v uších, a netrpělivě vyčkával. Stále nic. Buď lunolog svou vysílačku zablokoval, nebo už nebyl schopen odpovídat. Vyčerpán a promrzlý se Melvin vrátil zpátky do vraku.

Když se přesvědčil, že pilot tam klidně spí ve své kabině, odebral se do centrály, aby se trochu ohřál. Byl velmi skleslý. Jako lékař a psycholog nesl za posádku odpovědnost, a tento svůj úkol tedy nesplnil. Vždyť se mu nepodařilo Nevalu přesvědčit. Zasténal, složil hlavu do dlaní a zavřel oči. Silněji než kdykoli předtím ho přemohl strašný pocit osamění.

Najednou, Melvin ani nevěděl, jak dlouho takhle civěl do prázdna, si uvědomil, že se tu kolem něho cosi děje.

Loď se kymácela stejně jako předtím v bouři, v centrále se pranic nezměnilo, avšak bylo tu ještě něco jiného, ozýval se zvláštní zvuk, který už neslyšel celou věčnost, ale který určitě dobře znal.

Melvin zdvihl udiveně hlavu. Teď to zaslechl docela zřetelně: táhlý bzučivý vysoký tón. Uvažoval, co by asi mohl znamenat. Ale myšlenky se mu pohybovaly, tak líně, tak těžkopádně, že toho nakonec nechal, zvlášť když ten zvuk náhle zmlkl.

Po chvíli zaslechl cizí tichý hlas. Zazníval nezřetelně, jako z veliké dálky, doléhal mu k uchu, pokoušel se proniknout k jeho vědomí. Melvin se tomu však bránil. Ať to bylo cokoli, chtěl si zachovat klid, šetřit přetížené nervy. Jenže hlas se nedal zaplašit. Vytrvale se stále vracel, znovu a znovu se pokoušel k němu proniknout. A kupodivu, vyvolával v Melvinovi dávné vzpomínky.

Hlas zesílil a nabyl na zřetelnosti. Melvin si zacpal uši, zdálo se mu, že sní s otevřenýma očima, protože ten, i kdo mluvil, nebyl ani Terry, ani Nevala, ten to přece už vůbec nemohl být. Byla to žena. Copak ho samota už tak zkrušila, že trpí halucinacemi?

Náhle mu přeletěl po zádech mráz. Porozuměl útržku první věty a prudce vyskočil. Okamžitě byl při plném vědomí, mozek mu začal pracovat naplno. Slova, která k němu už chvíli doléhala, se řadila do vět, věty dávaly smysl. Takový, který mu v první chvíli vzal dech. Teprve teď si uvědomil, že bzučivý zvuk před několika minutami byl volací signál automatického přijímače, že hlas nepřichází ani z vraku, ani z Jupiterova měsíce, ale z kosmu. Jasně a zřetelně teď vnímal slovo za slovem: „Xenon 7 volá Kallisto! Xenon 7 volá Kallisto! Minuli jsme dráhu Jupitera… Nabíráme kurs na Kallisto… Označte nám místo pro přistání… Xenon 7 volá Kallisto! Vzdálenost…“

Melvin byl přesvědčen, že se mu všechno jenom zdá. Chtěl ten přelud zaplašit, ale hlas setrvával. Nesl se prostorem, zřetelný, provázený jen kosmickým šumem. Na panelu zářilo světlo, označující, že aparát je v provozu.

Jistota, že všechno to, co se kolem něho nyní děje, je holá skutečnost, Melvina přímo vymrštila. Chvěl se na celém těle rozčilením. Už to déle v centrále nevydržel. Chtěl se o svou radost ze zachránění s někým podělit.

Několika skoky se ocitl v Terryho kabině. Zatřásl jím, aby ho probudil, chytil ho za ramena a křičel: „Jsme zachráněni, Terry! Znají naše… naše souřadnice. Sonda… Nevala je ohromný! Záchranná loď… jsou už na Jupiterově dráze…“

Melvin měl v očích slzy. Byl šťasten. Náhle si všiml, že pilot vůbec nedal najevo radost. Ani špetka nadšení nezajiskřila v jeho zraku. Jeho velké temné oči hleděly studeně a nepřítomně.

Melvin znejistěl. „Terry, copak ty se netěšíš na náš návrat na Zemi?“

Pilot na něho pohlédl nepřátelsky. „Ne,“ řekl chladně, „ještě nepoletím zpátky na Zemi. Zůstanu tu tak dlouho, dokud nesplním svůj úkol.“

„Terry, nevíš, co povídáš. O jakém úkolu to mluvíš?“

„Musíme s nimi navázat spojení, Melvine. To je naše lidská povinnost, chápeš? My…“

„Terry…!“ Melvinovi se chvěly rty. Věděl, co tím pilot míní.

„Práce dobře pokračuje, rozumíš? Brzy, už velmi brzy nám odpovědí. Já to nesmím vzdát. Docela jistě odpovědí. Nemohu zpátky, Melvine, musím tu zůstat…“

Melvinovi se sevřelo srdce. Chudák Terry! V zoufalství podnikl ještě jeden pokus. „Poslyš, Terry! Viď, že si vzpomínáš na naši poslední společnou dovolenou, na nádherné léto u Středozemního moře? Vyplouvali jsme si na plachetnici, závodili jsme v plavání a lovili jsme ústřice. Voda byla báječná. Tenkrát jsi poznal Ritu. Pomysli si, že je teď sama a že na tebe čeká. Zapomněls na to, Terry?“

S bušícím srdcem pozoroval pilotovu tvář. Na okamžik se mu zdálo, že v ní objevil jiskřičku radosti, ale to se zřejmě mýlil. V Terryho očích bylo pohrdání.

„Ne, Melvine, mne nesvedeš,“ řekl odměřeně. „Vím, že mi nevěříte. Máte mě za nemocného. Ale vím také, proč se tak chováte, a odpouštím vám to. Bojíte se neznámého světa, neobvyklých jevů. Nechcete věřit, že existují zdejší stíny, protože nevěříte sami sobě. Já vás o jejich existenci přesvědčím. Právě proto tady zůstanu.“

Melvin pilota pustil. Neznámá síla mu sevřela srdce. V hrdle mu vyschlo, nedokázal ze sebe vypravit ani hlásku. S námahou se dovlekl na chodbu. Najednou ho to přepadlo plnou silou, záchvat zalomcoval jeho tělem, nohy mu vypovídaly službu. Jak dlouho marně doufali, jak jim připadalo zatěžko věřit v záchranu, jak žhavě toužili po téhle chvíli. A teď tu byla, jenže přišla příliš pozdě. Jaký smysl teď mělo zachránění? Terry byl duševně nemocen, zřícený Nevala ležel kdesi v propasti. Jak by měl on, Melvin, lékař a psycholog, odpovědný za posádku, předstoupit před Zamiru a ostatní lidi, když se vracel jako jediný normální člen, a ještě ne tak úplně normální.

Melvin se dopotácel k centrále. Na prahu se zastavil, celý zalitý potem, rozkročil se a opřel se o rám dveří. Z reproduktoru zazníval stále týž ženský hlas, jasný a zřetelný: „… voláme Kallisto! Minuli jsme dráhu Jupitera… Nabíráme kurs na oběžnou dráhu…

Melvinova radost ze záchrany vyprchala. Zdvihl, ruce a vší silou si zacpal uši.

V

Bouře značně polevila. Melvin, ověšen od hlavy až k patě svítilnami, opustil přetlakovou komoru. Vyjasnilo se, slunce stálo už poměrně vysoko. Kotouč Jupitera se ukryl za vrakem. Jen občas se ještě zdvihl vítr, ale už docela mírný ve srovnání s vichřící, kterou prožili před několika hodinami.

Melvin opatrně sestupoval po haldě kamení a dával pozor, aby nic nevytrousil. Chtěl se dostat k rovině, která začínala asi pět metrů odtud a táhla se téměř až k obzoru. Tam chtěl rozestavit svítilny a vyznačit tak záchranné skupině místo k přistání.

Sotva ušel pár metrů, zůstal stát a otočil se. Vrak se naprosto zřetelně zdvihal nad povrchem. Ale ta jeho poloha? To nemohla způsobit jen samotná vichřice!

Záď s pohonnou částí se naklonila a visela hrozivě daleko nad příkře se svažující haldou kamení. Zato příď, která až donedávna pevně trčela ve vrcholku hory, byla teď zdvižena. Většina kotevních ocelových lan na boku byla vytržena ze země. Vrak budil dojem, že každou chvíli může sklouznout po svahu a zřítit se do hlubin propasti. Melvinovi při tom pomyšlení přeběhl po zádech mráz.

Pohlédl na půdu kolem lodi a spatřil nesčetné drobné trhliny a škvíry. O kousek dál zpozoroval úzkou hlubokou jámu, která se větvila v několik chodeb do kamenité haldy. To jistě zavinily ty otřesy půdy, prolétlo Melvinovi hlavou. To tedy byla tajuplná síla, co pohnula vrakem a byla mnohem nebezpečnější než bouře. Muselo se to stát v době, kdy tak tvrdě spal ve své kabině. Ale jak jen bylo možné, že se loď vůbec ještě udržela na temeni pahorku? Vtom si všiml, že trup právě v nejcitlivějším místě podpírají dodatečně přidané ocelové trubky, které tam den předtím nebyly.

Melvin udělal instinktivně několik kroků směrem k vraku. Vtom znovu strnul. Vedle ochranné stěny byly do země zaraženy háky a napínaly lano. Náhlé pomyšlení mu. rozbušilo srdce: Že by snad Nevala…? Sledoval lano upevněné na lodním trupu asi deset metrů od přetlakové komory. Jak to, že tohle nepozoroval už při svém odchodu z lodi za bouře? Nu ovšem, to přece byla tma!

Lano se táhlo asi pětadvacet metrů podél vraku, pak vedlo přímo vzhůru a bylo upevněno na anténě nahoře na lodním trupu. Právě v tomto místě byl vrak dodatečně zajištěn ocelovými lany. Tohle určitě zařídil lunolog. Melvinovi svitla nová naděje a horečně začal pátrat po stopách. Nevala musel přece použít strojů a nástrojů, vždyť přece jediný člověk by tak silným lanem sotva pohnul.

Tamhle! Melvin upustil svítilny a dal se do běhu kolem kosmické lodi. Dveře ke skladu materiálu byly napůl otevřeny, stroje a zařízení ležely na zemi. Melvin se ohlédl. Nedaleko odtud se na slunci lesklo nářadí a ještě p kousek dál narazil na bezvládné tělo lunologa.

Nevalův skafandr byl zčásti pokryt prachem a amoniakovým sněhem. Melvin se sklonil nad svým druhem. Opatrně odstranil vrstvu jíní ze skla průhledu přilby a pod ním spatřil lunologovu tvář, ztuhlou chladem. Oči měl otevřené a na čele tržnou ránu. Melvin jasně viděl, jak lunologovým obličejem přebíhají lehké záchvěvy, Nevala dýchal. Nebylo pochyb, lunolog žil. Silný náraz větru ho zřejmě odhodil od vraku a on přitom upadl tak nešťastně, že narazil přilbou na kámen a ztratil vědomí. Chlad mu už pak nedovolil, aby se vzpamatoval. Melvin neztrácel čas, chopil se bezvládného těla a vlekl ho k lodi.

Nevala ležel na ošetřovně a spal. Melvin ho už prohlédl, diagnóza byla uspokojivá. Lunolog byl sice stéle ještě v bezvědomí, ale nebezpečí mu už nehrozilo. Ten krutý mráz ho pořádně zřídil. Melvinovi trvalo dlouho, než uvedl do pořádku Nevalův krevní oběh. Ale to se všechno spraví. Tiše, jako by nechtěl lunologa probudit, vyšel Melvin z místnosti a vstoupil do slabě osvětlené chodby. Radoval se, že jejich robinzonáda přece jen šťastně skončí. Ale zároveň měl sám na sebe zlost, jak jen se mohl v Nevalovi takhle mýlit? Jak mohl předpokládat, že lunolog ztratil nervy a že se vydal do propasti? Jistě měl v úmyslu Mlžné údolí prozkoumat, to se při jejich sporu jasně projevilo. Ale vždyť byli v té bezútěšné situaci oba tak předráždění! Stačilo jen, aby si připomněl svůj vlastní citový výbuch… Nakonec stejně jako u něho i u Nevaly zvítězil rozum a pocit odpovědnosti, a ten rozhodl. Jedno si však Melvin nedokázal prominout: V kritické chvíli ztratil víru ve svého druha. A zatím Nevala v době, kdy Melvin spal, zachránil loď před ničivou silou smršti a své kamarády před zřícením do hlubiny… Proč jen ho Nevala nevzbudil, proč se toho odvážil na vlastní pěst? Nechtěl snad nikoho jiného vystavovat nebezpečí?

Melvin si znovu navlékl skafandr, aby mohl svítilnami vyznačit místo pro přistání, když ho vysoký bzučivý tón zavolal do centrály. Z reproduktoru přijímače zazněl hlas, který dobře znal: „Xenon 7 volá Kallisto! Dorazili jsme na oběžnou dráhu. Vyznačte nám místo k přistání… Xenon 7 volá…“

Melvin ta poslední slova už nezaslechl. V myšlenkách byl už zpátky na Zemi. Ani si nevšiml, že se mu do očí derou slzy radosti. Naslouchal jen zvuku pozemského hlasu. A poprvé pocítil jistotu, že ten urputný zápas s osaměním nepodstoupil nadarmo.

MICHAEL SZAMEIT

DOVOLENÁ PO ALDEBARANSKU

Aldebaranu se příště vyhnu nejméně tak velkým obloukem, jako se vyhýbá můj kocour Anteus sousedovu křečkovi, kterého jednou ve své žravosti pokládal za obzvlášť vypasenou myš.

Anteovi, kdysi tak pyšnému vládci Mikulášské ulice, se hrůzou zježí srst, kdykoli mu jeho jemný čenich zvěstuje pach toho kousavého hlodavce.

Protože mě můj soused Reginald navštěvoval pravidelně a protože při tom roznášel po celém našem bytě pach svého miláčka, kterého Anteus tolik nenáviděl, vysedával můj znervóznělý siamský kocour celé týdny v nejvyšším regále knihovny a chvěl se úzkostí. Obyčejně se schovával mezi Emilem Zolou a Čeňkem Zežulkou Živohošťským; tam byla největší mezera. Začal jsem totiž sbírat Zolu a koupil jsem si Germinal. V místech, kde jsem v duchu už viděl, jak se na Zolových Sebraných spisech v honosné vazbě usazuje prach, líhával tedy Anteus a jen občas se odvažoval neohroženě prsknout.

Já svého kocoura chápu. Čím je mu křeček, tím je mi dneska Aldebaran.

Poukaz na rekreaci jsem získal od Reginalda.

Něco jsem ovšem už o téhle hvězdě věděl, co se tak člověk doslechne. Že dobromyslní Aldebaraňané dosahují výšky pozemských zahradních trpaslíků a že mají ve svých jako melouny velikých hlavách značně objemný mozek. Příslovečná laskavost a rozum, který se vyvíjel milióny let, radily v kosmickém měřítku aldebaranské tetrapody na tak vysoký stupeň, jaký asi zaujímají v Evropě Maďaři. Dokonce se jim někdy i říká „galaktičtí Maďaři“, protože prý mají s pozemskými Maďary mnoho společných rysů, jako například pohostinnost vůči cizincům, duševní vyrovnanost, určitou jižní flegmatičnost, kterou lze vyjádřit heslem Nepřijdu-li dneska, přijdu zítra.

Právě mezi nimi jsem měl podle Reginaldových představ strávit dovolenou.

Když jsem se ho s údivem zeptal, proč mi cestu do tohoto turistického ráje přenechává jednak vůbec, jednak tak levně, zaskočil mu v krku kousek rajčete, obličej mu zbrunátněl a Reginald v rozpacích koktal: „Vívívíš, propro mě by tototo nebylo, mumůj zdravotní stav…“

Napadlo mě, že přede mnou něco tají. Kdybych byl jen tušil, že se jeden jeho známý právě před několika dny vrátil z Aldebaranu…

A tak jsem se zaradoval z výhodné koupě, připravil jsem se na cestu a nejbližší linkou kosmické lodi jsem odletěl.

Aldebaranské oddělení pasů a víz je na třetí planetě soustavy. Tam jsem také poprvé spatřil živého nefalšovaného Aldebaraňana.

Pidimužíkovitý rtuťovitý úředník mi podal, ruku a pozdravil mě s překypující srdečností. „Oh – pozemský host! Buďte srdečně vítán, srdečně vítán, jsme šťastni, že k nám přichází představitel vaší nádherné, nepřekonatelně krásné, a přece ještě tak mladé čeledi humanoidů. Prokažte nám tu čest, abychom vás mohli obšťastnit naší skromnou nabídkou rekreačních radovánek!“

Jeho bezzubá ústa se zeširoka, úslužně usmívala, a když jsem si prohlížel jeho hlavu, vybavovala se mi mimoděk představa melounu, z něhož jsme kousek vyřízli.

Mužík kolem mě poskakoval jako panáček s nataženým pérem a jako u vytržení šveholil: „Skutečně, humanoidi jsou korunou veškerého tvorstva. Jejich ztepilý vzrůst jim dodává vzezření zářivé komety a jejich jasné optosenzory ještě převyšují nádherný lesk krystalových světů v Miře!“

Potom si rtuťovitý úředníček melancholicky vzdychl a vtiskl mi do víza jasně červené razítko. Když odříkával ty své chvalozpěvy na lidský rod, mé sebevědomí se nadouvalo jako hřeben naparujícího se kohouta. Vždyť jsem byl se svými sotva sto sedmdesáti centimetry tělesné výšky a se svou velikostí klobouku číslo čtyřiašedesát podobnější spíše tomu Aldebaraňanovi než hrdinům pozemských kosmonautických filmů. Hrdě jsem si vykračoval chodbou vedoucí dolů k turistickému středisku a kochal jsem se obdivnými pohledy aldebaranských trpaslíků, jejichž šuškání se za mnou táhlo jako stín.

Zřízenec v cestovní kanceláři byl ještě menší, jeho hlava se ještě víc podobala nakrojenému melounu než hlava úředníka v oddělení víz.

„Ach, jaké štěstí,“ zaševelil s přehnanou zdvořilostí. „Ozdoba vesmíru se rozpomněla na své nicotné sousedy!“

Rozčileně vyhrabal z přeplněného regálu trochu zaprášený katalog a s pýchou ho přede mnou otevřel. „Tohle je do pozemštiny přeložený seznam našich turistických atrakcí, vzácný hoste. Smím vám poradit při výběru? Tohle by bylo něco: magmatické prameny obohacené fluorovodíkem na planetě Laxlcc, kroužící v chromosféře kolem našeho Slunce. Po těch je veliká poptávka!“ Významně na mě při tom zamrkal. „Ale já vám mohu opatřit vstupenku. K těm pramenům se nedostal ještě nikdo z Pozemšťanů. Kryonidové ze soustavy M-13 si objednávají vstupenky už celá staletí předem.“

S díky jsem odmítl. Ty prameny mi doslova nějak příliš nevoněly, přestože mi je tak vřele doporučoval. Nedal jsem si od něho vnutit ani hudbu paprsků Velkého Urania v soustavě Gama-moll, i když se mi sliny sbíhaly při jeho nadšeném líčení, jak elektridové ze slunce Tul nastoupili namáhavou cestu už v nejútlejším dětství a vrátili se jako roztřesení starci, jen aby mohli vychutnat rozkoš z radioaktivní harmonie těchto koncertů. Když jsem ho opatrně upozornil, že by takové požitky můj organismus asi dost dobře nesnášel, odevzdaně si vzdychl a zavrtěl melounovitou hlavou.

„Pravda, katalog je trochu zastaralý, máme bohužel jen zřídkakdy příležitost přijímat jako hosty naše nádherné pozemské přátele,“ řekl a pak dodal jakoby s mírnou, rozpačitou výčitkou: „A přitom patří cesta k nám mezi nejkratší…“ Jeho tenké pavouci prsty horečně listovaly v katalogu, z něhož vylétala celá mračna nahnědlého prachu.

Záchvat kýchání, zárodek rýmy, kterou se mi právě pomocí farmaceutických preparátů podařilo zvládnout, mě zatlačil až do nejzazšího kouta kanceláře, když mi mužík hrdě oznamoval: „Tohle by bylo něco! Proč jen mě to nenapadlo hned?“

Na svých krátkých nožičkách ke mně přicupital oblakem prachu a těsně přede mnou začal vykřikovat: „Vydáte se na krystalové planety v soustavě Miry. Vašim optosenzorům se naskytne tak kouzelný pohled, že o něm budete moci vyprávět i svým odnožím.“

Ty odnože jsem mu nezazlíval, vždyť pro Aldebaraňany jako pro jednopohlavní bytosti, množící se dělením, byl tento způsob rozplozování naprosto samozřejmý a tenhle úředníček jistě zapomněl, že nám naše potomstvo nevyrůstá z boků.

Návrh navštívit osudné krystalové planety mě přinutil zbystřit sluch. O nich už jsem ledacos četl. Aldebaraňanům se podařilo prosadit v galaktické radě naprostý zákaz vstupu do soustavy Miry, aby se tento kosmický klenot ubránil před vzrůstajícím znečišťováním vesmíru. A tak se tahle oblast zachránila před konzervovými plechovkami, kuchyňskými odpadky, před vraky kosmických lodí a před jiným harampádím, svědčícím o existenci civilizace. Zlé jazyky sice tvrdily, že si Aldebaraňané jen chtějí udržet monopol na zprostředkovávání cest do těchto atraktivních končin Galaxie, ale takové pomluvy si mohli vymyslet jen lidé, kteří neměli ani tušení o aldebaranské nezištnosti.

Melounovití trpaslíci znají dva neobvyklé způsoby cestování, které nijak nepoškozují okolní svět, totiž frčitaci a šupitaci.

Frčitaci jsem předem vyloučil. Jednou jsem vyslechl rozhovor dvou robotů, kteří si stěžovali, že při frčitaci mají pocit, jako by jim odšroubovávali ruce i nohy.

Proti tomu je prý šupitace poměrně snesitelná. Tu a tam se pokusili o šupitování i lidé, když šlo o překonání příliš velkých vzdáleností.

Nu dobrá, odšupituji se ke krystalovým oběžnicím hvězdy zvané Mira.

Vyměnil jsem nemačkavý šek za stříbrnou šupitenku s vyraženým krystalem a s mnoha díky jsem se s ochotným Aldebaraňanem rozloučil. Na šupitišti vůbec nebyl takový nával, jakého jsem se obával. Přede mnou byli jen dva průsvitní plynofágové a za jejich těly se matně třpytily obrysy nějakého sféromana, který stál jako první v této krátké frontě. Lépe řečeno, u sféromana jsem si nebyl tak docela jist, jestli stojí, nebo leží; měl totiž podobu koule, a právě když jsem chtěl nastupovat, supěl námahou a kutálel se do dveří šupitadla. Čím blíže jsem se dostával k šupitovacímu stroji, tím silněji se mě zmocňoval nervózní neklid. Když mi pak Aldebaraňan odpovědný za odbavení cestujících podával ruku, musel mít dojem, že tiskne namočenou houbu. Byl jsem celý zpocený a zahanbeně jsem se vymlouval na velké vedro panující na téhle planetě. Protože mi při takové nehorázné lži stoupla do hlavy krev, až jsem celý zčervenal, uvěřil mi a soucitně mě utěšoval vyhlídkou na příjemně mrazivou atmosféru na planetkách Miry. Pak mi mnohomluvně vysvětloval, jak se mám při šupitaci chovat, aby nedošlo k podšupitění. Ani mě nenapadlo, abych se vyptával, co vlastně to podšupitění znamená. Protáhl jsem se úzkými dvířky a pokusil jsem se zaujmout předepsanou šupitační polohu. Musel jsem pokleknout před lesklým sloupem a oběma rukama ho obejmout.

Dvířka se hlučně přibouchla a mě obklopila neproniknutelná tma. Něco vlhkého a třaslavého se mi ovinulo kolem hrdla, jako by mě uchvátila obrovská medúza.

Snažil jsem se přemáhat vzrůstající pocit ošklivosti. Pak jsem ucítil, jak mi cosi shora stisklo hlavu.

V té chvíli jsem měl podle pokynů něco udělat.

Tlak citelně sílil. Aldebaraňan mi přece všechno dopodrobna vysvětlil. Ale zřejmě jsem svůj mozek, zralý právě pro dovolenou, přetížil vymýšlením nějaké věrohodné výmluvy, proč jsem tak zpocený. Vymačkával jsem svou paměť jako rozkrojený citrón. Pryč odtud! Bolestí a zoufalstvím jsem zaskřípěl zuby. Rozlehlo se to kabinou jako zavrzání nenamazaných zahradních vrátek.

Bylo mi, jako by se mi na lebku posadila mohutná slonice. A nenapadalo mě nic, co bych si měl v téhle situaci počít. Už často mi vyčítali, že mám příliš krátkou paměť, ale dnes to mohlo být nejtragičtější selhání mého myšlenkového orgánu.

Slonice sedící na mé hlavě byla těžší a těžší. Když mi začalo příšerně praskat v páteři, nevydržel jsem to. Chtěl jsem vyskočit a zabušit na dveře; pro mě za mě ať jdou třeba všichni Miřané ke všem čertům, mě už ani trochu nezajímali, chtěl jsem zpátky na Zemi, do svého bytu, ke kocourovi Anteovi, chtělo se mi každý den drhnout schody, uvolňovat dědečkům a babičkám místo v tramvaji, prostě dělat cokoli jiného, jen ne takhle zmírat.

Nedokázal jsem však ani hnout brvou. Byl jsem přilepen k tomu zatracenému sloupu jako rampouch k okapové rouře.

Nějaká síla se mi snažila vyrvat z obličeje nos a v palci na pravé noze jsem cítil něco podobného jako můj přítel Vojtěch, který ve vodách poblíž Tahiti nenašel pro svou nohu žádné lepší místo než mezi klepety krvelačného kraba.

Jen posledním zbytkům svých sil vděčím za to, že se mi přece jen podařilo otevřít ústa a vykřiknout. Křičel jsem, až mi hlasivky téměř vylézaly z úst, ale nikdo se nade mnou nechtěl smilovat, naopak, ke staré slonici se ještě připojil i vypasený hroch. Už jsem se chystal všechno vzdát a podrobit se svému osudu, když tu náhle ze mě ta strašná tíha spadla jako nasycená pijavice a zvuk otvíraných dvířek naplnil mou duši takovou vděčností, jakou jsem v životě nikdy nepocítil.

Vypotácel jsem se ven, jako bych právě vstal z mrtvých. Už nikdy, ani za všechny poklady Galaxie, bych nechtěl vstoupit do takové mučírny. Dovlekl jsem se k místu, kde jsem si před svým vstupem do šupitadla povšiml jakéhosi sedátka. Na nohou mi visela metráková závaží, byl jsem úplně vyčerpaný a jen jsem vzdychal. Chvála bohu, že Aldebaraňané, jak se zdálo, v poslední chvíli zaslechli mé volání o pomoc.

„Uf!“ Klesl jsem na nízkou lavici, nebo spíše na místo, kde jsem takovou lavičku předpokládal. Pochopil jsem svůj omyl až potom, když jsem dosedl o půl metru níž, než jsem chtěl, a když mé sedací svaly na tuto okolnost zareagovaly prudkou bolestí. Můj zamlžený mozek ještě ani nestačil tenhle další omyl pořádně zpracovat, když ke mně přiběhl jeden z Aldebaraňanů s otevřenou náručí a rozplýval se samou srdečností: „Vítám vás v krystalovém ráji sluneční soustavy zvané Mira, vážený hoste! Přeji vám příjemný pobyt.“

Zmocnilo se mě zlé tušení a jako vstavači panáček s olověným závažíčkem jsem se rychle vztyčil. „Jakže? Cože? Myslel jsem…,“ vypravil jsem z úst s námahou a znovu mi na čele vyvstal lepkavý pot.

„Nu ano, cesta sem je poněkud namáhavá,“ připouštěl mužík s melounovitou hlavou.

Podezíravě jsem začal vyzvídat: „Opravdu jsem v soustavě Miry?“ A když Aldebaraňan radostně přisvědčil, přinutil jsem se ke klidu a položil jsem mu další otázku: „A jak se dostanu zpátky na Aldebaran?“

Nedalo se předpokládat, že by nepostřehl chvění mého hlasu. Zadíval se na mě asi tak, jako bych se ho byl právě zeptal, kolik má nosů. „Přece stejně, jako jste se dostal sem,“ odpověděl. Pokládal to zřejmě za nejpřirozenější věc na světě.

Za pár minut nato mi pak vyprávěl, že jsem se po jeho odpovědi skácel k zemi jako podtržený žebřík.

Ušetřte mě dalšího líčení mých duševních muk. Co mi zbývalo než smířit se s nezměnitelnými fakty.

Chvíli jsem vážně uvažoval o tom, že už bych na téhle planetě zůstal nadobro a ucházel bych se u Aldebaraňanů o nějakou práci, ale pomyšlení na mého ubohého kocoura Antea mě od toho nápadu odradilo.

No dobrá, když už jsem jednou tady, tak si aspoň ten krystalový zázrak v klidu prohlédnu.

Když jsem se jakžtakž vzpamatoval a opustil jsem šupitiště, vydral se z mých zmučených úst výkřik nesmírného nadšení. Křišťálový lustr posetý diamanty vypadal ve srovnání s jiskřivou nádherou této planety jako ubohá lojová svíčka.

Pod nohama mi skřípaly blýskavé střípky nerostů, jako kdybych kráčel v sluneční záři po zmrzlých vlnách pohádkového jezera. Obrovské balvany krystalů byly jako polité vodovými barvami a vrcholky skleněného pohoří se leskly ve světle zapadající Miry jako roztavené zlato.

Podobné vzrušení prožíval jistě Alibaba, když vyslovil kouzelnou větu „Sezame, otevři se“ a když zahlédl vnitřek kouzelné hory.

Kolik tu bylo třpytu, lesku, jiskření, světla a záře! Avšak celou tu krásu kazil nepříjemný, zatuchlý zápach, jaký vydávají nevyprané zašpiněné ponožky.

Zápach byl tak pronikavý, že jsem zvedl hlavu a pokoušel jsem se zjistit, odkud vlastně vychází. A tak jsem otáčel svým čichovým orgánem zleva doprava, putoval jsem světem křišťálů, ale neměl jsem ani možnost pokochat se nádherným pohledem na ně.

Náhle jsem klopýtl přes kus krystalu, veliký jako kopací míč, a strašně jsem se uhodil do nosu. Se slzami v očích jsem si ohmatával svůj ochromený čichový orgán, a dokonce jsem na chvíli i přestal vnímat ten odporný zápach. Naproti tomu palec u nohy, kterým jsem narazil na ten balvan, mě začal jen trochu svědit. Široko daleko nebylo vidět nikoho, komu bych se mohl za ten zákeřný úder do nosu nějak pomstít. Možná že jsem prve vrazil do toho téměř průhledného plynofága.

Když jsem se tak kolem sebe pátravě rozhlížel, spatřil jsem vypouklou zrcadlovou plochu na puklém osmistěnu a v tomto zrcadle jsem uviděl svůj znetvořený obličej. Vykřikl jsem hrůzou. Vypadal jsem jako nafouknutý balón a můj nos se podivuhodně podobal mému palci na noze.

Já mám legraci rád, to přiznávám. I při docela dětinských vtipech se mi koutky úst posouvají směrem k uším. A když se dívám do křivých zrcadel, dostávám záchvaty smíchu.

Další zrcadlová ploška, kterou jsem objevil, se podobala pochromované valše na prádlo. Začalo mě to bavit. Můj obraz v zrcadle se na mě šklebil jako z vadné televizní obrazovky, měl odstávající uši, špičatou lebku a místo nosu jakýsi podivný palec.

Se vzrůstajícím zaujetím jsem začal hledat zkreslené zrcadlové obrazy v dalších plochách krystalů. V téměř kulovitě vyduté prohlubni v rozštěpeném světle zeleného kvádru jsem se viděl nohama vzhůru.

Bylo to dílem náhody, že si můj nos všude zachovával podobu palce? Jen si zkuste představit, že byste měli právě uprostřed obličeje takový tlustý masitý palec!

Začal jsem si vymýšlet a rozjařeně jsem si představoval, jaké by mi to přineslo výhody, kdybych měl skutečně místo nosu palec, jímž jsem chtěl před chvílí odkopnout z cesty ten krystalový balvan.

Bylo by tam i to zatvrzelé kuří oko, které mě trápilo už hezkých pár neděl a na každý můj krok reagovalo prudkým bodnutím. Tady v obličeji by asi sotva mělo příležitost tak neúprosně mi připomínat nedokonalost lidského těla.

Také při stříhání nehtů bych měl usnadněnou práci a mohl bych si nechat narůst jestřábí zobák. S pochechtáváním jsem hledal další zrcadlovou plošku.

Bylo to podivné. Na tom, co mělo být nosem, se skvěl tlustý puchýř, který se až neuvěřitelně podobal mému kuřímu oku! A zároveň jsem si s překvapením uvědomil, že ten můj trapič na noze nedal po celou dobu mého zdejšího pěšího pochodu o sobě ani v nejmenším vědět. Civěl jsem do zrcadla a nechtěl jsem ani věřit svým očím.

Konečně se mi začalo v hlavě jasnit. Hnětl a třel jsem svůj deformovaný čichový orgán a s hrůzou jsem si uvědomoval, že zároveň někdo něco provádí s mým palcem na noze. Znáte snad někoho, komu by na hřbetě nosu vyrůstal rohovitý nehet?

Mé vědomí se urputně bránilo slepě důvěřovat hmatu ve špičkách prstů. Jako ďáblem posedlý jsem pobíhal mezi výsměšně jiskřícími krystaly a snažil jsem se najít sebenepatrnější plošku, která by mi potvrdila, že jsem se stal jen obětí nevinného smyslového klamu. Z prohnutých, zvlněných, zvrásněných a vypouklých zrcadel se na mě šklebily ohavné příšery a démonické masky.

Zmocnil se mě strach. Byl jsem uřícený, posadil jsem se na krychlovitý krystal, abych nabral dech, a tupě jsem zíral před sebe. Moje pravá noha k sobě přitahovala magickou silou můj pohled. Jako samy od sebe uchopily mé ruce tkaničku od boty. Zatáhl jsem za kličku, třesoucími prsty jsem si zul botu a pozoroval jsem tmavočervenou vlhkou skvrnu v místech, kde by pod ponožkou měl být palec.

Málem jsem se na ponožku neopovážil ani sáhnout, ale když jsem ji prudce strhl z nohy, zahlédl jsem místo palce svůj natlučený, krvácející nos.

Ta domnělá rána do obličeje, ten ošklivý pach – teď se to všechno vysvětlilo.

Ne, všechno ještě ne. Jak se můj nos ocitl v proužkované ponožce a můj pravý palec s kuřím okem v místech, jež pravoplatně patří nosu, toho jsem se nemohl dopátrat.

Po všech těchto zážitcích už jsem neměl ani sílu podlehnout pochopitelnému zoufalství. A tak jsem si smutně navlékl na nos ponožku a na ponožku botu a apaticky jsem se vydal směrem k šupitišti. Cestou jsem musel párkrát kýchnout, asi se mi nějaká bavlněná nitka dostala do nosní dírky. S nepříjemným pachem své ponožky jsem se už smířil, to přece nebylo to nejhorší.

Při kýchnutí jsem klopýtl podruhé a upadl jsem na svůj palec. Tentokrát si mé kuří oko nedalo ujít příležitost a výrazně mi připomnělo svou existenci.

Na šupitišti mě znovu přijal nakrojený meloun, z něhož jakási neviditelná ruka vykrojila další proužek, když jsem se mu se svěšenou hlavou svěřoval, jaké mě potkalo neštěstí.

„Upokojte se, velectěný pozemský příteli, to je typický případ podšupitace. Hned to napravíme. Musíme jen vyřídit malou formalitu,“ sdělil mi nadšeně Aldebaraňan.

Se vzrůstající nadějí na brzké navrácení mého obvyklého zevnějšku se mé zoufalství počalo rozplývat.

Podšupitace? O tom se přece také zmiňoval ten druhý Aldebaraňan.

Zatraceně! Patrně to souvisí s mou nepřekonatelnou zapomnětlivostí, že jsem teď při chůzi nemohl klopýtat o svůj palec, ale o svůj bambulovitý nos.

Aldebaranský mužík mi podal podle mého mínění až příliš vysoký stoh formulářů a požádal mě, abych je přesně vyplnil. Byrokracii jsem neměl nikdy příliš v lásce a vyhlídka na nekonečné vyplňování můj vzrůstající optimismus trochu ochladila.

Bylo zapotřebí čtyřikrát vyplnit osobní údaje a vypracovat se dvěma kopiemi návrh na přiměřené přešupitování, uvést zdravotní stav a choroby přestálé za poslední tři roky a – to bylo zřejmě nejdůležitější – podrobně popsat všechny procesy během šupitace. Poslední formulář se měl vyplnit v pěti exemplářích.

Když jsem se s rostoucí nechutí pustil do psaní, začalo mě svědit v levé nosní dírce. Poškrábal jsem si nohu na pravém lýtku, ale svědění neustávalo.

„Hepčí!“ zaburácelo to pod stolem. Mým tělem to tak otřáslo, že mi tužka sjela po posledním formuláři a udělala tam klikatou čáru. Nejdřív jsem chtěl požádat o nový formulář, ale pak jsem si řekl, že to nemá smysl, že tu snad na krasopis tolik nehledí.

S formuláři pod paží jsem vstoupil do vedlejší místnosti. Aldebaraňan, který tam pracoval, pečlivě prostudoval mé údaje a pak mi s příjemným úsměvem vtiskl do ruky další čtyři archy papíru.

„Milý Pozemšťane, buďte tak laskav a co nejpodrobněji nám napište svůj životopis.“

„Nač ještě potřebujete můj životopis?“ vyptával jsem se a velmi jsem se snažil potlačit nepříjemný tón, který se dral do mého hlasu.

„Do kartotéky, vážený příteli, do kartotéky. To je bohužel nevyhnutelné, lituji, opravdu lituji!“

Kopírovací papír, ač je to s podivem, Aldebaraňané nepoužívali, a tak jsem musel, stejně jako prve každou listinu smolit zvlášť.

Srovnání s Maďary se mi teď zdálo hodně jednostranné, pozoroval jsem u Aldebaraňanů spíše sklony k prušácké byrokratičnosti!

Ať si nikdo nemyslí, že teď už konečně započali s přešupitací. Ani v nejmenším. O patro výš mě přijal třetí aldebaranský šupitační expert, který se mě s obvyklou, ale mou žlučí už hýbající aldebaranskou srdečností začal vyptávat na můj molekulární status. S tím však u mě nepochodil. S potěšením jsem mu oznámil, že o takových věcech nevím pranic, a že tedy o tom nemohu žádné dotazníky vyplňovat.

Moje dětinská radost trvala jen chvilku. Ustaraná melounovitá tvář, z níž najednou jako by nevykrojili ani kousek, naznačovala, že přijdou nepříjemnosti.

„Tak, tak, žádný molekulární status… Jak je to možné, vzácný hoste?“ ptal se mě s neobvyklou vážností.

Samozřejmě jsem neměl o ničem takovém nejmenší tušení, stejně jako kocour Anteus ve chvíli, kdy se chystal pozřít k snídani křečka.

Úředníkovy věty mi zněly v uších jako zvuk trub před hradbami Jericha. Molekulární status prý se musí zjišťovat před každou šupitací, aby se mohly při nezřídka se vyskytujícím podšupitování, při poruchách na šupitační dráze nebo v šupitačním zařízení provést příslušné korektury na postižených orgánech. Že prý je to nepochopitelné lajdáctví jeho kolegů na aldebaranském šupitišti, kteří právě na toto vyšetření zapomněli.

„Co se dá dělat, musíme to riskovat a provést takzvanou slepou šupitaci,“ ukončil své vysvětlení. Pak ještě jednou prolistoval mé doklady a dodal: „Ve svém pochopitelném rozčilení jste zapomněl přitisknout pravé ucho k stabilizačnímu sloupu… Musíme se to teď pokusit vykompenzovat stejnou chybou.“

Jeho stokrát se opakující výrazy jako „Nezbývá nám nic jiného… To ovšem musíme… To bychom mohli… Nejlepší by bylo… atd.“ na mě působily jako zlý sen. Ale protože to není žádná maličkost, když kýcháte nohou, podrobil jsem se všemu, co mi navrhoval.

Znovu jsem klečel v šupitadle, rukama jsem objímal stabilizační sloup a dával jsem velký pozor, abych se k němu příliš nepřiblížil pravým uchem.

Předtím jsem do stroje vstoupil naprosto bez obav, bylo to jen trochu nepohodlné. Teď jsem však měl podobné pocity jako y kresle u zubaře, když mě lékař vyzve: „Otevřete ústa, prosím.“

Nejdřív zas přišla mohutná slonice a uvelebila se na mé lebce. Pak přispěchal na dostaveníčko se mnou i starý hroch, vážící nejméně pět metráků, obratle mi skřípěly a já jsem křičel. Jako předtím!

Když se otevřela dvířka, ze všeho nejdřív jsem se dožadoval zrcadla. Melounovitý mužík na Aldebaranu, kterého už o mém případu informovali, sem honem dovlekl velkou pochromovanou desku a provinile se za ní schoval. Viděl jsem jen na pravém a levém okraji zrcadla jeho ruce.

Nejdřív jsem si všiml, že kulhám. Levá ruka mi při každém kroku pleskla o podlahu. Nos mi visel i s botou a v ní vězící nohou na levém rameni.

Nad mými zlostí se třesoucími rty zářil ulomený nehet z mého palce.

Následující slepá podšupitace vyměnila pravou nohu a levou ruku za pravou paži, takže jsem musel z kabiny vylézat.

Pak mi nová podoba zůstala, jen mé levé ucho se usadilo vedle nosu a další prst mi vyrostl vedle levého spánku.

Když jsem se počtvrté drápal z kabiny, musel jsem nejprve četné Aldebaraňany, kteří se tu zatím shromáždili a zaraženě se na mě dívali, přesvědčit předloženým vízem, že jsem jejich vroucně milovaný pozemský přítel; teď jsem měl totiž hlavu na levém rameni, zatímco krk přecházel v paži opatřenou nosem a v nohu, na níž viselo ucho.

Nakonec jsem měl místo kolena loket, v krku mi vězel kotník a jeden prst trčel mezi pravým uchem a bradou.

Aldebaraňané horlivě diskutovali, mají-li se odvážit posledního pokusu, a ptali se mě, co o tom soudím. Nemohl jsem odpovědět, protože jsem měl teď ústa na záech, a leželo se mi dost nepohodlně, jelikož mi pod lopatkami vyčnívaly mé kostnaté paty.

A tak jsem jen smutně kývl hlavou vyčnívající z vyhrnutého pravého rukávu mého saka.

Po poslední šupitaci – už ani nevím, byla-li to podšupitace nebo nadšupitace – jsem rychle sbalil svých pět švestek a hleděl jsem co nejrychleji zmizet. Hlavu jsem zas měl mezi rameny, ruce, nohy, uši, ústa, prsty – všechno zas na svém místě.

Co teď už pro mě znamenal ten palec v obličeji? Jsou horší věci na světě! Vždyť by si při další šupitaci mohl můj stále kručící žaludek vyměnit místo s mým stejně už nepotřebným mozkem, a to by mi způsobilo celoživotní migrénu. Nebo by se mi vlasy mohly přestěhovat někam mezi prsty na nohou; tam jsem strašně lechtivý, takže bych to rozhodně nepřežil!

S trochou cviku se snad naučím běhat s nosem na noze, aniž by mi přitom pořád z něho tekla krev, a snad mi také časem nebude působit potíže oblékat si denně čisté ponožky.

Když jsem se ploužil kolem oddělení pasů a víz, zaslechl jsem, jak ten Aldebaraňan, kterého jsem potkal jako prvního, vítá nějakého Kryonida, který sem právě dorazil: „Ach, vzácný host z Kryonie. Srdečně vás vítám. Jsme hrdi, že můžeme uvítat představitele vaší nádherné, nepřekonatelně krásné čeledi teloidů. Prokazujete nám čest…“

Rychle jsem se odvrátil. Opravdu. To srovnání s „galaktickými Maďary“ bylo urážkou skutečně pohostinných, upřímných Maďarů, mezi nimiž určitě strávím svou příští dovolenou při víně z jejich vlastních vinic a při čerstvém bílém chlebu.

Tam se člověk pohodlně dopraví letadlem. Bez frčitace, bez šupitace. Tam nejsou krystalové světy.

Něco jsem však musel na Aldebaranu ještě zařídit. Koupil jsem pro svého souseda Reginalda, nešikovného starého mládence, aldebaranského domácího robota. Ať má také něco z mé dovolené.

Když jsem se za pět neděl vrátil po plastické operaci domů a když se můj bambulovitý nos znovu pyšně nesl Mikulášskou ulicí, šel jsem kolem Reginaldova bytu.

Zoufalé zakvílení mého souseda vyvolalo na mých rtech zlomyslný úsměv. Chraplavý plechový hlas ho zasypával poklonami: „Ó, ty svou svou září všechno osvětlující slunce lidského ducha, kdybych tě směl co nejpokorněji poprosit, abys zdvihl svou nejladnější nohu trošičku z tohoto koberce, jenž svědčí o tvém vytříbeném vkusu, abych mohl tímto koštětem, které si vyvolila tvá všestranná prozíravost a obratnost z množství nabízejících se čisticích nástrojů, vymést bláto, jež zneuctívá tvou obuv…“

Ostatně, Reginald už mě nenavštěvuje, což se zadostiučiněním přijímá zejména můj sebevědomím znovu překypující siamský kocour.

WOLFGANG KÖHLER

RAYMONDOVA PLANETA

Bylo už k půlnoci, když se úzkými ulicemi a uličkami malého města plížil stín. Měsíc stál vysoko na obloze a ozařoval svým bledým světlem domy i dláždění. Noc byla tichá a jen zvuk kroků se zleva i zprava odrážel od průčelí domů. Raymond křečovitě sevřel v pravé ruce malou kapesní svítilnu. Zatím ji nepoužil, ale kdo ví, co všechno ještě na něj čeká.

Po čtvrthodině došel na kraj města a nedaleko před sebou uviděl bizarní kulisu. Vzájemně se proplétající a rozvětvující se tvary čněly vzhůru k nebi. Desítky metrů vysoké ocelové konstrukce, různé koule, pružné spirály a celá spousta všelijakých trámů. Za jejich temnými siluetami se ztrácely hvězdy.

Drobná postavička v přiléhavých texaskách, v černém roláku a v bílých teniskách běžela po zvolna se svažující silnici dolů k lunaparku.

Všechny chlapcovy smysly se soustřeďovaly na cestu a vnímaly každý sebemenší šramot – zahoukání sýčka, zaharašení ježka v suchém listí i šepot, přehlušovaný nejprve ševelením stromů, ale pak na každém kroku stále zřetelnější. Ray rozeznával jednotlivé hlasy. Byly to opravdu hlasy? Jistě, vždyť jim rozuměl.

Vzpomněl si na své rodiče. Co asi právě teď dělají? Zpozorovali už jeho útěk? Asi sotva; vylezl přece oknem, sešplhal po hromosvodu, přeskočil plot a teprve vrátky v sousedním domě vyšel na ulici.

Raymond vytušil přítomnost cizích bytostí, tělo se mu pod přiléhavým oblekem napjalo. Sehnul se a plížil se od keře ke keři písčitou boční ulicí. Strašidelná kulisa lunaparku po něm vztahovala ruku, cítil své dobrodružství, jak se k němu blíží, jak ho uchvacuje, jak ho unáší…

„Copak tu ještě chceš, chlapče?“ oslovil ho čísi hlas. „Hledáš něco?“

Na okamžik zavládlo ticho. Polekaně se zastavil a rozsvítil baterku. Její paprsky prohledávaly okolí, ale nikde ani živáčka. Když světlo lampičky dopadlo na velikého pavouka, který tu se svýma osmi článkovitýma nohama vypadal tak tajemně, začaly hranaté pavoučí oči zeleně světélkovat a tělo rytmicky měnilo tvar. Pavouk života chlapce zpozoroval první. „Samozřejmě, to já s tebou mluvím. Pojď ke mně a prohlédni si všechna tajemství života!“

Když chlapec na chvíli zaváhal, vmísily se do rozhovoru další hlasy, mluvily zmateně jeden přes druhý. „Pojď k temporátoru, tam přestává existovat čas!“

„Ne, ke mně pojď. V mých zrcadlech uvidíš nekonečnou rozmanitost dimenzí!“

„… a já tě odvezu až ke hvězdám Galaxie, nebo ještě dál…“

„Ticho! Ať nám chlapec sám poví, co by chtěl!“

Spirála času pozdvihla v tom mohutném chóru svůj hlas. Její rozlehlá konstrukce podobná stanu se začala , otřásat, lehké chvění se šířilo po zemi. „Řekni nám, příteli, koho nebo co tu teď hledáš?“

Všechny pouťové atrakce oněměly: kulovitá skleněná klec kaleidoskopu s jeho tisíci drobnými ploškami, vznášející se koule temporátoru, černé jako noc, kosmická loď a stovka dalších zábavních podniků.

Laskavý tón hlasů způsobil, že Ray přemohl strach. „Chtěl bych na kosmickou loď, co poletí ke hvězdám. Tam bych chtěl. A chtěl bych letět na některou vzdálenou hvězdu, kam ještě nevkročila lidská noha.“ Vzhlédl k nebi. „Třeba na tamhletu, co tak krásně září, nebo na tamtu úplně červenou nebo na tu bleďoučkou uprostřed mezi nimi.“

„Ke kosmické lodi tedy chceš?“ – „Ke mně? Tak pojď, kamaráde, zavezu tě, kam si budeš přát.“ – „Ticho!“

Po několika sekundách, kdy se nedělo vůbec nic, vzplála najednou uprostřed labyrintu slabá záře, sotva znatelná, ale Ray ji zahlédl. „Vidíš to světélko? Tam musíš jít, pořád rovně po cestě, až uvidíš vpravo za černými koulemi temporátoru svítící mřížoví. Tam odbočíš.“

Raymond běžel ve svých bílých teniskách orosenou trávou po cestě vedoucí lunaparkem, až vpravo spatřil světélkující konstrukci a za ní kosmickou loď. Ještě trochu přidal, proběhl kolem tryskových automobilů, sotva si všiml černých koulí nahoře a málem by byl klopýtl přes nízký hrbolek. Očima visel na kosmické lodi a vzpomínal, jak si s ním otec včera odpoledne vyšel na procházku právě sem. Projížděli se na raketových saních v obrovské ocelové kleci, ponořili se do jedné ze spirál času, aby mohli sestoupit do minulosti, ale když prosil tatínka, aby směl také navštívit kosmickou loď a prožít dobrodružství ve vesmíru, zakroutil otec hlavou a řekl, že v jedenácti letech je na to ještě moc malý. Potom odešli ke sluneční loterii a vsadili si na blikající modrou hvězdu. Ray však chtěl ke kosmické lodi, chtěl si prohlížet vesmír a netoužil po sázení do loterie. Všichni mu sice tvrdili, že je to jenom iluze, ale on tomu nevěřil. Byla to přece kosmická loď a kosmické lodi vzlétaly do vesmíru, zalétaly ke vzdáleným hvězdám.

Ray byl u cíle. Dvacet metrů dlouhý válcovitý trup kosmické lodi stál před ním na odpalovací rampě. Rayův starší bratr sice vykládal, že raketa se při představení stane působením světelného pole neviditelnou a tím prý zmizí zrakům přihlížejících diváků; ale René mu jistě vyprávěl jen to, co sám slyšel od jiných. A co je to vlastně ten „účinek světelného pole“? – To nevěděl.

Ve vnější stěně válce se objevil otvor a světlo vycházející zevnitř ozářilo úzké schodiště končící na zemi, necelé dva metry od místa, kde stál Ray. „Tak si nastup, a neboj se!“

Raymond zvolna stoupal vzhůru po schodech. Myšlenky mu těkaly mezi dobrodružstvím, které ho očekávalo, a mezi rodiči, které opouštěl. Když vystoupil ke vstupnímu otvoru, ještě jednotí se otočil. Neudělal by přece jen líp, kdyby se vrátil domů dřív, než rodiče zpozorují jeho útěk? Maminka se jistě vyděsí až k smrti, až se ráno podívá do jeho pokoje. A tatínek se bude strašně zlobit.

„Tak co? Rozmyslel sis to?“

„Ne, už jdu.“ Drobná postavička, se znovu obrátila a zmizela za poklopem, který se hned za ní zavřel.

V přetlakové kabině našel Raymond vhodný skafandr. Malá místnost byla jasně osvětlena, a přece tu nikde neviděl žádnou lampu. Až na nevysoká dvířka, která se otevřela přesně ve chvíli, kdy Ray podle pokynů z lodi stiskl poslední spony na skafandru, bylo všechno ozářeno tím bílým světlem.

„Teď se vydáme do velitelské kabiny.“

Ray vstoupil do malé kabiny, kam by se vešli nanejvýš čtyři muži. Průchod se za ním zavřel a chlapec postřehl, že se kabina dala do pohybu. Za několik sekund se dvířka v kabině znovu otevřela a Raymond se ocitl v kuželovité místnosti plné podivných předmětů a nevěděl ani, k jakému účelu by ty věci mohly sloužit. Čtyři lehátka s řídicími panely upevněnými po stranách byla uspořádána do tvaru kříže. Ray se tu nejprve rozhlédl, obešel všechny stěny a zkoumal jeden přístroj za druhým.

„Tohle je motorická část s indikátory pohonných hmot. Ano – na téhle stupnici. A hned vedle vpravo ty čtyři monitory ukazují chod motorů. A na té velké kulaté obrazovce nahoře vpravo, s těmi okénky pro čísla – musíš trochu couvnout, ano, tak – na té můžeš kdykoli zjistit letové souřadnice…“

„Achich ouvej,“ Rayovi se zatočila hlava. „Jak si s tím poradím?“ Stále více si přiznával, že tatínek měl asi pravdu, když tvrdil, že Ray je na kosmický let ještě malý.

„Netrap se tím. Všechny ty přístroje na stěnách slouží jen k ručnímu ovládání, jinak je kosmický let řízen automaticky. Pro tebe má význam jen pět knoflíků. Přejdi si k červeně potaženému lehátku.“

Raymond přistoupil k červenému lehátku a dotkl se sametového povlaku, který se pružně poddával tlaku jeho prstů. Polekaně odtáhl ruku, a látka se okamžitě vrátila do původní polohy.

„Polož se tam! – Ano, právě tak. – A teď odtáhni paže trochu od těla a vlož je do prohlubní, kam patří.“

Ray dělal všechno, co se mu přikazovalo, a brzy nahmatal dvě mělké prohlubně.

„Pravou rukou můžeš ovládat tři knoflíky, levou rukou zbývající dva. Ale vezměme to po řadě. Nejdřív stiskni pravou rukou první knoflík zprava!“

Když krátce stiskl prstem knoflík, světlo zhaslo, ale celá horní část místnosti se rozjasnila. Vypadalo to, jako by u stropu ležela vrstva husté mlhy, která se náhle rozplynula a odhalila výhled na hvězdy a na konstrukci odpalovací rampy. Rayovi se zdálo, že se mu před očima rozplývají i stěny kabiny, zahlédl hvězdy – červené, modré, bílé, třpytivé…

Chlapec spočíval na lehátku s ústy dokořán a s očima široce otevřenýma a žasl. Postupně tiskl zbývající čtyři knoflíky. Viděl zemi pod zádí kosmické lodi, viděl i ostatní atrakce, černé koule temporátoru, pavouka života a spirálu času. Pomocí knoflíků ležících pod levým prostředníčkem a ukazováčkem mohl podle libosti přibližovat jednotlivé předměty nebo je oddalovat do té míry, že získal přehled po celé široké ploše.

Ray se rázem ocitl v docela jiném světě. Zapomněl na všechno, na město, na rodiče… Jako očarovaný se díval na hvězdy zářící na obloze.

„Tak kam poletíme?“

Kamže to vlastně chtěl letět? Sám nevěděl, zatím o tom příliš neuvažoval. Před ním leželo nekonečně mnoho hvězd. Snad na tu, nebo na tamtu? „K té maličké modré, k té, co leží uprostřed mezi třemi jasnými hvězdami.“

„K téhle?“ Blikající kruh putoval po obrazovce a zastavil se, když se v jeho středu objevila bledá, jen slabounce zřetelná hvězda.

„Ano, právě k ní!“

„Tak se připoutej, za minutku odstartujeme.“

Všechno, co se událo v příštích sekundách, proběhlo tak rychle, že to Raymond stačil vnímat jen v podvědomí. Nad jeho trupem se sevřely dva pásy, místností se rozlehl bzukot, přehlušovaný v pravidelných intervalech jen odpočítáváním sekund, na obrazovce se zároveň s tím objevovaly číslice: „… dvě… jedna… start!“

Počáteční tichý bzukot zesílil a zakrátko se změnil v temné hučení. Po stěnách se řítily světelné vodopády a Raymond se nořil do vyčalouněného lehátka přizpůsobujícího se tvarům chlapcova těla. Když znovu vzhlédl ke stropu, bledý závoj se zvolna rozplýval, přecházel do modra, do fialova a posléze zčernal. Ray spatřil hvězdy, zářící hvězdy, které jako špendlíkové hlavičky vyplňovaly každý sebemenší kousek oblohy. Takhle je předtím ještě nikdy neviděl.

„Přepoj teď výhled na záď, tam uvidíš Zemi!“

Raymond stiskl pravou rukou prostřední knoflík, obraz se bleskurychle změnil a chlapec spatřil Zemi. Byla to opravdu Země? V prostoru se vznášela kulička veliká jako pěst, světle zářila a vůčihledě se stále zmenšovala. „„Tohle že je Země?“

„Ano, to je ona a ten malý bílý bod těsně vedle ní je Měsíc.“

Raymonda se zmocnila závrať. Země, která byla ještě před několika minutami vidět na obloze jako kotouč, se změnila na pouhý světélkující bod ztrácející se mezi miliónem ostatních. Dokonce i obrovská sluneční koule se prudce zmenšila a stala se jen hvězdou mezi hvězdami.

„Je mi špatně, zastavte ten film!“

„Jaký film?“ Ozvalo se tiché zasyčení a Rayovi se zvolna ulevilo.

„To není žádný film. Před dvěma minutami jsme minuli oběžnou dráhu Pluta a teď právě letíme šedesátiprocentní rychlostí světla.“

„Cože? To snad není pravda!“

„Můžeš vstát a přesvědčit se na přístrojích.“

„Tomu nevěřím. Vždyť jsme odstartovali teprve před chvílí, pokud jsme ovšem vůbec odstartovali.“ Vzpomněl si, co mu vykládal jeho bratr, a také už sám zhlédl v televizi několik reportáží z kosmických letů. „Nevěřím tomu.“

„Dobrá. Tak si počkej, až budeme u cíle.“ Uplynulo několik minut, než se hlas v kosmické lodí znovu ozval. „Jestli chceš, můžeš vstát. Máme už zas normální gravitaci.“

Gravitace? No právě, ale proč jeho tělo při startu nabylo takové tíže?

Kosmická loď přerušila jeho úvahy. „Nechtěl by ses trochu najíst?“

„Jakpak bych nechtěl. Chleba s vejcem a se šunkou, kdyby to bylo možné.“

„Jistěže. Chceš se také něčeho napít? Třeba šťávy?“

„To bych rád!“ Ray ucítil lehké škubnutí a jeho lehátko se změnilo v pohodlné křeslo. Ze stěny se vysunula polička a na ní stálo požadované jídlo.

„Spokojen?“

Kosmická loď se nedočkala odpovědi, protože jídlo upoutalo Raymondovu veškerou pozornost. Tak uběhlo asi dvacet minut. Když Raymond dojedl, změnilo se křeslo zase v lehátko a chlapec se zděšeně zadíval na obrazovku. Uviděl tam divoký rej barev a světel. Žluté tečky a zelené skvrny proplouvaly jako měnící se améby hned světlejším, hned zase temnějším proudem. Obrazem probíhaly červené a modré čáry, chvílemi byly tak tenké, že až mizely, vzápětí nato však vyplňovaly téměř celou obrazovku. Někdy se měnily ve spirály, ty však ve chvilce nabývaly dalších tvaruj oranžových prstenců, otáčejících se modrobílých kruhů. Jako hadi se tímto vírem prodíraly červenohnědé pruhy. Pak se objevilo několik oslnivě bílých bodů, které prudce blikaly a při každé změně jasu měnily barvu – přes žlutou, červenou, zelenou, modrou až k fosforeskující studeně fialové, která se nakonec rozlila po celé obrazovce. V ní se začaly znovu tvořit krvavě rudé čáry, splétaly se v síť, rozšiřovaly se a rozjasňovaly. Vynořily se i jiné barevné skvrny.

Co to znamená? Raymond upíral oči na obrazovku a křečovitě tiskl všechny knoflíky, ale nic se neměnilo. Strach mu sevřel srdce. Na čele mu vyvstal pot. Vykřikl: „Co se to stalo s těmi knoflíky? Povězte mi to!“ Vzpomněl si na lunapark, na kosmickou loď, na město, na rodiče. – Copak asi dělají? Už zpozorovali jeho útěk? Když Ray zavřel oči, uviděl matku, jak sedí zhroucená na gauči v obývacím pokoji a chvílemi vzhlíží k otci, který tam pobíhá mezi dveřmi a oknem…

„Uklidni se, všechno je v pořádku. Prolétáme teď světem vyššího řádu – prostor se smršťuje a čas zůstává stát,“ oznámil hlas v kosmické lodi.

Čas! Kolik asi může být hodin? Jak dlouho už asi pobývá v kosmické lodi? Ray pohlédl na hodinky, zatřásl jimi a poslouchal. Hodinky stály. Chtěl je natáhnout, ale byly natažené.

„Co se to stalo s mými hodinkami? Kolik je vlastně hodin?“

„Nula dvacet šest.“

„Hodinky mi nejdou.“

„Jsou v pořádku, ale slyšel jsi už, že se nám prostor smršťuje a že za několik okamžiků můžeme překonat nesmírné vzdálenosti. To znamená, že takový čas, jaký známe na Zemi, přestal existovat. Nabyl konstantní hodnoty. – Teď dávej dobrý pozor! Za chvilku se zas vrátíme do normálního prostoru a pak uslyšíš, jak tvoje hodinky začnou zase tikat.“

Ray překonal své zděšení. I když mnohému z toho, co mu vykládal hlas z kosmické lodi, pořádně nerozuměl, uchvátilo ho pomyšlení, že čas se zastavil. Začal se zabývat hodinkami. Nevšiml si ani, že barevný chaos zatím zmizel a že se na obrazovce zas objevila hvězdná obloha. Zato znovu uslyšel tikot svých hodinek.

„Tak co, bylo to tak, jak jsme řekli?“

„Ano, zas už tikají, jako by se nechumelilo!“ potvrzoval spokojeně, protože tyhle hodinky dostal od dědečka a od babičky. Ray se podíval ke stropu a uviděl hvězdy. Hvězdy? Postupně mačkal různé knoflíky, obrazy se měnily, ale nemohl najít žádné ze známých souhvězdí. Tyhle hvězdy tvořily jakýsi mléčný závoj, zdálo se mu, že jsou mnohem blíž než jindy. A že jich je také mnohem víc…

„To není naše obloha!“

„Není. Jsme tam, kam jsi chtěl letět. Dávej pozor!“ Na obrazovce se znovu objevil kruh a několikrát krátce zablikal. „Sleduj tu hvězdu uprostřed kruhu!“

Čas plynul, hvězda zářila stále jasněji, až se nakonec změnila v namodralý kotouč.

„Jsme u cíle. Na slunci přistát nemůžeme, ale kolem téhle hvězdy krouží čtyři oběžnice.“

„Je mezi nimi i taková jako naše Země?“

„To není, ale navrhovali bychom prohlédnout si druhou planetu.“

„Přistaneme tam?“

„Snad ano, nebo bys chtěl přistát na některé jiné?“

„To ne.“ Raymond pozoroval obrazovku. Z prázdnoty se vynořilo něco šedivého, rychle se to zvětšovalo a zjasňovalo. Ray zpozoroval na povrchu světlé a tmavé skvrny, které se už daly rozeznat pod oparem atmosféry.

„Připravit se k přistání!“ zazněl hlas z kosmické lodi.

A znovu ho silné pásy pevně připoutaly k lehátku. Povrch se mu řítil vstříc tak rychlé, že Ray až pociťoval nevolnost. Planeta už zaplňovala celou plochu obrazovky. Proletěli atmosférou, hučení zesílilo a Ray ztěžkl. V padesátikilometrové výšce oblétli ještě dvakrát planetu, ale nic zvláštního tam nebylo vidět. Potom kosmická loď přistála.

Několik minut bylo ticho. Ray zatím přezkoušel zaměření všech pozorovacích kamer. Ale ani teď neobjevil o nic víc než při obou obletech. Pocítil zklamání.

Místo, kde přistáli, leželo na svahu, který zvolna klesal do širé roviny. Směrem k slunci se na obzoru rýsovalo nějaké pohoří. Horké paprsky modrého slunce žhavily šedý písek a černé kovově lesklé skály. Tu a tam se třpytily drobné plošky ve všech duhových barvách.

„Tahle planeta se mi nelíbí. Je taková divná, vůbec nevypadá jako Země.“

„Ale v atmosféře je tu dost kyslíku, aby se tu dalo dýchat, a nikde jsme nezjistili jedovaté plyny. Nechtěl bys na chvíli vystoupit?“

„Jak myslíte.“

„Pak uvidíš, že jsme ti tu nepromítali jen filmy. A sám se přesvědčíš, že jsme na úplně cizí planetě.“

Ray chvilku přemýšlel. „Máte pravdu.“ Vstal a vyšel z kabiny, sjel dolů k přetlakové komoře a už se chystal otevřít dveře, když ho hlas z kosmické lodi zarazil.

„Počkej, to nejde tak rychle. Než vystoupíš, zapamatuj si: Nesmíš se od lodi příliš vzdalovat, pak se ti také nic nestane.“

„Co by se mi mohlo stát?“

„To se nikdy docela přesně neví. A ještě něco. V límci tvého skafandru je malá vysílačka a ta nám umožní zůstat stále ve spojení. Rozumíš?“

„Dobrá.“ Ray si ohmatával límec skafandru. „A kde se ta vysílačka zapíná?“

„Nemusíš nic hledat, je zapojená trvale, jenom je zapotřebí, aby ses nám v pravidelných intervalech hlásil.“

„Je mi to jasné, a myslím, že to svedu. Tak do toho!“ Obrátil se k vnějšímu poklopu, který se právě otevřel, a sestoupil po úzkém žebříku dolů do vrstvy prachu. Bylo tu téměř nesnesitelné horko, v první chvíli se mu zdálo, že nebude moci ani dýchat. Vzduch však byl suchý, a tak si mohl představovat, že třeba strávil dlouhý parný den někde v polích. Všude kolem něho trčela větší i menší skaliska. Ray se rozeběhl k tomu nejbližšímu, vyšplhal se nahoru a rozhlížel se kolem dokola.

Hlas v kosmické lodi tedy přece nelhal. Nu dobrá, tak se teď poohlédnu po okolí. – Kdyby ho tu tak viděli rodiče, to by bylo zle, jen bratr by mu jistě záviděl. Ale aťsi. On, malý Ray, objevil novou planetu…

Co to bylo tamhle? Směrem ke vzdáleným horám zahlédl vpravo nad svahem vyčnívat několik strmých, jako svíčka rovných a k nebi trčících jehlanů. Spěšně slezl ze skály a rozběhl se tím směrem.

„Kampak běžíš?“

„Něco si prohlédnout.“

„Co si chceš prohlížet? Nezapomínej, že se nemáš příliš vzdalovat.“

„Já vím, však já si dám pozor.“

Trvalo několik minut, než Ray vyběhl po mírném svahu. Několik kamenů se skulilo dolů, jinak značil chlapcovu cestu jen řídký oblak prachu.

„Ach!“

„Co tam vidíš?“

„Vypadá to jako velmi staré město. Většina zdí a věží je už v rozvalinách.“ Když odpovídal hlasu z kosmické lodi, běžel už zatím dál. Kolem něho se až k obzoru táhla rovina, temné hory se rýsovaly nad světlým, téměř bílým obzorem. A před nimi, ve vzdálenosti, jednoho nebo dvou kilometrů odtud, se na rozsáhlé ploše tyčily mohutné stavby. Ray spěchal k nim. Půda byla písčitá, místy pokrytá kameny velkými jako palec nebo i jako pěst. Ale těch si nevšímal; očima ulpíval jen na přibližujícím se městě, snažil se tam zjistit co nejvíce podrobností.

„Kde jsi teď? Ztratil ses z dohledu. Odpověz!“

Ray odfrkl nosem, až to zahvízdalo. „Všechno je v pořádku. Jdu směrem k městu.“

„Nezapomínej, že máme být pořád ve spojení a že nemáš chodit tak daleko.“

Ale Ray zůstal odpověď dlužen. Doběhl právě k prvním zříceninám, když pocítil, jako by tu už nebyl sám. Bleskově se otočil a strnul. Asi padesát metrů od něho, právě ve směru, odkud sem přiběhl, stály teď dvě postavy a pomalu přicházely k němu. Raymond vykřikl.

„Co je s tebou? Co se stalo…! Není ti takřka rozumět!“

Ray tu stál jako zkamenělý, nebyl schopen se hnout a jen zíral ha ty dvě postavy oblečené také v kosmických skafandrech. Byly to děti a vypadaly přesně jako on. Raymond zamžoural jednou dvakrát…, ale ti dva se stále přibližovali. Dva? Ne, to on sám sobě přicházel vstříc, on sám, jenže ve dvojím provedení.

„Tak už konečně odpověz, Raymonde!“

Ray nic neslyšel, zapomněl na své okolí. Teď pro něho existovali jen ti dva jeho dvojníci. Asi pět metrů od něho se zastavili.

„Kdo jste?“

„No konečně. Co to povídáš?“ ozvalo se z kosmické lodi.

Oba příchozí něco odpověděli, ale Rayovi chvilku trvalo, než se zas na ně dokázal soustředit. Pak jim porozuměl.

„Jmenuji se Xxxix a tohle je moje sestra Lilii. – A jak se jmenuješ ty?“

„Já jsem Raymond nebo jen Ray. Tak mi říkají rodiče.“

„Odkud jsi sem přišel?“ vyzvídal jeden z dvojníků.

„Ze Země.“

„Jak je to daleko? Jak dlouho sem trval let od vás?“

„Ani to přesně nevím. Možná hodinu, možná dvě.“ Ray se podíval na hodinky. Byla jedna hodina a čtyřiapadesát minut.

„Z takové dálky jsme tu ještě nikdy návštěvu neměli.“

Zdáli sem zalehlo nejprve tiché, potom hlasitější hřmění. Ray se zadíval na chvíli směrem, odkud sem před chvílí přišel. Nu ano – to se ozývá kosmická loď. „Nebojte se, všechno je v pořádku.“

Hřmění stále sílilo, až mu téměř praskaly bubínky v uších. Pak náhle znovu zavládlo stejné ticho jako předtím.

„No konečně. Neměls chodit tak daleko.“

„Já vím, ale není to nádherné?“

„Co má být nádherné?“

„Moji noví přátelé.“

„Nu dobrá, ale už nám neutíkej.“

Ray se znovu obrátil k oběma příchozím. „Tak co podnikneme?“

Stáli proti sobě a vzájemně se prohlíželi. „Co? Zahrajeme si na babu!“

„Co to je?“ Oba druzí Raymondové se na něho tázavě zadívali.

„To vždycky jeden musí honit druhého…“

„Raymonde, pamatuj si, že se nesmíš příliš vzdalovat!“

„No jo…“

„… ale musíme se honit jen tady, protože jinak bych nenašel cestu zpátky. Jasné?“

„Kdo z nás začne honit?“

„Já!“ vykřikl Raymond a přiskočil k jedné z postav. „A teď zas honíš ty!“

Tři Raymondové se rozutíkali, běželi po hlavní silnici a vbíhali i do postranních uliček, přelézali hromady trosek a probíhali pod loubím tohoto prastarého města.

Na náměstí posetém rozvalinami konečně jeden z nich dohonil druhého. Běhali mezi troskami a přelézali je. Když seskakovali dolů, dopadl na zem nejdříve jeden Raymond. Druhý mu poklepal na rameno: „Teď zas honíš ty!“

Dostižený vstal, ale nemohl se hned rozchodit, pořád si hladil koleno. Pak si všiml, že ten druhý stojí na velkém balvanu a směje se mu. „No počkej!“ Sice stále ještě pokulhával, ale rozběhl se za posměváčkem. Pronásledovaný rychle seskočil a pádil do boční ulice, přeskočil příkop a zmizel v jedné zřícenině. Za chviličku vyhlížel z otvoru ve zdi ve druhém patře.

„Koukej, tady jsem!“ Hlava se v mžiku zase schovala, ale chlapec na ulici ji zahlédl, vběhl do domu a hnal se po schodech nahoru. Chvíli bylo úplné ticho, ale pak se ozval rachot. Když se pronásledovaný i pronásledovatel vyřítili z domu, stál tam třetí člen trojice a ptal se: „Kdo z vás bude honit teď?“ Ale oba k němu přiskočili, a když se chtěl otočit a utéct, bylo už pozdě. Čísi ruka mu klepla na rameno: „Ty máš babu!“

A znovu se honili po ulicích a náměstích, šplhali přes pobořené zdi, klopýtali a pak si třeli natlučené ruce nebo nohy. Ale vůbec jim to nevadilo a čas jim ubíhal. Až nakonec se jeden z nich zastavil a řekl, že by chtěl hrát už zas nějakou jinou hru. Oba zbývající s ním souhlasili a po krátké poradě vytáhl jeden z nich z kapsy šátek a zavázal druhému oči, několikrát ho zatočil dokola a uskočil stranou.

Ten s šátkem na očích vztáhl ruce a hmatal jimi před sebou tak dlouho, až se mu podařilo uskakujícího spoluhráče chytit.

„Lilii?“

„Kdepak, to jsem já, Ray!“ vyškubl se chycený a odběhl.

Uplynulo hezkých pár minut, a Xxxix nemohl najít žádného spoluhráče. Nakonec si strhl šátek z očí. „Vy švindlujete, já už nehraju.“

„Kdo tu švindluje?“ – „Co blázníš?“ – „To není žádná legrace!“ – „Mě už to nebaví.“

Dali zas hlavy dohromady. V jedné rozvalině bylo trochu stínu, a tak si tam chtěli oddychnout. Slunce stálo vysoko na obloze. Kamení i písek byly horké.

Za pár minut se Ray postavil do kouta a začal počítat. Od jedné do třiceti. „Už jdu…“

Lilii a Xxxix se zatím schovali. Dívka vlezla do jedné z rour, které se tu povalovaly, chlapec se vtiskl do trhliny ve zdi.

Ray je začal hledat, za chvíli zaslechl v rozvalinách podezřelý šramot, a hned tam vlezl. Nikoho nenašel a chystal se právě seskočit z jakéhosi výběžku ve zdi, když si na protější straně ulice všiml podezřelého pohybu v betonové rouře. Slezl dolů, přeběhl silnici a vsoukal se do roury. Ozvalo se několik hlasitých výkřiků, pak jeden za druhým vylezli, tváře i ruce měli plné hnědého prachu a ten jim také padal ze skafandrů.

„Teď musí hledat Lilii. Xxxixi, už můžeš vylézt!“

„Ano, teď musím hledat já!“

Xxxix vylezl ze své skrýše ve zdi a smál se: „Málem jsi mi skočil na hlavu.“

„Možná.“

Lilii se postavila do kouta a začala počítat, když vtom se ozval zle láteřící hlas z kosmické lodi: „Teď už je toho opravdu dost, Raymonde, a ostatně už je nejvyšší čas, abychom se vydali zpátky. Na Zemi mají právě čtyři hodiny patnáct…“

Ray vylezl z nějakého sklepení a rukou si otíral čelo. „No jo, musíme…“ Ale vtom se vyškrábal Xxxix z jedné z pohonných trysek na zádi kosmické lodi a káravý hlas se ozval nanovo: „Co si myslíš? Tohle přece není žádná hračka. Je to příliš nebezpečné…“ Potom hlas znovu oslovil Raye: „Musíme si pospíšit, abychom byli včas doma, jinak tvoji rodiče poznají, že nejsi v posteli.“

„Opravdu, docela jsem zapomněl na tatínka a na maminku. Musím zpátky domů. Mějte se tu hezky!“ zavolal na své dvojníky.

„Počkej ještě chvíli!“ Xxxix se rozhlédl, odběhl kousek a něco zdvihl. „Tu máš, vezmi si to…“

„Pojď, pospěš si, jinak to nestihneme!“ varoval hlas z kosmické lodi.

„Díky – a ahoj!“ Ray se vracel ke kosmické lodi a ještě jednou oběma kamarádům zamával na pozdrav. V té chvíli se na ulici toho starého města udalo něco podivného. Xxxix a Lilii také mávali, ale jejich obrysy se zvolna rozplývaly, jako by je zahaloval tenký mlhavý závoj. Ray stál ve dveřích, jako by tam vrostl, a široce rozevřenýma očima sledoval své druhy. Ti zatím už byli téměř průhlední a za chviličku zmizeli docela. Xxxix a Lilii se jistě také vrátili ke svým rodičům. Rayovi bylo smutno, že čas tak rychle uběhl, ale vzpomínka na rodiče ho pobízela ke vstupu dovnitř.

V přetlakové komoře se podle pokynů z kosmické lodi musel nejprve podrobit důkladné očistné proceduře, takže za pár minut zmizel z jeho těla všechen prach a pot, a pak si směl obléknout nový skafandr. Teprve potom se odebral do velitelské kabiny.

Tam rychle zaujal své místo na lehátku. „Pro mě za mě to můžeme spustit. Zpátky na Zem!“ Myšlenkami byl už dávno doma. Lunapark s atrakcemi, kde tohle všechno začalo, rodné město, rodiče…

Ray zakrátko usnul. Unavil se tím dováděním a v uplynulé noci si přece vůbec neodpočinul. A tak ani nezpozoroval, že raketa odstartovala, že opustila planetu, že proletěla prostorem vyššího řádu a přistála na Zemi.

Bylo to ještě brzy ráno, ale slunce už stálo nad obzorem, když ho probudili. Spatřil majitele kosmické lodi a nějakého policistu. Oba se tvářili přísně. Policista zamrkal, podíval se na kousek papíru a pak řekl: „Nu vida. –; Tak pojď, kamaráde, už ses dost vyspal. Rodiče mají o tebe starost. – Pročesáváme kvůli tobě celý okrsek, a ty si pokojně vyspáváš tady v lunaparku.“

Podal ještě polospícímu a mžourajícímu chlapci ruku a pomohl mu vstát z lehátka a svléknout skafandr.

Majitel pouťové atrakce si něco pobroukával, asi v tom smyslu jako: „To jsem blázen, jak se sem ten kluk dostal. Vždyť jsem přece zamkl…“

Venku v lunaparku stálo policejní hlídkové auto, které Raymonda dovezlo na strážnici. Cestou chlapec znovu usnul, a tak neviděl ani přísné, ani usměvavé pohledy strážníků. Nevnímal ani, jak ho maminka k sobě tiskla a jak plakala.

Když jeho rodiče poděkovali policistům na strážnici, odjeli autem domů. Ray se jednu chvilku probudil a slyšel, jak tatínek říká: „… darebák jeden, dneska a zítra zůstane hezky doma. Však se už dost vydováděl…“

Opravdu se pořádně vydováděl. A tak dostal dva dny domácího vězení, dokud bude ve městě pouť.

Odpoledne, když se vyspal a najedl, prohledal si kapsy u kalhot. Nic! Kam ho jen mohl dát? Vždyť si ho v přetlakové kabině přece strkal do kapsy… Ray vpadl do pokoje a začal se hrabat ve velké bedně, až konečně našel podlouhlý krystal. Tady byl! Rodiče mu zřejmě vyprázdnili kapsy a hodili všechno, co v nich našli, do bedny s jeho krámy.

Na průhledném krystalu se zachytil sluneční paprsek a vzplál v něm všemi duhovými barvami. Ray vzal krystal láskyplně do ruky, přešel k posteli a ulehl. Dlouho se díval na hladký, jakoby broušený povrch, pak spatřil oba své přátele, rozpadlé město a modré slunce spalující svými paprsky širou zemi… Ne, teď už vůbec netoužil po lunaparku, vždyť to, co viděl tady, bylo mnohem krásnější. Obraz se měnil, když otáčel krystalem, spatřil další děti a také ty mu mávaly na pozdrav…

GUNTER METZNER

TRINICIE

Nad našimi hlavami táhly jedovaté výpary, pokaždé rudě zazářily, kdykoli se dotkly horských svahů.

Unavený a vyčerpaný jsem klopýtal za Karlem, řemeny tlumoku se mi zařezávaly do rozbolavělých ramen. Ze skály vystupoval téměř až viditelný žár. Přestože ve skafandrech bylo zabudováno klimatizační zařízení, tekl z nás pot proudem. Prádlo se nám lepilo na kůži a nohy byly při běhu těžší a těžší.

„Karle, kdy už dojdeme ke stanici?“

„Kdopak ví, snad za hodinu, snad za dvě, možná později.“

Museli jsme dál. Kameny a štěrk občas s rachotem padaly do hlubin. V reproduktoru zamontovaném v přilbě jsem slyšel, jak Karel tiše supí a čas od času nehorázně kleje.

Ani dnes jsme nenašli žádný boarit, a právě boarit, ty krystalky, které svým modrým leskem připomínají akvamarín, tak nutně potřebujeme. Na Zemi se s nimi lidé seznámili už před několika desetiletími, když jeden planetolog jich odtud pár přinesl. Ale ten planetolog umřel a jeho záznamy se ukázaly tak nepřesné, že pozdější výpravy už nemohly najít ani jediný krystal. Malé nenápadné krystaly byly tajemné a měly velký vědecký význam. Aby se mohly prozkoumat všechny jejich vlastnosti, bylo jich zapotřebí mnohem víc. Ukázalo se také, že bude obtížné vysvětlit jejich strukturu; do té doby nebude možné vytvořit je uměle v laboratoři.

Na téhle planetě byly dokonce vybudovány speciální stanice, aby se hledání boaritu zefektivnilo, ale všechno nadarmo. Zatím se nedosáhlo žádného úspěchu.

Ani my jsme nepochodili. Jako bychom hledali příslovečnou jehlu v kupce sena. Prohledávali jsme čtvereční metr za čtverečním metrem, propast za propastí, kráter za kráterem. O nějakém nadšení už nemohla být ani řeč. Byla to tvrdá dřina, den za dnem.

Každý, kdo to už někdy zkoušel s horolezectvím, ví, že jediný chybný krok může způsobit smrt. Museli jsme dávat opravdu maximální pozor, ale byl jsem tak utahaný, že už jsem se na slézání nedokázal soustředit, pořád jsem se v myšlenkách motal kolem krystalků. Proto jsem tentokrát ani nestačil na Karla zavolat, tak rychle jsem se řítil do hlubiny.

Karel se zřejmě instinktivně vrhl na druhou stranu hřebenu, protože po několika metrech můj pád skončil. Ucítil jsem škubnutí, které ze mě málem vyrazilo dech, pak jsem se začal mírně pohupovat v houští na srázu.

Nu, už jsme toho spolu zažili dost a někdy to byly pořádně horké chvilky, ale tentokrát jsem se roztřásl.

Spustili jsme se oba na dno rokle, protože k tomu, aby mě vytáhl nahoru, neměl Karel už dost sil a ani se mu do toho nechtělo. Půda se tady dole pod námi na každém kroku bořila, takže to pokaždé trochu plesklo, když jsme zvedali nohy. Postupovali jsme tu ještě pomaleji než nahoře po úzkém hřebenu. Kaktusovité křoví plné trnů nám rozdíralo obleky a museli jsme dávat pozor, abychom někde neuvázli. Přes cestu nám lezli odporní slimáci a zanechávali za sebou slizké stopy. Viditelnost jsme však měli trochu lepší, protože tady dole bylo matné pološero, a nebyly tu tedy tak ostré obrysy a stíny jako nahoře v oslňujícím slunečním světle.

Také teplota v našich skafandrech zvolna klesala, šlo se nám lehčeji. A tak jsme hodinu až dvě běželi. Jasně červená barva skal přešla zvolna ve vínově rudou a na obzoru olizovaly poslední paprsky zapadajícího slunce vrchol hřebenu, pak nás obklopilo jen matné, hebké světlo.

Karel se náhle zastavil. Nejdřív jsem se vylekal, když se mi těsně před nosem objevila černá silueta jeho skafandru.

„Tudy neprojdeme, Johne.“

„Proč? Co je to tam?“

„Trinicie, Johne. Nebo spíš to, co z ní ještě zbylo.“

Trochu jsem Karla odstrčil a po několika metrech jsem se ocitl v ohromení před obrovskou kostrou. V jasném světle reflektorů se leskly gigantické modrošedé kostěné výrůstky.

„Je mrtvá!“ konstatoval Karel suše a botou se dotkl jedné z kostí. Dunivý zvuk se odrážel od skalních stěn.

„Tohle je největší a nejstrašnější past, jakou jsem kdy viděl, Karle. Co budeme dělat? Zahrazuje nám cestu.“

Karel si poklepal na pažbu svého laserového vrhače a prohodil: „Já myslím, že tímhle to zvládneme.“

Trinícii si musíte představit jako obrovsky zvětšenou masožravou rostlinu, jako odrůdu mucholapky obecné (Dionaea muscipula). Vlastní tělo s rozleptávacím vakem vězí v zemi, nahoře je cosi jako rohovitý štít a z něho kolem dokola jako velrybí žebra trčí kostěné výrůstky, které se mohou nahoře spojit a vytvořit tak jakousi kopuli. Z téhle trinicie však tu už zbyla jen vybělená kostra.

Když jsem Karla upozornil na to, že past je vlastně sklaplá, zavtipkoval si: „Madam si patrně při posledním pamlsku zkazila žaludek.“

To jsme ještě netušili, jak blízko jsme byli strašlivé pravdě.

Když Karel několikrát krátce vrhl laserové paprsky na kostru, řezné plochy jasně zářily. Za několik sekund se podařilo odříznout dvě žebra. Karel je hrubě odstrčil a protáhl se otvorem. Udělal pár kroků a už byl ve středu mrtvého organismu. Myslím, že si připadal dost hrdinsky, když tam tak stál a rozhlížel se, ale co vlastně dokázal? Nejmodernějším technickým zařízením prolomil starou vybělenou, větrem a deštěm ohlodanou kostru. Na tom Opravdu nebylo nic pozoruhodného.

Když jsem se vydal za ním, musel jsem několikrát polknout. Otevřela se přede mnou gigantická klec. Ani já se nedokážu zbavit pocitu nadvlády nad přírodou, přestože dobře vím, že to je klamný závěr, kterému bych raději neměl podléhat. Však mě taky ten pocit moci brzy přešel. Opatrně jsme obcházeli kolem rozervaného jícnu uprostřed. Zatímco Karel se chystal na odříznutí žeber na druhé straně, zůstal jsem stát a otáčel jsem se se svým reflektorem. S úžasem jsem si uvědomil, jak může změna prostředí pronikavě ovlivnit náladu. Když jsem se díval po jasně osvětlených žebrech, která se vynořovala v kroužícím proudu světla a zase mizela v temnotě, začal se mě zmocňovat pocit uvěznění a bezmocnosti vůči přírodě. Hra světel a stínů působila fascinujícím dojmem, který mě překvapil a poděsil.

Další odříznuté žebro, které mi padlo k nohám, mě vyrušilo ze zamyšlení. Dopadlo doprostřed rohovité desky a s hlukem zmizelo v nyní tak pokojném jícnu mrtvé trinicie.

Karel se už chystal k odchodu, ale já jsem při posledním laserovém záblesku zahlédl něco, co sem nepatřilo: kov.

Zdvihl jsem kovové pouzdro. V jeho plášti byla vyryta písmena a také číslice: PSZ – 34!

Zamrazilo mě v zádech. PSZ – 34 znamenalo: Planetologická služba Země – šifra 34.

Jak jsme zvládli ty poslední kilometry až ke stanici, to už není zajímavé. Pouzdro jsme chtěli prozkoumat až na základně. Nevěděli jsme, co je v něm, a tak se nám zdálo moudřejší rozebírat ho s největší opatrností.

Karel se do toho pustil se svým neotřesitelným klidem, ale v duchu se ještě chvěl i on, to mu bylo vidět na obličeji. Opatrně odkryl víčko a vysypal obsah na skleněnou misku.

Objevilo se několik papírů a zápisník. Potom něco křaplo a na skle ležel malý modravě lesklý krystal.

„Boarit!“ zašeptal Karel a vzal vzácný materiál opatrně do ruky. „Boarit, konečně boarit!“ Horečně se začal prohrabovat v papírech. Pak odtamtud vytáhl kus plastové fólie s mnoha nákresy.

Mě v této chvíli zaujalo něco docela jiného. Je pravda, konečně jsme tedy získali nějaké informace o nalezišti těchto vzácných krystalů, které zatím dokázala vytvořit jen příroda. Ale bylo to v této chvíli to nejdůležitější? Kdo asi byl ten neznámý geolog nebo spíš planetolog? Chtěl jsem odhalit jeho strašné tajemství. A tak jsem otevřel malý ohmataný zápisník. Vypadl z něho drobný uschlý čtyřlístek a snášel se mi k nohám. Když jsem se ho dotkl, rozpadl se jeden z jeho lístků na prach. Opatrně jsem čtyřlístek odložil.

V jednom rohu kožených desek jsem znovu objevil vyraženou značku PSZ – 34 a vedle ní i jméno: Tero Rank.

Mlčky jsem obracel první stránky, až jsem to konečně našel – poslední zápis.

Poslední datum – 5. března 2167, Jota 3…

Konečně jsem našel odvahu k tomu, abych začal psát svůj příběh. Prožil jsem tolik strašných a krutých chvil a z každého napsaného slova na mě civí tvář smrti. Dlouhý čas čekání vyčerpává mnohem víc než pomyšlení na smrt.

Začalo to všechno dnes tak nádherně. Po tak dlouhé době jsme konečně našli boarit, dokonce velmi bohaté ložisko. Poměrně brzy jsme skončili hloubkové sondy a zkoušky rudnatosti, a tak jsme se s vtipkováním a dováděním vydali přes poslední horské výběžky. Brzy se ukázalo, že zkratka, po níž jsme se chtěli vydat, je neschůdná, ale my jsme to riskovali. Zapomněli jsme na všechnu opatrnost, co se nám teď už mohlo stát, když jsme jako první objevili na téhle planetě boarit. Možná že je to dokonce i to pověstné naleziště planetologa z první expedice.

Je podivuhodné, jak rychle se takové neštěstí může stát. Náhle třeskla rána, ve vzduchu zavířilo kamení a úlomky rostlin. Vrhlo mě to směrem kupředu.

V podvědomí jsem ještě zaslechl výstřel, pak mi zakryla oči jakási černá clona. Mým mozkem se převalil ohnivý proud, až mi ostrá bolest vrátila vědomí. Něco chňaplo po mém těle, zřetelně jsem to cítil i přes skafandr. Nová bolest mi rozechvěla nervy.

Otevřel jsem oči. Jako úder do hlavy jsem pocítil prudké sluneční světlo. Pomalu jsem zase byl schopen rozeznávat jednotlivosti. Viděl jsem těsně před svou přilbou ležet několik kamenů a v pozadí obrysy nějaké skály. S námahou jsem se trochu nadzvedl a. zděsil jsem se. Ze skafandru mi stékala bílá lepkavá pěna. Pak jsem objevil Lenu. Její hlava v rozdrcené přilbě se odkutálela stranou, ale její ruce se vztahovaly směrem ke mně, jako by prosily o pomoc.

Lena byla mrtvá.

Teprve teď jsem zahlédl Leona Bebira. Stál tu, opíral se o jednu ze světlých kostí, hleděl před sebe a mumlal něco jako: „Já jsem to zavinil, to já jsem ji zabil…“

Nebyl jsem schopen pohybu, jen jsem stál, třásl jsem se na celém těle a zděšeně jsem se díval na Leona. Co se to jenom stalo? Že se Lenina přilba nemohla roztříštit při pádu, to mi bylo jasné. Ale jak jinak? Výstřel – pomyslel jsem si s hrůzou.

Dovlekl jsem se k Leonovi, chytil jsem ho za rameno a zatřásl jsem jím. On však na to vůbec nezareagoval, pořád jen stereotypně opakoval: „Já jsem to zavinil, já jsem ji zabil…“

Teď už uplynulo několik hodin, kdy jsem měl čas zrekonstruovat si všechny události.

Muselo se stát nějaké neštěstí, žádné jiné vysvětlení nemohu připustit. Leon běžel za svou ženou, třeba měl v ruce zbraň a v okamžiku, kdy nás zajal tenhle netvor, když se nad námi bleskově sevřely jeho obrovské kosti, snad se Leon bezděky dotkl spouště.

V první chvíli jsem se neopovažoval na Lenu ani pohlédnout, ale naše bezvýchodná situace brzy přehlušila první šok.

Nejdřív jsem věřil, že se odsud brzy dostaneme, ale pak mě začalo mrazit v zádech. Nemohu se vysílačkou spojit se základnou, je to k zbláznění. Kdyby Lena ještě žila, určitě by mi řekla, proč spojení nefunguje, ale teď už mi nemůže nikterak pomáhat. Možná že tenhle obrovský zvon působí jako Faradayova klec. Třeba má tahle bestie v kostech kov. Ať je tomu jakkoli, jsme tu dokonale odstíněni.

Pobíhám tu sem a tam jako na talíři, v jehož středu je malý otvor. Vlastní organismus vězí tedy hluboko v zemi. Mrazí mě, když si pomyslím, co se asi děje tam dole.

Odchýlili jsme se daleko od určené trasy, a tak nemáme naději, že by nás nějaká malá pátrací skupina mohla najít.

Až dosud jsem se snažil nějak se odtud dostat, ale marně. Snad i proto, že s Leonem se už nedá počítat. Leninou smrtí zřejmě utrpěl nervový šok. Sedí ve slizu, dívá se po okolních skálách a něco si mumlá.

4 hodiny

Rostlina nebo zvíře, bůhví co to je, začíná vylučovat dlouhá lepkavá slizová vlákna. Jako ramena polypů ovíjejí každý kámen, každé tělo a všechno se téměř neznatelně začíná pohybovat. Lenino tělo se zvolna blíží ke středu, k jícnu. Za chvíli její tělo zase odtáhnu. Takhle nesmí skončit, alespoň tak dlouho ne, dokud jsem živ. Nemusím však spěchat, všechno pokračuje tak nekonečně pomalu. Někdy to vypadá, jako by se hodinové ručičky přestaly otáčet, jako by se čas zastavil. Možná že se ani tahle planeta neotáčí. Vize a přeludy předrážděné fantazie?

5 hodin

Právě jsem se pokusil vrhnout do jícnu poslední dva ruční granáty, ale marně. Rostlina nepřijme nic kovového. Prostě to nejde. Jícen se náhle zavře, jako by bylo vidět, co mám v úmyslu. A přivést je k výbuchu tady nahoře? Ne, to by na rostlinu nepůsobilo, zato však by to vyřídilo nás všechny.

Zase uplynula hodina. Lenino tělo už přece jen zmizelo. Tahle masožravá Gorgona ji vsála do sebe. Jako pták hledící bezmocně na hada jsem jen přihlížel, jak Lenino tělo zvolna klesá. Co jsem měl dělat jiného? Vždyť nás všechny čeká stejný konec.

Říká se, že když se někdo v kosmu dopustí chyby, že to bude jeho poslední chyba. Měl jsem připevnit granát Leně k trupu.

Měl jsem, ale…

8 hodin

Leon by se měl ihned dopravit do nemocnice. Je to směšná představa, vždyť jak bych ho odtud mohl dostat… Právě jsem uvažoval, proč mohu o těch věcech tak klidně psát. Ale kdybych odložil tužku, zbláznil bych se.

Už nevím, co bych měl dělat. Slzy se mi derou do očí, zatínám zuby, ale nepomáhá to. Nejraději bych vstal a Leonovi bych jednu vrazil, jako by tohle všechno zavinil on sám. Brání mi v tom však soucit, a taky nechci ztratit úctu sám před sebou. Dost možná, že i sám sebe lituji.

Slunce zašlo. Objevují se stíny, nejasné kontury. Musím se vzchopit. Mikrofony umístěné na vnější straně skafandrů zachycují strašlivé, nikdy neslýchané zvuky. Když rozsvítím lampu, není nic zvláštního vidět. Myslel jsem si, že tu roste jen těch pár mizerných rostlin, ale tam, kde se staví do cesty takovéhle pasti, musí být ještě něco kromě nás, co se do nich může chytit. Nějaká živá bytost tu někde lezla poblíž naší pasti, slyšel jsem padat štěrk a dostávám strach. Proč vlastně, na to nedovedu odpovědět. Sem k nám dovnitř se přece nikdo nedostane.

12 hodin

Nemohu spát, ale takhle čekat, čekat na smrt, to je strašné. Před několika minutami, když se tu zas něco plížilo kolem naší klece, jsem začal střílet a střílel jsem tak dlouho, dokud nebyly nábojové komory prázdné. Přitiskl jsem se ke kostěné mříži a křičel jsem.

Teď je mi líp. Myslím, že člověk musí křičet. Je dobře, když vykřičíme všechno, co nás trýzní, pak se nám uleví a ještě toho hodně vydržíme. Dokázal jsem se ještě jednou vzchopit, ale s životem už jsem zúčtoval. Až dosud jsem věřil, že tu zemřeme jen my tři, ale pak jsem musel myslet na ty, kteří sem přijdou po nás. Protože když my tři tu zmizíme – a to je náš neodvratitelný osud –, past se zase otevře. Ani si nechci představovat, že se sem zase někdo dostane. S Leonem už nemohu počítat, musím tedy tam dovnitř sám. A musím být živý, protože až mě to vsákne, mohu přivést k explozi oba ruční granáty. Třeba tím zničím celý organismus a past se pak už neotevře, už nikdy ne.

Znovu uplynula řada hodin, hodin prožitých v panice a zoufalství. Hodin, v nichž jsem promyslel celý svůj dosavadní život. Je to neuvěřitelné, ale tenhle krátký čas stačil na to, aby mi celý můj život defiloval před očima. Nechodil jsem znovu do školy, to ne, ale procítil jsem lásku svých rodičů a jejich bezmeznou péči, vzpomněl jsem si na svůj první polibek a s chvěním jsem znovu prožil chvíle, než mě vybrali pro kosmický let. Cítil jsem blízkost svých přátel a jejich sympatie a prožíval jsem náhle ještě trochu radosti. Ano, radosti. A také hrdosti nad tím, že si mě vážili.Nic z toho mi ovšem nemohlo pomoci, brzy se všechno skončí. Můj život však bude mít rozhodně nějaký smysl.

Za padesát minut přijde konec, pak spotřebujeme poslední kyslík. Mozek mi přestane myslet a já se vrátím do velkého koloběhu přírody. Moje atomy a molekuly vytvoří nové sloučeniny a nové látky, a třeba se někdy v budoucnu zase spojí v nové inteligenci, aby celý koloběh započal znovu.

Pomalu se připravím. Zní to docela prostě, že? Ale není to vůbec prosté, jsem jako zbitý. Psal jsem právě dopis matce, připojím ho k těmto zápiskům. Najde-li se někdy mé pouzdro se záznamy, naše zmizení se vysvětlí. Jenže by snad bylo líp, kdyby se nikdy nenašlo…

Ale musí se objevit, vždyť naleziště boaritu jsou tak důležitá, nesmějí se ztratit. Jinak by bylo vše nadarmo.

Právě teď, když jsem otevřel svůj zápisník, vypadl z něj malý vylisovaný jetelový lístek. Malý čtyřlístek, na okrajích trochu potrhaný. Dostal jsem ho od Simony, aby mi přinesl štěstí. Bude mě doprovázet až do konce. Ještě mnoho věcí mi táhne hlavou, ale už nezbývá mnoho času. Dívám se na manometr a vidím, jak tlak v kyslíkových bombách klesá.

Přišla moje chvíle. Vypnul jsem reproduktor. Kolem mě je ticho. Slyším jen, jak mi bije srdce. Kyslík mi vystačí nejvýš na tři minuty. Chtěl jsem ještě zajít k Leonovi, abych ho objal, ale už tu není, jistě ho to vtáhlo dolů. Měl to lehčí, mnohem lehčí.

Za chvíli zmizím v jícnu a budu pomalu klesat. Až přijde čas, stačí jen uvolnit pojistku a stisknout ruční granáty. Všechno je tak prosté. Tak prosté…

Pomalu jsem nechal zápisník sklouznout na stůl. Zahlédl jsem znovu ten drobný čtyřlístek. Opatrně jsem ho vložil zpátky do sešitku.

„Tak přece jen ho už nemohl vzít s sebou!“

„Jak jsi to myslel, Johne?“ Karel jen krátce vzhlédl a hned se zas zahloubal do nalezených dokladů.

„Potom ti to vysvětlím. Teď zajdu do zpravodajského oddělení,“ odpověděl jsem stísněně.

Karel se na mě ještě jednou překvapeně zadíval. „Co bys tam ještě teď dělal?“

„Nejdřív podám zprávu o nalezištích boaritu a pak vyřídím jednu dávnou záležitost. Ostatně – podej mi, prosím tě, ještě ten dopis, dopis pro jeho matku.“

FRANK QUILITZSCH

V ZAJETÍ PSŮ

Byla už noc, když pozemská kosmická loď měkce přistávala na cizí planetě. Tma a chuchvalce mlhy ztěžovaly výhled. Světelné kužele silných reflektorů jen stěží vytrhávaly ze tmy těch třicet metrů mýtiny porostlé modravým mechem. O kousek dál už byly docela bezmocné, takže celé okolí tonulo v mléčném oparu.

Crox, pilot malé přepravní lodi, spustil oči z obrazovky a obrátil se k hubenému biologovi: „Poslouchej, Simonsene, víš to opravdu jistě, že je to tady?“

Biolog dobře postřehl v Croxově hlase pochybnosti. Ani nevzhlédl ód počítače a odpověděl: „Jen klid. Podle souřadnic jsme na mýtině uprostřed husté vegetace na východním pobřeží Velkého kontinentu. Od stanice to má být nanejvýš pět set metrů, ovšem musí se přes bahnitou a neproniknutelnou džungli.“

Pilot jen zlostně zavrčel. Pohodlně se usadil v křesle, nohy si položil na řídicí panel a začal znuděně žvýkat karbanátek, kterých si vzal s sebou na cestu pořádnou zásobu.

„To jsme zas jednou něco vyhráli s tímhle úkolem! A to se máme co nevidět vracet domů. Víš, Simonsene, když si představím, že si tam nahoře všichni už pěkně balí svých pět švestek…“ Podtrhl tu větu nazlobeným máchnutím ruky. „A my? My se plazíme na téhle bohem opuštěné planetě sem a tam a vyřizujeme maličkosti.“ Vztekle hodil zbytek nedojedeného karbanátku do koše na odpadky. To ještě netušil, že nejpozději do čtyřiadvaceti hodin bude mít na takové plýtvání podstatně jiný názor.

Biolog zatím vybaloval svou filmovou kameru. Ani neslyšel, co mu Crox povídá. Na pilotovo věčné reptání si dávno zvykl. Kromě toho byl už v myšlenkách u výstupu z lodi. Vnitřní vzrušení, které někdy jen s námahou dokázal potlačit, mu dlouho nedávalo v noci spát. Nejpozději do osmi hodin bude mít konečně jistotu, jestli jeho tajný experiment proběhl úspěšně.

Chvíli bylo v kabině ticho. Pak se najednou Crox zeptal: „Přiznej se, Simonsene, ty ses na tenhle úkol hlásil dobrovolně, viď? Proč vlastně nejsi na lodi a nezúčastníš se hodnocení výzkumného materiálu?“

„Proč asi?“ odsekl „biolog mrzutě. „Protože už nesnesu to ovzduší na lodi. Doktor mi předepsal deset kubíků čerstvého vzduchu.“ Pilotova užvaněnost mu už začínala jít na nervy.

Crox pokrčil nechápavě rameny a uraženě mlčel. Za chvíli si začal tiše hvízdat nějakou písničku. Náhle ji přerušil a upřeně se zadíval na obrazovku. Rozčilením zaryl prsty do čalounění křesla. „Simonsene, podívej se! Co to může být?“

Biolog polekaně zvedl hlavu. Stačil ještě zahlédnout dva tajemně světélkující body, pak se obrazovka zas ponořila do úplné temnoty. Kolem Simonsenóvých úst zahrál mírný úsměv. Ale jakmile postřehl, že se na něj pilot tázavě dívá, pokusil se ze všech sil své nadšení skrýt.

„Co se plašíš, Croxi?“ zeptal se Simonsen a tvářil se, jako by o ničem neměl ani tušení.

Pilot se stále ještě neuklidnil. „Něco se objevilo na obrazovce. Strašný pár očí. Dva světélkující body – a pohybovaly se…“ Po krátké přestávce zvolna ještě dodal: „Co myslíš, experti se přece nemýlili? Nemohou tu žít dravci?“

Biolog potlačoval své vzrušení jen s námahou. Hlavou mu teď vířil ten první příznak jeho úspěchu. Nahlas však jen prohodil s lehkou ironií: „Dravci?. – Vyloučeno! Není tu nic jiného než rostliny, Croxi. Nic jiného než rostliny. Četl jsi přece v závěrečné zprávě z výpravy: ‚Všechno nasvědčuje tomu, že tu ještě v živočišném světě nedošlo k velkému skoku od života ve vodě k životu na souši.‘ Tak jaképak pochybnosti?“

„Ale když…“

„Nemůžeš o tom pochybovat, Croxi. Zprávu podepsal vlastní rukou sám profesor Novák. Určitě ses mýlil, Croxi. Přistávací manévr nám dal oběma pořádně zabrat.“

„Ale já jsem to přece viděl na vlastní oči!“ stál pilot urputně na svém. „Pár podivně světélkujících očí.“

„Nevšímej si toho,“ uklidnil ho Simonsen a vypnul obrazovku. „Opravdu se nemusíme znepokojovat. Nejlepší bude, když si do rána ještě trochu zdřímnem a pak si to tady kolem dokola pořádně prohlédneme. Máme před sebou sice jen pět set metrů namáhavého pěšího pochodu, ale musíme projít džunglí, a to nebude žádná hračka.“

Pochod nebyl opravdu žádná hračka. Cizí slunce nemilosrdně pálilo, takže narudlý les rostlin se doslova ztrácel v oblacích stoupající páry. V noci vydatně pršelo, půda byla vlhká a bahnitá a při každém kroku to pod podrážkami ohavně čvachtalo. Červený porost byl strašně hustý a místy téměř neproniknutelný. K tomu se ještě přidávala ta nesnesitelná skleníková atmosféra, bílé mlžné cáry a nebezpečné úseky v bahnité půdě. A touhle pekelnou džunglí se trmáceli dva lidé a směřovali k staré opuštěné stanici. Postupovali jen s největší námahou, bořili se až po kolena a chvílemi museli lézt po čtyřech.

Crox hlasitě vzdychal. Nějak se mu porouchalo chladicí zařízení ve skafandru a slunce ho teď chudáka nemilosrdně spalovalo. Na zádech nesl tlumok se zásobami. Karbanátky samozřejmě nesměly chybět. „Pro případ, že bychom tam uvízli,“ odpověděl pilot, když viděl, že biolog nad tím kroutí hlavou, a myslel na to, že by je mohl překvapit obávaný déšť a že by museli na stanici strávit pár hodin. Instinktivně si chtěl setřít pot z čela, ale jeho pravá ruka navlečená v rukavici narazila jen na krytý průzor v přilbě. Hlasitě zaklel. Biolog si toho ani nevšiml. Myslel jen na to, aby neztratili orientaci, a vedl pilota stále hlouběji do džungle.

Po necelých dvou stech metrech pochodu se vlhkost trochu zmírnila a porost prořídl. Začali zvolna stoupat.

Najednou se Simonsen zastavil. Dorazil k volné písčité ploše, poklekl a začal něco filmovat. Po dechu lapající a vzdychající Crox došel až k němu a s překvapením se zastavil. Na volné ploše se rýsovaly zřetelné stopy. Okamžitě si s hrůzou uvědomil, že se podobají stopám obrovských šelem. Zároveň se mu v paměti vynořil jiný obraz: jeho noční zážitek, ten pár očí, které uviděl na obrazovce.

Pilot se vyděsil: „Co to mohlo být?“

Simonsen si zavěsil kameru na rameno a jen se zasmál: „Máš strach, Croxi? Snad se nebojíš pejsků?“

Psů? Crox pocítil, jak se v něm probouzí vztek. Biolog si z něj zřejmě dělá blázny. Pro uklidnění si sáhl na pažbu malé omračující pistole, kterou nosil za opaskem skafandru. Rozhodně si nemohli dovolit žádnou lehkomyslnost. Co si však měl teď myslet o závěrečné výzkumné zprávě? Prý jsou tu jen rostliny, nic jiného než rostliny. Že by se sám profesor Novák takhle zmýlil?

Na posledních metrech před stanicí se neudálo nic mimořádného. Jen dvakrát se pilotovi zazdálo, že vidí v pološeru v křoví obrysy nějakých bytostí, ale nic neříkal. Nechtěl se před biologem znovu zesměšňovat.

Ale když konečně dorazili až ke kopuli stanice porostlé mechem a zčásti pokryté žlutou plísní a Simonsen se jako první chystal vlézt otevřeným poklopem dovnitř, projelo Croxem od hlavy až k patě nové leknutí.

Z blízké houštiny zaznělo podivné táhlé zavytí. Po něm se znovu rozhostilo hrobové ticho, ale to jen ještě zvyšovalo hrůzu této situace. Trvalo však jen pár sekund. Vždyť za chviličku zaznělo zdálky jako ozvěnou mnohohlasé, až do morku kostí pronikající vytí.

Pilot vrhl na Simonsena bezmocný pohled. Ten se však pořád jen zlehka usmíval. Bez jediného vysvětlujícího slůvka vstrčil pilota do přetlakové komory.

Úkol byl splněn. Simonsen vyhrabal všechny důležité výzkumné materiály, které tu zůstaly při posledním pobytu, když posádku překvapil rozkaz k okamžitému návratu. Nacpal všechno do vaku na svém skafandru. Mohli se vydat na pochod zpátky k lodi.

Simonsen se tu ještě jednou zběžně rozhlédl, zatímco pilot, který spěchal, aby byl co nejdříve zpátky na palubě, stál už u dveří. Potýkal se s něčím v mechanismu uzavíracího poklopu. Biolog mu spěchal na pomoc. Nakonec se jim podařilo poklop otevřít.

Crox se užuž chystal vystoupit ven, ale náhle jako blesk ucouvl. Prudce přirazil za sebou poklop a se zasténáním klesl na podlahu přetlakové komory. Dlouho se ani nepohnul. Dýchal ztěžka a trhaně.

Simonsen hleděl jako ochromen do pilotovy příšerně bledé tváře. „Co se ti stalo, Croxi?“

Pilot neodpovídal. Beze slova ukázal na jedno z kulatých okének ve vedlejší místnosti. Biologa se zmocnilo chmurné tušení. Několika skoky dorazil k oknu a vyhlédl ven. Z hrdla se mu vydral výkřik.

Celá smečka obrovských huňatých zvířat se plížila okolo stěn stanice. Nedala se jim upřít určitá podobnost s vlky, jenže byli podstatně větší, téměř dvakrát větší, a měli rozježenou rezavou srst. Pohybovali se plavně jako kočky. Naproti tomu však měli velké hlavy, podobné psím. Z nápadně vyvinutých tesáků se dalo soudit, že jsou to šelmy.

Simonsen hleděl jako očarovaný na tu zvláštní smečku. Teď už byl zbaven všech pochybností. Pokus se podařil. Konečně měl v ruce důkaz, mohl se vypořádat s pochybovači a posměváčky. Měl pravdu on, Simonsen, a ne profesor Novák, jak se všichni domnívali.

Jeho náhlá počáteční radost však záhy přešla. Začaly ho tížit jiné myšlenky, pocítil obavy. Jistě by odborný svět užasl, kdyby mu předložil výsledky pokusu. Jenže ta zvířata tam venku nevypadala nikterak mírumilovně. Neměl snad předtím učinit nějaká bezpečnostní opatření? Samozřejmě by to byl zločin zabít třeba jen jediné z těchto zvířat, která budou mít pro vědu tak ohromnou cenu. Ale nevzpomněl si ani na plynové střely do omračujících zbraní. Nemusel si nic nalhávat. I kdyby byl nepočítal s tak pronikavým úspěchem, nemohla tato okolnost nikterak omluvit značnou lehkomyslnost v jeho jednání. K tomu se ještě muselo připočíst, že nesl plnou odpovědnost za pilota, který o ničem neměl ani tušení.

Biolog se konečně odvrátil od okna. Jeho nadšení vyprchalo. Co mu bude platný úspěch, když se odtud živi nedostanou. Bylo jasné, že jsou v pasti. Zvířata lačnící po kořisti jistě jen tak hned nezanechají obléhání. Bylo to zoufalé. Ať vypadala jejich situace sebežalostněji, teď na ní už nic nemohl změnit. Bylo už příliš pozdě. Ocitli se v zajetí psů.

„Já myslím, že na téhle planetě žádní dravci nejsou, co?“ Crox se vzpamatoval z prvního leknutí a pohlédl vyčítavě na biologa. „Nebo se snad domníváš, že tyhle chlupaté příšery nejsou nebezpečné?“ Kývl hlavou směrem, kde bylo vidět jednoho z dravců, jak se s vyceněnými zuby plíží kolem budovy. Vůbec mu nebylo do žertu.

„To nejsou žádné příšery, ale psi,“ opravil ho tiše Simonsen. „Já sám jsem je tu vysadil skoro před dvaceti lety.“

Pilotovi uvázla řeč v hrdle. Zatvářil se nevypočitatelně, téměř hrozivě. „Tak? Psi, povídáš?“ Mluvil tiše, s nebezpečným zabarvením v hlase. Ale vzápětí se rozkřikl: „Říkáš, že psi? Podle tebe jsme tedy asi v pražské zoologické zahradě mezi opičími klecemi? Tak teď laskavě honem koukej zavolat nějakého zřízence, ať si ty tvé miláčky pěkně někam odvede.“

Simonsen se až polekal. Takhle navztekaného ještě nikdy pilota neviděl. „Opravdu jsou to psi,“ pokoušel se ho upokojit. „Prosím tě, poslouchej mě chvíli, musím ti něco vysvětlit.“

Zatímco biolog mluvil, Crox se stále díval z okna. Odmítal se smířit s tím, co mu Simonsen vykládal, nešlo mu to prostě na rozum.

Biolog byl už před dvaceti lety členem posádky kosmické výpravy, která objevila tuhle planetu a zřídila na ní malou výzkumnou stanici. Kvůli hrozící náhlé radiační bouři na slunci této planety museli y největším spěchu stanici opustit. V tom zmatku tam nechali i část výzkumných výsledků, které teď měli najít.

„A co s tím mají dělat tyhle stvůry?“ přerušil ho pilot netrpělivě.

„Dostali jsme se do sporu,“ pokračoval biolog, „já a profesor Novák. Neměli jsme dost času na to, abychom planetu pořádně propátrali, protože radiační bouře vypukla dřív, než jsme čekali. Ale profesor Novák byl skálopevně přesvědčen, že kontinent, kde jsme se nacházeli, je pokryt jen obrovskou vegetací. Podle jeho názoru prý na této pevnině nejsou žádná zvířata. A opravdu jsme tu narazili na zástupce zdejší fauny jen ve vodě. A tak všichni věřili profesoru Novákovi, a ne mně.“

„Jak tomu mám rozumět? Ty sis vytvořil jinou teorii?“

„Ano. Já jsem tu totiž zažil něco podivuhodného.“ Biolog se obrátil k oknu a zalétl pohledem do dálky. „Při jedné výpravě do džungle, kam jsem se tenkrát vydal jen já sám, na mě zaútočilo nějaké neznámé zvíře. Žilo někde v bažinách, to jsem si uvědomil až později. Několik dní před tím jsem tam totiž narazil na záhadné stopy. Podle mého názoru to mohly být otisky tlap nějakého mloka nebo plaza. Bohužel jsem neměl s sebou kameru a nemohl jsem přinést o svém objevu žádný důkaz. Proto jsem tam zašel za pár dní znovu. Stopy však zatím zmizely. Už jsem se chtěl vrátit, když najednou něco vyrazilo z houští a srazilo mě k zemi. Byl jsem tak překvapen, že jsem v první chvíli vůbec nechápal, co se děje. Všechno proběhlo velmi rychle a zvíře zatím už zase zmizelo v houští.“

„Co to bylo za zvíře?“ vyzvídal Crox.

Simonsen sklopil oči. „Já nevím. Ani jsem ho nezahlédl. Marně jsem se pokoušel nějak ho přilákat, vypálil jsem do houštiny světelnou střelu a čekal jsem. Ale nestalo se vůbec nic. To neznámé zvíře se už neukázalo.“

Biolog zmlkl. Odstoupil od okna a v zamyšlení začal přecházet sem a tam. „Když jsem o tom vyprávěl ostatním, hlasitě se mi vysmáli. Nikdo mi nevěřil, začali mi říkat Lovec z džungle. Moc se tím bavili, že pátrám po zvířatech, která tu přece vůbec nejsou. Jediný, kdo zůstal vážný, byl Novák. Radil mi, abych se tak zarytě nedržel své teorie a abych se ji dokonce nepokoušel podepřít tak pochybnými historkami. To prý přece není důstojné vědeckého pracovníka.“

Crox se soucitně zadíval na biologa. A protože ten se odmlčel, položil mu další otázku: „Tak se mi zdá, že profesor Novák přece jen neměl pravdu. Ale pořád nechápu, co tamhleti,“ kývl hlavou směrem k oknům, „co tamhleti s tím mají společného? Mluvil jsi přece o psech…?“

„Ano,“ přitakal Simonsen. „Nedalo mi prostě spát, že mi nikdo nevěří. Jenže jak jsem měl svůj zážitek dokázat? Jednoho dne se k tomu naskytla příležitost. Měli jsme totiž na stanici hodně pokusných zvířat, a protože jsme měli na rychlé opuštění planety jen jedinou loď, museli jsme některé z nich nechat tady. A tu mě napadlo podniknout ten pokus. Šlo spíš o takovou posedlost, v tom spěchu jsem to ani nestačil promyslet. Víš přece, že tu jsou životní podmínky podobné jako na Zemi, jen zdejší atmosféra obsahuje některé nebezpečné složky. Pustil jsem psy prostě na svobodu.“

„To tedy znamená, že tihle chlupatci jsou potomci těch vašich pokusných zvířat?“ Crox se nikterak netajil se svým překvapením.

„Ano,“ potvrzoval biolog. „Je to živý důkaz, že se profesor Novák zmýlil.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Docela prostě. Jen si ta zvířata pořádně prohlédni, Croxi.“ Odvedl pilota znovu k oknu. „Vypadají snad takhle býložravci?“

Crox potřásl pochybovačně hlavou.

„Psi zůstalí naživu, vrhli mláďata,“ konstatoval Simonsen. „Ale jak je to možné? Čím se živí? Stali se z nich znovu dravci. Ale co tady loví?“

„Takže se na tomhle kontinentě přece jen vyskytují zvířata,“ vyhrkl Crox.

Biolog mlčky přikývl a složil svůj bledý obličej do dlaní. Také Crox mlčel. Začalo to být zatraceně vážné. Z neuváženě započatého nevinného experimentu se vyvinula nebezpečná situace.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se pilot.

Simonsen jen sklesle pokrčil rameny. Co jim zbývalo? Museli čekat. Čekat a doufat v nějaký zázrak.

Hodiny míjely. Divocí psi zřejmě nikterak nepomýšleli na to, aby se rozprchli. Mohlo jich být asi půldruhého tuctu a s vyceněnými zuby obléhali stanici, kde cítili kořist.

Crox už to nemohl déle vydržet a konečně přerušil to skličující mlčení. „Musíme už něco podniknout.“

Simonsen ztěžka povstal. Pilot měl rozhodně pravdu, něco se podniknout musí. Jenže co?

Biolog vzdychal a tiskl si pěsti ke spánkům. Crox se tvářil zoufale, seděl v rohu místnosti, mlčel a civěl před sebe. Oba byli s rozumem v koncích.

Podnikli všechno možné, aby zvířata zahnali od stanice a udrželi je v určité vzdálenosti. Zkoušeli to se světlem a oslňovali psy silnými reflektory. Zkoušeli to se zvukem, když tu Crox kdesi v koutě objevil a opravil starý zesilovač a jeho pomocí začal vyluzovat až nesnesitelně silné tóny. A výsledek celé dosavadní námahy? Zvířata sice na chvilku trochu zaplašili, ale žádné z nich se natrvalo od stanice nevzdálilo. Naopak. Ta zvláštní podívaná sem přilákala ještě další z těchto zvířat, která se jen zhruba podobala psům. Teď už jich tam mohly být dva tucty.

A znovu uplývaly drahocenné minuty. Croxovi to připadalo jako věčnost. Utrpěné nezdary samozřejmě nikterak neposílily jejich už dost nalomený optimismus. Ale copak si mohli dovolit jen tak neužitečně tu vysedávat, skládat ruce do klína a spoléhat se na zázrak?

A znovu to byl pilot, kdo nemohl déle snášet to strašné ticho. „Musíme se toho odvážit,“ řekl odhodlaně a také hned vstal. „Kyslík nám zbývá nanejvýš na dvě hodiny a tady na stanici zřejmě žádné další zásoby nenajdeme. A chtěl by ses odebrat na věčnost právě odtud?“ Crox uchopil omračující pistoli a vyšel ven z místnosti.

Také biolog se zvedl. Nic ho tu přece už nemohlo zadržet. Strach před dravci se téměř docela rozplynul. Najednou mu bylo všechno jedno. Poslušně se vydal za pilotem do přetlakové komory.

Když otevřeli poklop, uvítala je smečka řevem pronikajícím až do morku kostí. Šelmy se přikrčily ke skoku a chystaly se zaútočit.

Crox se dlouho nerozmýšlel. Dříve než stačilo vyrazit první ze zvířat, vypálil z pistole. Šelma zasažena proudem omamujících plynů okamžitě klesla k zemi. Ostatní zvířata polekaně couvla.

Téhle situace museli rychle využít. Pilot prudce strčil do Simonsena a pak se za ním rozběhl, jak jen mohl nejrychleji. Kruté vedro, způsobené poruchou na klimatizačním zařízení, mu velmi ztěžovalo dýchání.

Nedoběhli příliš daleko, když za sebou zaslechli přibíhající šelmy. Crox znovu vystřelil. První tři zvířata klesla k zemi. Ostatní výstřely už nezasáhly svůj cíl.

Ještě ani nedoběhli k bažinám porostlým purpurově červenými popínavými rostlinami, když Croxovi došel v pistoli plyn. Jen s námahou se prodírali kupředu. Z vlhké půdy stoupala hustá mlha a bránila jim v rozhledu. Popínavé rostliny se jim lepily na skafandry.

Když se Simonsen letmo ohlédl, zjistil s hrůzou, že se krvežízniví pronásledovatelé k nim znovu nebezpečně přiblížili. Zvířata se pohybovala hustým porostem s obdivuhodnou obratností.

Zdálo se, že nastává definitivní konec. Za několik sekund je ty bestie dostihnou. Simonsenovi se z té představy až zatmívalo před očima. Ale v okamžení mu hlavou bleskl spásný nápad. „Naše zásoby, Croxi,“ vykřikl, „hoď jim balíček s jídlem!“

Pilot okamžitě zareagoval. Několika hmaty uvolnil vak se zásobami od skafandru, otevřel jej a vysypal jeho obsah na zem.

Účinek byl vskutku velkolepý. Zvědavost přinutila psy, aby se zdrželi u neznámé potravy. Muži zatím pokračovali v běhu. Když se pilot ohlédl přes rameno nazpět, zjistil, že se zvířata tahají o jeho karbanátky. Vypukla urputná rvačka o kořist. A tak nakonec se zdravou kůží dorazili až na svou kosmickou loď.

„Hrome, ono to nefunguje!“ Pilot zoufale tiskl startér. Ozval se kovový zvuk, jakési klapnutí, ale nestalo se nic jiného. Počítač prostě nereagoval. Crox vzhlédl k Simonsenovi, který se zachmuřeně díval na obrazovku. Pilot náhle pochopil situaci.

Psi zatím už dávno doběhli k lodi a jako diví skákali na její vnější stěnu. Hluk způsobovaný jejich drápy a zuby pronikal až do kabiny.

„Zbláznil ses, Simonsene? Proč jsi zablokoval počítač?“

Biolog neodvracel zrak od obrazovky. Byli tam venku jeho psi, živoucí důkaz úspěchu jeho pokusu. „Nemůžeme teď odstartovat!“ řekl suše. „Nesmíme při startu zabít žádného z těch psů. Všichni mají pro vědu nesmírný význam, chápeš to? Na téhle planetě se uskutečnil zatím jedinečný pokus a jeho výsledek, tuto neznámou psí rasu, musí nejprve prozkoumat a zhodnotit odborníci.“

Crox zrudl zlostí. „Copak ti nestačí, že nás ty tvé prokleté bestie jen o vlásek nesežraly? Jak dlouho chceš ještě trčet na téhle zatracené planetě? Zapomněl jsi, že když okamžitě neodstartujeme, nedostaneme se včas na místo, kde se máme setkat s mezihvězdnou lodí, a že ta pak odletí domů bez nás? Pro mě za mě si tu pak můžeš na těch svých psech třeba i jezdit, ale beze mě. Já teď odstartuju!“ Pilot se sklonil nad počítač.

„Počkej ještě chvilku!“ zvolal náhle Simonsen. „Přišel jsem na to, jak bychom je mohli odlákat.“

Bez dalšího vysvětlování otevřel ledničku umístěnou ve stěně kabiny a vhodil část obsahu do trubice pro signální raketu. Stiskl knoflík, a potraviny dopadly do namodralého mechu na okraji paseky. Crox jenom mocně polkl.

S úlevou sledoval biolog na obrazovce, jak se část smečky vrhla k potravinám. Půl tuctu psů však stále ještě obléhalo loď.

Simonsen zamířil na jiný cíl. Dříve než stačil protestující pilot nějak zasáhnout, nacpal do trubice i zbytek jídla a vystřelil jej ven.

A znovu se několik psů, přilákaných potravinami, rozběhlo k okraji mýtiny. Ale jeden z chlupatců stále vytrvával u lodi a nic nedbal na to, že by ho biolog nejraději viděl daleko odtamtud.

„Teď už toho mám dost!“ vykřikl rozběsněný Crox. Zdvihl se a chtěl rázně odblokovat počítač. Ale Simonsen se houževnatě bránil.

Konečně se zdálo, že se i poslední zvíře dalo zlákat hlasitým mlaskáním svých druhů a zvolna se rozběhlo za smečkou.

Biolog si s úlevou oddechl. Rychle se ještě zadíval na své drahocenné, i když ne právě roztomilé psy a teprve pak povolil start.

Mýtina se rychle zmenšovala. Oranžová džungle se vzdalovala a s ní i celý kontinent. Povrch planety teď vypadal jako obrovská koule. Před nimi se vynořily dálky vesmíru s jiskřícími hvězdami.

Teď si oddechl i Crox. Jeho hněv se rozplynul. Přenechal řízení samočinnému počítači a zadíval se na biologa.

Na Simonsenovi bylo vidět, jak intenzívně o tom všem stále přemýšlí. Zdálo se, že v duchu znovu prožívá všechny události, do nichž svou lehkomyslností zavlekl i svého druha.

Crox mu povzbudivě poklepal na rameno. „Teď poletíme domů, Simonsene, konečně už domů. Ani nevíš, jak se už těším na chvíli, kdy po tolika letech ve vesmíru ucítím zas pod nohama pevnou pozemskou půdu.“ Pilot hleděl zasněně kamsi do dáli. Po krátkém odmlčení s úsměvem dodal:

„Já mám v Sofii hezký domek se zahrádkou. A mám tam taky pejska, víš, jenže docela maličkého.“

Najednou se zarazil, v rozpacích se poškrábal v týle a prohodil: „No, když o tom tak přemýšlím, musí být náš Valda už taky pořádný klacek. Doufám jen, že tak veliký jako tamti snad přece jen nebude!“

Biolog se tomu musel zasmát. Crox se pohodlně opřel v křesle, a protože měl hlad, sáhl do ledničky. Jeho dobrá nálada však byla rázem tatam, když si uvědomil její beznadějnou prázdnotu. Zlostně třískl dvířky. „Zatracené bestie!“ vykřikl. „Jak jen jsi jim mohl předhodit všechno naše jídlo? Ti se dneska nadlábnou na náš účet! A co já? Já mám snad kvůli těm tvým psím potvorám umřít hlady?“

„Ne, Croxi, kvůli psům jistě ne. Jen kvůli vědě.“

II. OBYDLENÁ PLANETA ZEMĚ

WOLFGANG SCHILF

NÁVRAT

Bude tohle jejich konec? Pavel Sandria si znovu a znovu kladl tu mučivou otázku, když spěchal do velitelské části kosmické lodi Galileo Galilei. Létací dveře se otvíraly příliš pomalu, zato se tím rychleji za ním přibouchly. Podtlak vrhl technika směrem kupředu. Šlo o to, aby ztratil co nejméně drahocenného vzduchu. Doufal jen, že nebylo poškozeno mnoho kabin a že nejsou teď naplněny jedovatou atmosférou téhle planety, na níž kosmická loď ležela.

Za chvíli už nebyl Sandria sám. Připojili se k němu ostatní členové posádky. Nikdo se na nic neptal. Nikdo nechtěl nic vědět o hrůzách, které některý z kamarádů mohl zahlédnout v zadnějších částech lodi. Všichni se hnali kupředu, směrem k velitelské kabině.

Navigátor Joe Kinderton se opíral o řídicí pult a opatrně pohyboval levou paží v obvazu. Při každém pohybu zkřivil obličej bolestí.

Vedle Kindertona stál Boris Rodov, mladý kapitán. Oběma rukama křečovitě svíral opěradlo antigravitačního křesla a nespouštěl oči z dveří, kudy sem jeden za druhým přibíhali členové posádky. Většina z nich se dívala na Rodova tázavě, v očích se jim dosud zrcadlilo zděšení z katastrofy. Někteří z nich se v kabině hned usadili na zem, jiní vzrušeně pobíhali sem tam. Teprve teď se téměř všem rozvázal jazyk. Zmatená směs hlasů sílila, jeden překřikoval druhého, každý se snažil zbavit se křikem hrůzy, která mu vězela v hrdle.

„Zdá se, že to odnesla chemická laboratoř. Když jsem se chtěl podívat, jestli někdo z nich…, dvířka se vůbec neotevřela.“

„Zatraceně, v pohonném sektoru zařvala celá spousta věcí. Budeme opravovat…“

„Jak se mám obejít bez počítače? Všechny údaje…“

„Nedovedu si to vysvětlit. Geologické složení přece naprosto neodpovídá…“

„Ticho!“ přerušil náhle Rodov ten zmatený hluk. „Buďte zticha a raději zjistěte, kdo nám tu chybí!“

„Maina tu není!“ zvolal lékař Lo Vang.

„Také Elmo, Pavel a Erik,“ doplnil ho geolog.

Potom se rozhostilo ticho. Všichni se pátravě začali rozhlížet po místnosti a nakonec se všechny zraky obrátily s porozuměním k Rodovovi.

„Ano,“ dodal Rodov tiše, „i Jacquelina chybí.“

Kinderton polkl. Z hrdla vyprahlého rozčilením zněl jeho hlas hrubě.

„Máš pravdu, Pavle. Třikrát jsem zrevidoval všechny údaje.“

Sandria klesl do svého křesla. „Pak tedy nemá smysl něco opravovat. Nemusíme se o to ani pokoušet!“ Hořce se zasmál. „Konec snu o návratu na Zemi.“

„Pavle!“

Po Kindertonově vyčítavém zvolání se technik trochu vzchopil. Seděl bez pohnutí, jen kolem rtů mu škubalo. Potom trhaně promluvil: „Musíš… musíš to říct Borisovi, Joe.“

„Pojď se mnou, Pavle, půjdeme tam spolu.“

„Ne!“ Sandria zavrtěl hlavou. „Já nemohu. Prosím tě, teď mě nech. Chtěl bych nejdřív…“ Zavřel oči a stiskl zuby tak, až mu naběhly lícní svaly.

Kinderton vstal. Až příliš dobře chápal technikovo zoufalství. Nejraději by byl hlasitě křičel vztekem nad svou bezmocností. Byl stále ještě navigátor, ale bude ještě někdy moci řídit kosmickou loď k domovskému přístavu? Přeletí vůbec někdy hranice slunečního systému, překoná někdy nekonečnou vzdálenost jedenácti světelných roků, které dělily jejich kosmickou loď a tuto pustou planetu od Země? Nebylo to pravděpodobné.

Kinderton se ztěžka obrátil a vyšel z velitelské kabiny. Za jeho zády u křesla hořce rozjímal Sandria: „Jsme tu na lodi mrtvých, ba ne, jsme na tom ještě hůř, pořád ještě žijeme. Ale k čemu?“

Den byl chladný, chladnější, než bývají dny v této roční době. Někde tam daleko vzadu v mlze leží Moskva. Čtvrt století ji neuvidí. Ani Moskvu, ani Zemi, ani Alexandra. Až se spolu s Jacquelinou vrátí, bude už jejich syn dospělý, Alexandrovi bude právě tolik, kolik je teď jeho otci, Borisi Rodovovi. Nedovedl si to ani představit.

Přijíždí auto. Alexandr nepláče. Netuší ještě, jak dlouhá doba je pětadvacet let, pětadvacet let naprostého odloučení. Zato Boris a Jacquelina to dobře vědí a těžce se loučí s touto Zemí, se synem, mnohem tíž, než se loučívali při dřívějších odletech.

Mlha je bledá, bledé jsou i jejich tváře, když nastupují do automobilu. Pak se všechno rozplývá v mlžném oparu…

Rodov zasténal a vytrhl se ze svých vzpomínek. Chemická laboratoř! Proč musela být v té chvíli právě v chemické laboratoři?

Jacquelina, jeho žena. Včera vstoupili pomocí nově zřízené přetlakové komory do laboratoře a našli ji tam – mrtvou. Udusila se v jedovaté atmosféře této prokleté planety. Od včerejška měl Rodov pocit, že celá loď je prázdná, jen proto, že Jacquelina už nebyla naživu.

Ještě krátce po katastrofě řídil všechna potřebná nouzová opatření, ale teď seděl ve své kabině, díval se na známé zařízení a nehýbal se.

Někdo zaklepal, ale kapitán neodpověděl. Pak se tiše otevřely dveře a vstoupila Maina Lovisová. Pohlédla na Rodova a mlčky se posadila vedle něho. Po chvíli ticha promluvila: „Joe a Pavel právě zkoušejí lodní pohon. Doufám, že na tom nejsme tak zle. Ústřední počítač se nám naštěstí podařilo opravit. Lo Vang to má horší. Musí se obejít bez medimatu a pracovat tak, jak pracovali lékaři před desítkami lét. Většina posádky už trochu překonala šok a dala se do práce. Jen ta nejistota nám pořád cuchá nervy. Elma se včera ptala Lo Vanga, jestli se někdy vrátíme na Zemi, a Lo…“

„Proč mi to povídáš?“

Maina položila kapitánovi ruku na rameno. „Aby sis všiml, že život jde dál, Borisi! Všichni teď pracují na tom, aby zjistili, jaký je stav lodi, jen kapitán se zavřel ve své kabině.“

Rodov zareagoval na výčitku jen unaveným mávnutím ruky.

„Borisi,“ pokračovala Maina vemlouvavě, „všichni tě chápeme, ale sám si všechno ztěžuješ. Copak se nechceš vrátit na Zemi? Nechceš se shledat se synem a vyprávět mu o jeho matce?“

„Alexandr,“ šeptl Boris.

„Konej svou povinnost, jsi kapitán. Všichni ti důvěřují. Nesmíš je zklamat.“

„Myslíš vážně, že se můžeme vrátit na Zemi, Maino?“ Poprvé za celou dobu jejich rozhovoru pohlédl Rodov zpříma na bioložku. „Dá se Galilei opravit?“

Maina Lovisová se zvedla a přistoupila ke dveřím. „To se mě moc ptáš, Borisi. Zeptej se Joea, ten ti snad už poví něco určitého!“ Potom otevřela mladá žena dveře.

„Maino,“ volal za ní Rodov. „Co odpověděl Lo Vang na Elminu otázku, o které jsi mluvila před chvílí?“

Bioložka se obrátila. „Řekl: ‚Na to by ti Boris a Joe jistě odpověděli přesněji, než mohu já.‘ Proto jsem také hned šla za tebou. Ty a Joe – oba musíte odpovědět nejen Elmě, ale i všem ostatním! I mně,“ dodala tiše.

Rodov se s přemáháním usmál. „Děkuji, Maino.“

Kinderton vstoupil do observatoře. I teď seděli u menšího dalekohledu dva lidé – muž a žena. Velký zrcadlový teleskop se bohužel poškodil a ještě se ho nepodařilo opravit.

Oba pozorovatelé sebou trhli, když se objevil navigátor. Kinderton jen kývl hlavou a klesl do jednoho z křesel. Okulárem teleskopu se zadíval na jasnou hvězdnou oblohu.

Šero v této místnosti působilo blahodárně, a tak až teprve za chvíli postřehl, že oba jeho druhové vyšli ven. Kinderton si položil hlavu na opěradlo křesla a zamhouřil oči…

Loď se zlehka zachvívala. Trochu se vzpřímil v antigravitačním křesle, aby se mohl lépe rozhlédnout. Přistávací automatika fungovala bez závad. Do nejbližšího manévru zbývá ještě několik sekund. Pod lodí se otáčí modrá zeměkoule. Brzy se na obzoru objeví Asie a v ní i místo přistání. Pohonné trysky zahájí činnost. Všechno připraveno k přistání na Zemi. Kosmická loď se otřásá. Otřesy stále sílí…

„Joe! Joe, spíš vždycky takhle tvrdě? Musím s tebou mluvit!“

Navigátor se vylekal. Rodov ho držel za rameno a nemilosrdně jím lomcoval.

„To jsi ty, Borisi?“ bručel Joe. „Asi jsem si trochu zdříml.“

Rodov s porozuměním pokýval hlavou a posadil se do křesla vedle navigátora. Chvíli mlčel, pak spustil váhavě: „Jak to vypadá, Joe? Co je s lodí? Bude zas schopná manévrování?“

Kinderton hleděl do prázdna. „Galilei jistě zas poletí,“ odpověděl rozpačitě, „jenom…“

„Jenom?“ naléhal kapitán vzrušeně.

„Naše cesta se nepředstavitelně prodlouží. Místo za dvanáct let dorazí loď na Zemi až za – sedm set roků.“

„Sedm set…!“ Rodovovi selhal hlas. Zaklonil se v křesle a zavřel oči. Chvíli je viděl všechny před sebou; Erika, Lo Vanga, Mainu, Pavla, Elmu i ostatní. A on? Jemu uloupila tahle loď a tahle prokletá planeta nejen ženu, ale i syna.

„A já myslel, že bych se mohl setkat aspoň s Alexandrem.“ Rodov vzdychl pod tíhou poznání vlastní bezmocnosti.

Kinderton seděl se zmučeným výrazem v tváři vedle svého přítele. „Borisi,“ řekl tiše, „Alexandra už nikdy neuvidíš, ale možná že spatříš Zemi.“

„K čemu to bude?“ zvolal Rodov. „Teď – po tom všem!“

„Nechceš se vrátit na Zemi?“

„Co bych si tam počal – po sedmi stech letech?“ Kapitán se díval na svého druha naprosto cize. „Ostatně – hraješ si s nemožností. Co by si počali na Zemi s našimi mrtvolami?“

„Když jsem před chvílí vysvětlil naši situaci Lo Vangovi, řekl mi, že by bylo docela dobře možné ten spánek, v němž se nacházíme na delších kosmických letech, změnit ve zmrazení. Omezili bychom, všechny životní procesy a leželi bychom pak v anabióze tak dlouho, dokud by se loď nedostala do naší sluneční soustavy. Musíme nasměrovat loď na kurs přesně k Slunci, pak poletí sedm set let bez posádky a s největší pravděpodobností dosáhne svého cíle.“

„Sedm set let v anabióze! Po tak dlouhé době se nepodaří probudit k životu žádnou bytost,“ pochyboval Rodov.

„Možná že se to přece jen podaří. Takový pokus se ještě nikdy nepodnikl. Nemáme s tím žádné zkušenosti,“ připouštěl Kinderton, „ale je to jediná možnost, jak se vrátit domů, Borisi!“

„A co tam budeme dělat? Na Zemi budeme jen na obtíž. Vždyť nás od těch budoucích lidí oddělí celých sedm století!“

„A přesto najdeme stopy naší někdejší práce,“ prohlásil navigátor s přesvědčením. „Nechtěl bys spatřit budoucnost naší Země, kterou vytvořil tvůj Alexandr a jeho potomci? Dozvíš se, jaký to byl člověk. Jistě i on myslel na tebe.“

Rodov zvolna přikývl. Po chvíli se zvedl. „Musíme si promluvit s posádkou,“ řekl a vyšel z observatoře.

Rozhostilo se hluboké ticho, do něhož zazníval jen slabý bzukot. Navigátor se ohlédl. Menší dalekohled byl stále v provozu a pohyboval se zároveň s hvězdou, na niž byl zaměřen.

Kinderton vstal a přešel k přístroji. Už zdvihal ruku k vypínači, když pocítil touhu ještě jednou se rozhlédnout po hvězdném nebi. Usedl do křesla a pohlédl do okuláru. Jeho zkušené oko ihned poznalo, na kterou hvězdu dalekohled míří.

Na tuto hvězdu se tedy dívali jeho kamarádí. Kdesi v temnotách vesmíru tam krouží okolo ní Země, zářivě modrá planeta. Sedm set let dělí kosmickou loď od této oběžnice, od jejich domoviny.

Navigátor ještě dlouho vydržel sedět u dalekohledu.

Nejjasnější hvězdou v této nekonečné vesmírné dálce bylo Slunce – ze všech nejzářivější hvězda, a přece tak nekonečně vzdálená. Tak strašně vzdálená, že uběhne téměř dvě stě let, než kosmická loď dorazí k sluneční soustavě. Na chodbách i ve velitelské kabině vládlo hluboké ticho – už kolik století ho nikdo nenarušil.

Lidé leželi v anabióze, zchlazení a ztuhlí – několik set let. V jejich mozcích se zmrazila i naděje na možnost návratu domů.

Zdálo se, jako by se kosmická loď zastavila v čase i v prostoru, a přece se blížila k Slunci, pomalu, ale vytrvale.

Vládu na palubě převzaly automaty. Kteréhosi vzdáleného dne, až ručička na gravimetru překročí rudou značku, snad zavolají o pomoc potomky svých bývalých pánů.

Kosmická loď se jmenovala Galileo Galilei.

Sandor Listra vyskočil ze svého křesla.

„José! Pojď sem honem!“

„Co se stalo?“ Kybernetik José Pelotto vstrčil hlavu do dveří koordinační ústředny.

„A-A-40 hlásí neregistrovanou vysílačku z prostoru nedaleko oběžné dráhy Pluta. Objekt se pohybuje poměrně velmi rychle směrem k sluneční soustavě.“

Pelotto vytřeštil oči ještě víc. „Pusť mi kousek zvukového záznamu,“ řekl a vsoukal se konečně do ústředny.

Listra stiskl knoflík na ovládacím panelu a celá místnost se vzápětí naplnila cizími signály. Nic rozumného se z toho zjistit nedalo, a přece to vypadalo jako pozemská řeč. Oba muži však současně porozuměli jednomu jménu: Galileo Galilei! To jméno je naplnilo nesmírným vzrušením. Těleso, které letělo ke sluneční soustavě, muselo být ve spojení se Zemí už dřív, než zmizelo ve vesmírných dálavách. V prvních staletích kosmických letů se ve vesmíru ztratilo mnoho kosmických lodí. Že by ten letící objekt, který se nyní vracel, byl jednou z nich?

Listra stiskl další tlačítko a promluvil do mikrofonu: „Volám archív, registraci kosmických letů, oddělení pohřešovaných lodí! Heslo Galileo Galilei. Podejte hlášení!“

Uplynulo jen pár sekund, než automat odpověděl: „Galileo Galilei. Kosmická loď ze série dálkových letů v dvaadvacátém století. Start před téměř sedmi sty lety. Bez návratu. Pohřešuje se. Konec hlášení.“

„Startovala před sedmi sty lety.“ Pelotto se zamyslel.

„Zjistíme nejdřív, co nám sděluje jejich palubní vysílačka,“ řekl Listra. „Volám archív, oddělení jazykových kódů. Kosmická řeč dvaadvacátého století. Dekódovat!“

Automat zareagoval okamžitě, a tak mohli oba muži porozumět zprávě z vysílačky.

„Hovoří automatický pilot kosmické lodi Galileo Galilei. Posádka leží v anabióze. Pohonné hmoty spotřebovány. Kosmická loď neschopna manévrování. Volám Zemi! Zachraňte kosmickou loď! Anabiotický stav nelze zrušit automaticky! Zachraňte kosmickou loď! Toto hlášení opakujeme každou hodinu. Konec.“

Listra se“ díval na svého druha a nebyl schopen slova. „Nu, Sandore, co teď?“ zeptal se ho nervózně José.

„Co?“ Listra konečně našel řeč, „Zbrzdíme tu loď a navedeme ji na pozemskou přistávací stanici.“

A jediným pohybem ruky uvedl v činnost poplašná zařízení.

Joe Kinderton otvírá oči. Leží na lehátku na prosluněné terase a kolem něho stojí jeho přátelé: Pavel, Lo Vang, Maina, Erik, Elma, Boris i všichni ostatní.

Probudil jsem se poslední, myslil si Kinderton. Všichni na mě čekali. A zmocní se ho pocit obrovského štěstí. Podařilo se to. Země je přijala zpátky z kosmu.

Rychle se zvedá a jde k okraji terasy. Oběma rukama se opírá o teplé zábradlí a zrakem bloudí po krajině. Zelené lesy a mezi nimi se vine široká řeka, louky a za nimi nějaké město. Lidé. Strašně ho to táhne tam k nim.

Kinderton zavírá na okamžik oči a zhluboka vdechuje teplý svěží vzduch. Slyší cvrlikat ptáky a bzučet hmyz. Obrací se, vrací se zpátky k lehátku a usedá. Je to překrásné takhle ležet se zavřenýma očima a naslouchat zvukům milované Země. Kinderton se vrátil domů a spolu s ním i jeho druhové. Už zítra se vydají za lidmi, kteří ztělesňují budoucnost. Už zítra, zítra…

Lékař sňal z Kindertonovy hlavy hypnotický přístroj. „Poslední,“ řekl s politováním lidem, kteří tu postávali kolem, vypnul mnemoautomat a přetáhl přes tělo mrtvého navigátora prostěradlo.

Pelotto stál dlouho před stolem a hleděl na bílé plátno, pod nímž se zřetelně rýsovalo lidské tělo. Potom řekl tiše: „Zachránili jsme sice kosmickou loď, ale její posádce jsme už pomoci nedokázali.“

Lékař se obrátil k Pelottovi: „Důvěřovali nám,“ řekl. „Byli přesvědčeni, že budeme schopni probudit je i po tak strašné době, po sedmi stech letech strávených v anabióze. Ale i pro dnešní vědu existují určité hranice. Dokázali jsme zaktivizovat pomocí mnemoautomatu jen na pár minut určité části jejich mozků.“

„To tedy znamená, že všechno jejich úsilí a strádání nemělo smysl?“ zeptal se Listra drsně.

„To ne,“ odpověděl lékař pevným hlasem. „Přinesli nám své vědomosti, své poznatky. A my jsme jim za to dali v posledních minutách života jistotu, že jsou zpátky na Zemi. Splnili jsme jejich nejvroucnější přání – vrátit se domů.“

FRANK RYCHLIK

KROK ODTAMTUD

Zdálo se, že něco chybí, a přece svět nebyl nikdy dokonalejší: Všechna přání se mu splňovala a nic nepůsobilo starosti. Navzdory tomu cítil, že se mu z paměti něco vytratilo, jeho život teď plynul v naprosté harmonii, netížilo ho sebemenší tušení něčeho uplynulého, co mu uniklo. Avšak jeho spokojenost byla oslabována vzrůstajícím neklidem. Snad měl i strach, že se ho chce zmocnit něco, nač si už nedokázal vzpomenout. Nic nemělo rušit pravidelnost jeho života. Možná že by dokázal líp posoudit svou existenci, kdyby mu byla zůstala schopnost vzpomínat, avšak nebyl s to rekonstruovat postupný průběh událostí. Tolikrát se o to pokoušel, ale jediným výsledkem těchto snah byl vždy jen myšlenkový zmatek. Nevysvětlitelným způsobem se mu život nějak zamotal, takže ani nevěděl, co skutečně prožil a co jen vytrysklo z jeho fantazie. Chvíle úporného vzpomínání byly velmi trýznivé, a tak už se nadobro vzdal pokusů o nějaké uspořádání svých myšlenek. Jen jediný příběh se v něm stále znovu plynule odehrával a nevyvolával vzápětí myšlenkový chaos: Byla to jeho nehoda.

Miloval jízdu a měl radost z toho, jak ovládá své vozidlo. A tak často překračoval hranice povolené rychlosti. Bylo to jako opojení, když pod ním ubíhala asfaltová silnice a pneumatiky jen svištěly, když na pouhé sešlápnutí pedálu motor hlasitě zavyl a když mohl jako blesk proletět zatáčkou. Pak se však stalo něco, co bylo za hranicemi jeho představivosti, co proběhlo příliš rychle, než aby to stačil pochopit.

Došlo k tomu těsně před jednou zatáčkou. Znal tuhle trať, věděl, jakou rychlostí smí jet. Všechno by bývalo dopadlo dobře, jako už tolikrát předtím, ale najednou vběhla na vozovku srnka. Měl tu scénu stále ještě před očima, jako na fotografii, přestože trvala jen krátký okamžik a skončila prudkým nárazem. Mimoděk zavřel oči. Když je zas otevřel, bylo přední sklo neprůhledné, poseté drobnými bílými prasklinami. Jeho zlostné zaklení se smísilo se skřípotem pneumatik, pak přišel první tvrdý náraz na levé straně. Otřáslo jím to až do morku kostí. Chtěl jen tak poslepu zahnout doleva a snažil se opatrně přibrzdit.

Náhle však ucítil druhý náraz, téměř přímo zepředu na levém blatníku. Přední sklo se roztříštilo, několik střípků se mu zarylo do obličeje a vozidlo se na spodku roztrhlo. Vyletělo ze silnice a několikrát poskočilo. Péra skřípala, něco začalo brzdit. Teprve teď ucítil šílenou bolest, která vystřelovala směrem od nohou a téměř mu rvala dech. Přes tento druhý náraz se zdálo, že vozidlo neztrácí nic na své rychlosti. Prkenný plot se rozštípl, jako by byl ze sirek, neuvěřitelně rychlé se přibližovala stěna. Vší silou se vzepřel proti volantu a křečovitě se pokoušel vyhnout této překážce. Náhle však se všechno kolem něho s ohlušujícím hlukem, hřmotem a praskotem otřáslo, tělo mu sevřel pekelný tlak, pálilo ho jako jediná obrovská rána,, až konečně se mu zablýskalo před očima a on se řítil do propasti, černé jako noc.

Šťastně tu katastrofu přežil, ale jeho paměť nestačila zvládnout vše, co se událo potom. Jistě ho převezli do nemocnice a později ho odtamtud propustili. Na nic z toho si nedokázal vzpomenout, nikdo mu o tom nevyprávěl, a co bylo nejpodivnější, na jeho voze, který utrpěl tak strašné nárazy, nebylo vidět ani nejmenší škrábnutí. Někdy se domníval, že k té nehodě ve skutečnosti vůbec nedošlo, že to byl jenom hrůzný sen. Naproti tomu tu byla tak plastická vzpomínka, vlastně jediná živá vzpomínka, kterou si po nehodě dokázal vyvolat. Možná že ho to neštěstí tak zmátlo, že se mu zarylo tak hluboko do vědomí, že všechno ostatní bylo teď zatlačeno do pozadí.

Tohle vysvětlení ho nedokázalo nijak upokojit. Vždyť nejpodivuhodnější na jeho ztrátě paměti bylo, že ve svých myšlenkách dokázal uchovat všechno ostatní, jen tyhle zážitky ne. Vyvolávalo to v něm podezření, že vlastní příčinou tohoto podivuhodného stavu nejsou jen jeho porušené pamětní schopnosti. Někdy nevěděl ani, co dělal před pěti minutami a zdali vůbec něco dělal. Ani čas nedokázal odhadnout. Někdy mu plynul rychle, jindy zas pomalu. Jak se mu svět mohl tak náhle změnit? Nevypadal nikterak špatně, ba právě naopak, ale děsivé bylo, že byl tak úplně jiný. Muselo tu být nějaké tajemství, které nějak souviselo s jeho automobilovou nehodou. O tom byl přesvědčen. Také lidé, s nimiž se po nehodě setkával, se chovali podivně. Nemohli se přece ze dne na den v tomto jiném světě tolik změnit. Kdykoli s nimi mluvil, nikdy nenarážel na odpor. Nikdy nemusel nic prosazovat a postupně si stále více uvědomoval, jak mu uniká smysl takového života. Všude se střetával s nesrozumitelnými věcmi a nikde nenacházel cestu k úniku ze svého až děsivě harmonického a bezkonfliktního světa.

Bolela ho hlava. Znovu se probudil v takovém stavu, jako by bylo jeho vědomí právě začalo pracovat. Každá jeho myšlenka se rodila z nicoty. Všechno mu připadalo jako v nějakém snu, působilo dojmem neskutečnosti. Někde tu však muselo být něco, čeho by se mohl chopit, co by jeho životu dalo smysl. Ať se však namáhal sebevíc, pořád to nemohl najít.

V poslední době ho trápily bolesti hlavy, na to si dokázal přesně vzpomenout. Třeba je jeho stav následkem těchto bolestí, třeba to bude jen přechodná nervová krize. Bolesti sílily a náhle se ozval hlas, ženský hlas.

„Herberte Schlegele, slyšíte mě?“ Bylo to po tak dlouhé době poprvé, kdy ho někdo oslovil jménem. Rozhlédl se a uviděl ženu středních let. Hlas měla zvučný a důrazný.

„Ovšemže vás slyším,“ odpověděl stísněně a s údivem..

„To, co vám teď povím, vám bude zpočátku nesrozumitelné a…“ Hlas zmlkl.

„Co mi bude nesrozumitelné?“ zeptal se.

„Už nežijete, jste mrtev.“

Mlčení.

„Jak můžete tvrdit, že jsem mrtvý, když přece se mnou mluvíte?“ Teď spatřil tu ženu zřetelněji, měla nesympatickou tvář, kterou už kdysi dávno někde musel vidět.

„Vždyť vám říkám, že vám to bude nejdřív úplně nesrozumitelné. Přišel jste o život při automobilové nehodě a…“

Tentokrát ji sám přerušil. „Já jsem přece živ, copak nevidíte? Žiju a mluvím s vámi, vidím vás tu jasně před sebou, právě tak jako můžete vidět vy mě. Tak co je to za nesmysl?“ Nevěděl, má-li se bavit, nebo rozčilovat. Usoudil, že ta žena je šílená.

„Nechte mě přece domluvit. Ten, koho vidíte, je někdo jiný. Po pravdě řečeno vy sám nejste mrtev, ale jen vaše tělo.“

„Máte prazvláštní humor. Teď by ještě scházelo, abyste mi chtěla namlouvat, že jsem v nebi.“

„To ne. Jste na zemi. Tušila jsem, že bude obtížné sdělit vám plnou pravdu, a dlouho jsem přemýšlela, jak vás přesvědčit. Půjde to, jen když mi při tom sám budete pomáhat.“

Tohle neznělo jako slova duševně choré. Ztratil svou počáteční jistotu. Po té nehodě se všechno nějak změnilo. Ale že by měl být mrtev? To bylo absurdní.

„Vaše slova mi prostě nedávají smysl. Tvrdíte, že jsem mrtvý, ale přece musím sám nejlíp vědět, že to vaše tvrzení neodpovídá pravdě. Pak se zas opravujete a říkáte, že ne já, ale jen moje tělo že zemřelo, a pak mě ke všemu ještě vybízíte, abych vám pomáhal…“

Nové odmlčení.

„Já vím, že je to téměř nemožné, ale prosím vás, pokuste se o to, zkuste uvěřit tomu, co vám teď povídám.“

Žena byla rozrušená, prudce dýchala.

„Ano, vaše tělo zemřelo, ale váš mozek je živ, je uložen v živném roztoku.“

Co to tu povídá ta žena? A především – co to na něm žádá? Aby uvěřil tomuhle bláznovství? Ano, bláznovství! Žádné jiné slovo to přesněji nevystihovalo.

„Tak poslouchejte, já žiju,“ vzrušeně zdůraznil poslední slovo a pak pokračoval ještě naléhavěji: „Žiju, okolo mě se něco děje, vidím vás a mluvím s vámi. Kdo vlastně jste?“

„Promiňte, zapomněla jsem se představit. Jmenuju se Diana Kellerová a jsem asistentka doktora Lamperta v Ústavu pro transplantace mozků.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Ústav byl založen teprve nedávno. Máme ještě málo praxe, zatím se vytváří teorie.“

„Dobrá, předpokládejme, že bych byl…, že byste mluvila pravdu. Jak je tedy možné, že vás mohu vidět a že s vámi dokážu mluvit?“

„Pokud jde o řeč, dorozumívám se s vámi pomocí adaptoru. To znamená, že biologické proudy ve vašem řečovém centru se transformují na elektrické signály a ty potom na akustické – a opačně. Tak se s vámi dorozumívám.“

„I když tomu vůbec nerozumím, dovedu si představit, že zkonstruovat takový přístroj jistě není žádná maličkost, zvlášť v takovém ústavu, který si tyhle věci zatím ještě nevyzkoušel v praxi. Kde jste ten aparát sehnali?“ Pocítil ulehčení, když objevil v jejích slovech rozpory.

„Já sama jsem ho zkonstruovala. Byla to moje kandidátská práce.“

„Co mi to chcete namluvit? Taková kandidátská práce se přece píše i několik let. Vždyť je to nesmysl!“

„Co myslíte, kolik času uplynulo od vaší nehody?“

„To přesně nevím, snad dva, snad tři měsíce.“

„Jsou tomu čtyři roky a dva měsíce. Právě tolik času jsem potřebovala na zkonstruování adaptoru.“

„Čtyři roky? To je vyloučeno.“

„Je to pravda.“

V tomhle bodě jí nedokázal odporovat. Vždyť ztratil smysl pro čas, to však souviselo s jeho ztrátou paměti. Ta žena ho svým tvrzením zmate ještě víc. Proč se s ní vůbec dával do hovoru? Zlobil se sám na sebe. Ale mnohem horší bylo, že se kdesi hluboko v jeho nitru cosi pohnulo, co dávalo ženě za pravdu. Chtěl odtud uprchnout, ale nějak mu to nešlo. Nic už nešlo tak, jak by si přál.

„Tak dobrá. V tomhle jste tedy vyhrála. Nechci se s vámi přít o ty čtyři roky, protože jsem si při té nehodě nějak poškodil paměť. Chybí mi smysl pro čas. Ale to vůbec nic nedokazuje.“

Ať ho ta ženská nechá na pokoji, ale teprve pak, až ji usvědčí ze lži.

„Dobrá, dokážete tedy transformovat mé biologické proudy na elektrické signály. Pak by jistě bylo také možné napojit se i na biologické proudy mého zrakového centra. Tak to udělejte a ukažte mi, jak vlastně vypadám, jak můj škubající se mozek plave v nějaké kalné omáčce a jak je opředen celou sítí elektrických kontaktů. Tohle všechno mi ukažte, a já vám uvěřím. Ale nezapomeňte při tom, že vás mám před pokusem i po něm pořád vidět, a bez jakékoli televizní obrazovky.“

„Takové napojení – jak tomu říkáte – není možné! Zrakový nerv je příliš složitý. Musela bych použít tisíce spojů, a to by trvalo dalších pár let.“

„Vypadá to, že jste si dokonale promyslela všechny odpovědi. Tak už mi konečně prozraďte, jak v tomhle svém stavu mohu vnímat nejen vás, ale i celý okolní svět!“

„Můj obraz vzniká myšlenkovými asociacemi ve vašem vědomí, proto máte jistě dojem, že mě znáte už z dřívějška. A stejným způsobem si můžete vysvětlit i to, že vnímáte své okolí. Představte si, že nějakého člověka náhle odloučíte od okolního světa. Nic neslyší, nevidí, necítí, dokáže jen myslet. Řekněte mi, o čem by měl přemýšlet!“

„Jak bych to mohl vědět? Možná že mozek už vůbec nebude myslet, ale pomalu zakrní.“

„Určitě by zakrněl, ale ne hned.“

„To jistě ne.“

„Tak co by dělal?“

„Ptáte se mě snad? Asi by přemýšlel o minulosti.“

„Ano, právě to by dělal. Přemýšlel by o minulosti, docházel by k závěrům a z nich by vyvozoval představy, začal by snít, a vůbec by si to neuvědomoval.“

„Jak to myslíte?“

„Docela prostě. Už jste někdy snil?“

„Proč se ptáte?“

„Jestli se vám někdy ve snu přihodilo, že byste si uvědomil, že se vám něco jen zdá.“

Náhle mu bylo, jako by těsně před ním spadl na zem hustý závěs. Dospěl ke strašnému poznání.

„Proč neodpovídáte?“

„Ne, to jsem si nikdy neuvědomil.“ Slova mu jen s námahou vycházela z úst. Pocítil závrať.

„Pane Schlegele!“

Mlčel. Dětská hra se změnila v trpkou skutečnost. Zachvátila ho panika, kterou až dosud úspěšně přemáhal. Diana Kellerová mluvila pravdu, mluvila pravdu… Bylo mu zle.

„Chci vám ještě říct, že žijete ve fiktivním světě. Všechno kolem vás je jen výplod vaší vlastní fantazie.“

Byl bezbranný vůči slovům, která k němu doléhala. Jako by se v něm všechno zlomilo. Byla porušena harmonie jeho světa, zničena čímsi, co ztělesňovala tato Diana Kellerová. Pravda byla neúprosná.

Zdálo se, že Diana Kellerová ho chápe, když promluvila: „Jen vyčkejte, pane Schlegele, snášet pravdu nebude tak těžké, jako ji poznat.“ Pak se znovu na chvíli odmlčela.

Nebyl schopen řeči. Význam každého slova, které by Diana Kellerová vyřkla, by se rozplynul v nekonečném lhostejném oceánu pravdy.

„Bude líp, když vás teď nechám o samotě. Nesmíme vás přetěžovat s tou naší aparaturou. Zítra se zase vrátím.“

Potom zmizela. Zítra! Jaký je to pojem ve světě, který nezná čas! Cítil se náhle osamělý, kolem něho zela prázdnota, beztvarý výplod beznaděje. Bylo mu, jako kdyby mu vytrhli jazyk, vydloubali oči a uřezali uši. Vnořil se do nicoty, do nekonečné nicoty. Jeho myšlenky se vrávoravě rozbíhaly do prázdna, narážely jen jedna na druhou, byl sám sobě vším.

Teď pochopil, že svět, v němž žil po oné nehodě, nebyl skutečný. Byl to jeho svět, svět jeho představ, jeho individuální svět. Proto v něm byli lidé takoví, jaké si je přál mít. Byli jako on sám. Jejich odpovědi byly jeho odpověďmi, jejich otázky jeho otázkami, jejich jednání jeho jednáním. Rozmlouval stále jen sám se sebou, byl sám a neměl ani tušení o té obrovské, strašné nicotě…

Proč jen ho tahle Diana Kellerová vytrhla z toho zdánlivého světa? Copak jeho mozek nepracoval správně, nepokoušel se o sebezáchovu, nesnažil se vytvořit si vlastní životní sféru v té hrozné prázdnotě? Proč Diana Kellerová narušila ten soulad? Proč? Nenáviděl tu ženu, nenáviděl ji stejně silně jako nicotu kolem sebe. Tihle dva patřili nějak k sobě a oběma byl tak žalostně vydán na, milost. „Snášet pravdu nebude tak těžké, jako ji poznat,“ takhle to řekla. Copak mohla ta osoba vědět o jeho pravdě! Stal se pokusným králíkem, předmětem disertační práce. Diana se jeho prostřednictvím jistě proslaví, a on je bezmocný, jako kdyby byl mrtvý. Proč si raději při té nehodě neroztříštil lebku? Jaké je to peklo – být živou mrtvolou!

Konečně se trochu vzpamatoval. Myšlenky nabývaly na střízlivosti a jeho nenávistná bezmocnost ustoupila jasným, logickým úvahám. Vždyť co měl z té velké iluze? Koneckonců také jenom nicotu, sice s postavami a s hlasy, ale mozek by mu bez ní postupně zakrňoval, ničil by tedy sám sebe. Nová situace mu umožňovala styk se skutečným světem. Nejprve s Dianou Kellerovou, později možná i s bývalými přáteli a někdy v budoucnosti snad bude schopen i vidět. Bylo tu příliš mnoho nejistot, mnoho nových nadějí. I ty mu darovala Diana Kellerová. Postačí tyto naděje k tomu, aby dokázal žít, nebo se ukáže silnějším strhující vír nicoty? Bylo by lépe, kdyby byl navždy mrtev, nebo měl přece jen ještě nějakou naději?

„Haló, pane Schlegele!“ zazněla tak dlouho očekávaná, a přece tak nenadálá slova.

„Slyším vás.“ V jeho hlasu se chvělo očekávání.

„Jak je vám? Jistě jste prožil těžké hodiny.“

„Pro mě neexistují hodiny. Necítím, kdy něco začalo a kdy to skončí. Pokoušel jsem se sice odhadnout trvání sekundy a minuty, abych měl představu, jak dlouhá je hodina, ale nemělo to smysl. Připadalo mi, jako bych na vás čekal celý týden. Snažil jsem se zaplašit pomyšlení, že se s vaším přístrojem něco stalo.“

„Kdybyste si přál, mohla bych po dobu mé nepřítomnosti u vás zapnout impulsový generátor. Pak byste tu měl akustické hodiny s odlišnými sekundovými, minutovými a hodinovými impulsy.“

„Znervózňovalo by mě, kdybych měl pořád sledovat čas.“

„Mohli bychom nastavit tak slabý proud, že byste tikot ani nevnímal, pokud byste na něj právě nemyslel. Bylo by to podobné jako u hodin.“

Ten nápad ho fascinoval. Znamenalo by to, že by vytrhával kousek z nicoty a vyplňoval by ten prostor něčím užitečným.

„Co tomu říkáte?“

„Je to báječné…“

Diana Kellerová se usmála, těšilo ji, že to pokládá za.báječné.

„Prozraďte mi, co se mnou chcete podniknout,“ vyzvídal.

Náhle zvážněla. Poznal to na jejím mlčení.

„Chci, abyste žil.“

„Žít – jaká ironie! Co znamená žít, když chybí tělo? Jakou mám naději na návrat k opravdovému životu? Odpovězte mi!“

Znovu se odmlčela.

„Máte určitou naději. Víte, co je to kyborg?“ zeptala se po chvíli.

„Kyborg? To nevím.“

„Kyborg, kybernetický organismus, je umělé tělo, stroj s lidským mozkem jako řídícím orgánem.“

„Myslíte, že bych mohl získat nové tělo?“

Diana Kellerová neodpověděla hned.

„Ne takové tělo, jaké máte na mysli. Alespoň zpočátku ne. Rozumíte? I při dnešním stavu vědy to potrvá ještě velmi dlouho, než vám budeme moci zkonstruovat umělé tělo. Tak dlouho nesmíme nechat váš mozek zahálet. Dostanete tedy tělo robota.“

„Ale co potom?“ Stěží se ovládal.

„Podívejte se,“ Diana Kellerová se ho pokoušela uklidnit, „tělo by pro vás znamenalo třeba jen několik takových receptorů, jaký už jeden máte. K tomu ještě manipulátory. Jen si nesmíte myslet, že to budou ruce. Zkrátka řečeno, pomýšleli jsme na to, že vstoupíte do symbiózy s počítačem a že tím dosáhnete určité tvůrčí svobody jednání, samozřejmě jen do určité míry.“

Chtělo se mu protestovat. Tyhle plány vůbec neodpovídaly jeho představám. Mohl by pak vůbec nějak ovlivňovat svůj život?

„Chcete mě tedy degradovat na stroj?“ zvolal s rozhořčením.

„Co to povídáte, pane Schlegele! Nechceme vás degradovat, chceme vám pomáhat.“

„Kdo všechno jsou ti my?“

Zatoužil podívat se konečně také jednou za kulisy.

„Výzkumný kolektiv. Profesor Lampert, já a pět dalších spolupracovníků.“ Zdálo se, že se Diana Kellerová cítí uražena. „Tolik lidí si přeje, abyste žil, a vy jim nevěříte. Proč?“

Ta otázka ho zaskočila.

„Mám strach, docela obyčejný strach. Připadám si jako míč, který někam házejí. Nevím, kam to všechno povede. Existuje kolektiv vědců, kteří se mnou zabývají, a já z nich nikoho neznám. Nevím také nic o životě v symbióze s počítačem. Copak se dá žít, pokud pro mě tenhle pojem ještě platí, když člověk nemůže rozvíjet svou osobnost, když cítí, že slouží jen určité zásadě – zachovat život za každou cenu – a ničemu jinému?“

Mlčela.

Proč jí nedůvěřoval? Velmi se snažila, cítil to. Konec konců obětovala téhle aparatuře čtyři roky života.

„Jsou otázky, na které si musí odpovědět každý sám,“ řekla Diana Kellerová klidně. „Jste stále ještě mrtev, Herberte Schlegele, a na otázky o životě nemůže odpovídat mrtvý.“

Kdo vlastně byla tato žena, co o ní věděl? Nic, a ani ona nevěděla nic o něm, v podstatě nic víc, než co stálo v jeho záznamech z nemocnice. A přece ho zřejmě znala líp, než znal on sebe sám, měla nad ním převahu. Přemýšlel snad už někdy takhle intenzívně o životě? Možná že to nebyly jen následky toho neštěstí, ale celý způsob, jak dříve, před nehodou, žil, co způsobovalo, že jí tak podléhal. Dost možná, že tehdy také jen existoval v maličkém světě svého já. A teď přišel někdo a vybízel ho, aby žil. Tato žena přesně věděla, co chce.

„O čem přemýšlíte?“ zeptala se Diana Kellerová.

„O životě. A o tom, co se má se mnou stát. S čím počítá výzkumný program?“

„Program zatím vůbec nebyl vypracován. Vy sám se na něm máte podílet.“

„Já?“ Užasl. „Ale já tomu přece vůbec nerozumím.“

„Naučíte se to. Nejste žádný míč, pokud jím sám nechcete být, a záleží na vás, abyste znovu objevil svou osobnost.“

Neslibovala mu příliš mnoho? Co by mu prospěla možnost rozhodovat sám o sobě, když ho objektivní okolnosti udržovaly ve stanovených mezích?

Diana Kellerová pokračovala klidně ve svém výkladu. „Budeme postupovat krok za krokem a připravovat vás na vaši duševní činnost. Zatím můžeme pracovat jen na akustické bázi. Za měsíc, nejpozději za dva dostanete počítač, který reaguje na určitá hesla. Pak si budete moci podle libosti buď zapnout rádio, nebo mluvit do mikrofonu a na magnetofonovém pásku si zaznamenávat své myšlenky. Potom už nebudete potřebovat žádné impulsové hodiny. Měl byste celou řadu možností. Například byste mohl telefonovat. Později byste pracoval současně s počítačem, řešil byste úlohy a plnil příkazy…“

„Kde vezmete takový počítač?“ Výška potřebných finančních nákladů ho vyděsila, začal se obávat, dá-li se takový projekt vůbec realizovat.

„V Moskvě už takový počítač mají. Teď se vyrábí jeho dvojník.“

Teprve nyní si náhle uvědomil, jaké nadlidské úsilí bylo vynaloženo na jeho znovuzrození. S ohromující zřetelností poznal míru své odpovědnosti. Za ním nestálo jen několik vědců, ale svorně celá společnost. Ne, teď už nešlo jen o něho. Šlo o mnoho lidí, kteří se kvůli němu namáhali, šlo o to, bude-li mít jejich práce nějaký smysl.

„A kdyby to všechno bylo nadarmo? Ani nejmodernější technika přece nedokáže nahradit lidský život,“ namítl chvatně.

„Ovšemže ne. Rozhodující podíl na tom musíte mít vy sám.“

„K životu nepatří přece jen plnění nějakého úkolu, jen uspokojení z práce. Ke štěstí je toho třeba mnohem víc.“ Pronášel ta slova křečovitě, téměř až sténal.

„Štěstí vyvěrá z toho, pro co jsme se rozhodli žít,“ odpověděla Diana Kellerová.

„Právě že nejen z toho. Ke štěstí patří i žena, úsměv, radost z maličkostí, překvapení, požitek z dobrého jídla a celá spousta dalších věcí, věcí, které jsou pro mě nedosažitelné. Vyschly prameny napájející mohutnou řeku života. Odkud mám čerpat sílu, kterou bych potřeboval pro splnění všech těch úkolů? Jsem přece pořád nějak sám a všechno, co bude mimo mou aparaturu, bude vždycky jako z jiného světa.“

„Co byste si přál? Ráj?“ Diana Kellerová si byla vědoma, že tuto rozhodující bitvu nesmí prohrát. „Ráj nenajdete nikde. Samozřejmě bude váš příští život jiný než ten dřívější. Copak jste čekal? Ale objevíte nové prameny, právě tak jako jste je objevoval kdysi.“ Mluvila velmi chvatně.

„Jakou mi můžete dát záruku?“

„Žádnou!“ vykřikla Diana Kellerová.

Mlčení.

Zalitoval, že ji už zas urazil. Nezasloužila si to. Jaká je to zvláštní žena, pomyslel si. Ani jednou se mu nepodařilo nad ní zvítězit. Vždycky vyhrála svou partii. Možná že opravdu všechno záleží jen na něm. Dokazovaly snad ty jeho stálé porážky, že jeho postoj není správný? Toužil přece po příležitosti, a teď se jí zdráhal chopit. Jakou měl jinou alternativu? Zpátky do nicoty, kterou za rozhovoru s Dianou Kellerovou už zapudil? Ne, musel přijmout tento život, užitečný život, který mu dával novou naději. Po čtyřletém transu se poprvé znovu přel s jiným člověkem, rozhodl se k něčemu a věděl, že je to jen začátek. Nechtěl být už mrtvým, nechtěl být vydán napospas té strašné nicotě. Byl člověkem a nechtěl být ničím jiným, cítil odpovědnost za svěřený úkol a kolem něho byli lidé, jiní lidé.

„Velmi toho lituji. Měla jsem se ovládnout,“ omlouvala se Diana Kellerová. „Ale každá cesta, která leží za hranicemi našeho poznání, je obtížná. Mnoho lidí by zůstalo naživu, kdybychom zachránili jejich mozek. Nic nemůžeme vyrvat smrti a vrátit životu, jestliže tu a tam tyto hranice nepřekročíme.“

„Proč se mi omlouváte? Pomohla jste mi. Bude to těžké, ale chci žít. Dodala jste mi k tomu sílu. Za to jsem vám vděčný.“

„Ne, v první řadě vděčíte sám sobě. Našel jste odvahu započít nový život po své smrti,“ odpověděla. „Zítra vám přinesu koncepci a pak připojím k adaptoru impulsové hodiny.“

„Nezapomeňte naplánovat televizní zařízení. Mám-li se učit, musím vidět – a chtěl bych vidět vás.“ Jistě je mladá a jistě nemá tak nesympatický obličej, jaký viděl ve svém snu.

„Tak na shledanou zítra.“

Potom zmizela, právě tak jako předešlého dne. Tentokrát nebyl však zítřek žádný nezřetelný pojem, protože tato bezbřehá noc bude poslední. Už brzy ji rovnoměrný rytmus impulsových hodin rozloží na spoustu přehledných dílků a strašná nicota dostane hranice, bude ji možno změřit. Zvítězil nad svými nejzavilejšími nepřáteli – nad neomezeným časem a nad prázdnotou bez hranic. Zvítězil spolu s Dianou Kellerovou. Síla, která z ní vyzařovala a která pro něhu zůstávala stále tajemstvím, její odvaha, kterou projevila, když se rozhodla věnovat se mu, její moudrost, kterou ho dokázala přesvědčit, to všechno v něm probouzelo obdiv. Lidé nemají být takoví, jaké vídal ve svém snovém světě, ale takoví jako Diana Kellerová. S bezednou hloubkou srdcí a s nevyčerpatelnou láskou k životu.

HANS-JÜRGEN DITTFELD

C 17

Od chvíle, kdy se Fordberg vrátil, uplynulo čtyřiadvacet hodin. Měl aspoň na den vysadit, trochu si odpočinout, aklimatizovat se. VI. mezinárodní sympozium experimentální neuroniky přece nebyla žádná procházka. Po týdnu stráveném v Ulánbátaru znamenalo i těch šest hodin časového rozdílu určitou zátěž jeho organismu. Fordberg však nechtěl odpočívat, spěchal do ústavu pěšky.

Ve srovnání s jitřní svěžestí venku bylo ve vytopených místnostech vedro. Pot se mu perlil na čele, košile se mu začala lepit na tělo. Dobrá nálada jeho kolegů, kteří pobíhali po chodbách, ho ani v nejmenším nenakazila. Fordberg byl rozmrzelý.

„Tak už jsi zpátky?“

„Ovšem.“ (Hloupá otázka, to přece vidí!)

„Jak se daří?“

„Děkuji, dobře.“

„Měli jste hezké počasí?“

„Ano, jen bylo trochu horko.“ (Že ho nezajímá nic jiného!)

„Jak se daří?“

„Děkuji – a vám?“

„Jak se daří?“

„Koro, prosím vás, pojďte sem!“

Kora se vydala za vedoucím svého oddělení do jeho pracovny, kde bylo všechno pěkně uklizeno.

„Prosím.“

Posadila se. Fordberg usedl za psací stůl a zahleděl se skly svých velkých brýlí na hezkou programátorku, která se v rozložitém křesle pro návštěvníky jen s námahou udržovala zpříma.

„Abychom se vrátili k vaší otázce – kde mám začít? Myslela jste na mou rodinu, na pracovní problémy, nebo na úspěchy v lásce?“ Teď, v pohodlném pracovním plášti, se cítil docela příjemně. Nálada se mu zlepšila a díval se trochu posměšně a trochu spatra na černovlasou Koru, která tu seděla s široce otevřenýma očima a vůbec nic nechápala.

„Ptala jste se mě přece, jak se mi daří. Deset minut jsem v ústavu, a přinejmenším dvacet lidí mi položilo stejnou otázku. Někteří z nich. ani nečekali na odpověď. Tak chci dát pořádnou odpověď aspoň vám, a vy na mě valíte oči!“

„Ale… to se přece říká… to se nemyslí tak doslova.“

„A očekává se odpověď ‚Děkuju, dobře‘ nebo ‚Ujde to‘ nebo něco podobného. Je to tak?“

„Ano,“ špitla přitlumeně.

„Tak tedy připouštíte, milá kolegyně, že je nedůstojné klást mi už před začátkem zaměstnání otázky, na které tazatelé odpověď ani nečekají nebo je nezajímá.“

„Ano, ale…“

„Žádné ale! Z miliónu pohybů, které člověk za den dělá, je jich víc než polovina více či méně nesmyslných nebo zbytečných. A my chceme programovat na počítačích myšlenkové pochody takových lidí. Tím bychom jen marnili svůj život. Děkuji vám za experiment!“

Kora se tiše obrátila ke dveřím. Byla přesvědčena, že by jimi měla prásknout, a jistě by to byla také udělala. Ale Fordberg ji oslovil ještě jednou: „Koro, počkejte ještě chvilku! Nezlobte se, prosím vás. Jste jako všichni ostatní, včetně mě. Ale na sympoziu byla jedna přednáška, která nám přesvědčivě vylíčila, jak promarňujeme svou inteligenci, jak jednáme neúčelně. Například u delfínů je tomu docela jinak. Tu přednášku profesora Szillarda byste si měla přečíst. Víte, já bych chtěl, abychom jednali nějak jinak, logičtěji. A tak jsem najednou ztratil trpělivost. Promiňte.“

„Ale pane doktore, jsme přece jenom lidé…“

Vtom se rozezněl bzučák domácího telefonu, zablikala červená žárovečka a doktora Fordberga volali k řediteli.

Co nejstručněji a nejvěcněji referoval Fordberg o zasedání a po deseti minutách usoudil, že všechno podstatné z přednášek vystihl.

„No dobrá,“ přerušil ho Sig Reindl. „Pošlete mi materiál sem nahoru.“

„Ale pane profesore, to vám bude trvat hezkých pár dní!“

„Však si na to najdu čas. A jaké to tam bylo jinak?“

Fordberg odpověděl jedním slovem.

„Mluvil jste s profesorem Szillardem?“

Fordberg přisvědčil. „Samozřejmě. Jeho referáty měly největší ohlas. Prý nás v příštích týdnech navštíví.“

„Však už je načase, zdá se mi. Ale ještě něco jsem vám chtěl říct. Jistě jste si všiml, že jsme dokončili budovu 42. Myslím, že ta dvouletá stavební lhůta je docela přijatelná. Všechny neuronové modely, které vyvinula vaše skupina, už byly přezkoušeny. Rain vám odevzdá klíče a sdělí vám podrobnosti. Přeju vám hodně úspěchů!“

Poprvé toho dne pocítil Fordberg něco jako uspokojení. Teď, když už byli takhle daleko, začal si silněji uvědomovat závažnost svého úkolu. Ujistil ředitele, že udělá všechno, co bude v jeho silách, a poděkoval za podporu.

„Dobrá, pane kolego, můžete začít.“

„Obrátím se hned na zdravotníky a požádám je o materiál.“

„Materiál? Takhle tomu tedy říkáte… Havarijní pohotovost už byla informována. Zavolejte je. Myslím, že šéf-lékařem je tam doktor Simmel.“

Fordberg spěšně opustil profesora, odebral se k svému příteli a asistentovi Rainovi, ten ho doprovodil až k budově 42 a pak ho nechal o samotě. Fordberg procházel jednotlivá poschodí a obdivoval se technické dokonalosti stavby, rukama zkoušel chladný lesk neuronických skříní a seznamoval se s funkcí jednotlivých tlačítek, nakonec si odpočal v centrále na lůžku přizpůsobeném tvarům lidského těla, zahleděl se na uklidňující zeleň dekoračních exotických rostlin a při tom se zamyslel nad uplynulým obdobím svého života. Právě před pěti lety seděl tváří v tvář profesoru Reindlovi.

„Mladý příteli,“ řekl tenkrát Reindl, „mám tu něco pro vás. Naši kolegové z oddělení psychických poruch se už několik let nemohou hnout z místa.“

Rozvedl podrobněji, že ani léčba mozkových poruch, ani odstraňování poruch citových funkcí nepokročily za stav z uplynulého století, a začal rozvíjet své představy:

„Víte přece, že můžeme kdykoli v každém mozku vyvolat stav označovaný jako tabula rasa. Pokuste se však o to, aby se takto vyčištěný mozek znovu naplnil!“

Profesor si od něho vyžádal tři měsíce na rozmyšlenou. Pak byla vydána řada tajných předpisů, skříně dostaly nové, bezpečnostní zámky a několik senzacechtivých a užvaněných kolegů bylo přeloženo do jiných oddělení ústavu. Fordbergova skupina zahájila práci. Jeho neuro-stimulační metody znamenaly proti psychoterapeutickým prostředkům osmdesátých let obrovský pokrok. Stále ještě se dařilo vzbuzovat pouze nálady nebo určité latentní schopnosti a jen pravidelným působením bylo možno ovlivňovat celou osobnost. Zdálo se, že i hypnopedie je v koncích. Teď měl se svou metodou v ruce klíč k tomu, co se dosud označuje trochu zvetšelým pojmem „duše“. Fordberg se to aspoň domníval. Molekulární základ vštěpování informací byl vysvětlen, dalo se to stimulovat zvnějšku pomocí elektrických impulsů. Neuronika začala opouštět experimentální stadium.

Objevily se různé skrupule. Pochybnosti o smyslu tohoto experimentu, které vždycky odrazil poukazem na přeplněné léčebné ústavy. Když se před stoletím podařilo odstranit válečné nebezpečí a před několika desetiletími i nebezpečí zničení životního prostředí, šlo teď o to, aby se stabilizovala psychická rovnováha lidí, ohrožená přemírou informací. Musely se podniknout kroky proti něčemu, čemu lidé sami podléhali. Fordberg byl ochoten pomáhat. Zahrabal se do tohoto úkolu. Vždycky se snažil redukovat lidský charakter na něco naprosto průhledného. U přátelství ho rušilo všechno, co se vymykalo z rámce rozumově zvládnutelných skutečností. Láska a náklonnost se pokaždé rozplynuly, jakmile se vynořily rozpory, jakmile nemohl logicky odůvodnit city a klasifikovat je.

Teď měl potřebné prostředky, teď dokáže, že pocity vznikají logicky a že mohou být řízeny. Paměťové skříně v těchto poschodích byly plny elektronických modelů jednotlivých oblastí lidského mozku. Byly vyzkoušeny ve stovkách pokusů a připraveny k použití. Teď se měla ta mozaika sestavit, měla se podobat lidskému mozku, měla vytvořit nového člověka.

Jako vedoucího oddělení ho znepokojovala myšlenka, že by bylo zapotřebí s někým se poradit. Tohle pociťoval sám RNDr. Even Fordberg, za nímž stála soustředěná síla Spojeného ústavu pro experimentální elektroniku. Na koho se měl obrátit se svým problémem? Na svého šéfa Siga Reindla, který si byl vždycky tak naprosto jistý?

„Mladý příteli,“ řekl by. „Vybral jste si ten úkol sám. Buď ho vyřešte, nebo to vzdejte. Právo na to má každý.“ Prohlásil by to tím svým laskavým a klidným hlasem.

Měl by zajít za svým asistentem Rainem a asistentkou Külli? Byli v ústavu už dlouho a vyznali se ve všech domácích problémech. Byli s ním téměř stejně staří a byli to jeho přátelé, ale jeho počínání sledovali s jistou obavou. Ne! Právě vůči nim nesměl projevit ani nejmenší pochybnosti. Musel si udržet důvěru ve své schopnosti.

Nebo snad měl vyhledat své kolegy ze skupiny B, kteří zkonstruovali neurostimulátor? Oni jim přece naplnil; budovu 42 součástkami a pak jim ji odevzdali. Teď tahle budova patřila jemu a kybernomechanici jistě už dávno zapomněli na jeho modely neuronů. Stavěli teď stimulátor havárií pro program Pluto.

Pak už neměl nikoho. Vyhrabali dokonce i všechna nařízení o tajných spisech, kterých se užívalo ve dvacátém století, jen aby se tenhle jejich projekt nevyzradil. Projekt. Jeho projekt. Nechtěli veřejnost znepokojovat představou, že se teď dají vyrábět lidé. Lidé ne s tělesnou po dobou, ne ze zkumavky. Fordberg usiloval o to, aby v těch produktech bylo všechno, co dělá člověka člověkem, co ho liší od zvířete.

Fordberg rázně vyskočil a pozoroval svůj obraz na matnici řešícího projektoru. Napřímil se. Musel přece dosáhnout úspěchu. Pak pohlédl na řídicí panely. Zvládnu to. Ať se o tom dovědí všichni. Jemu mají být za co vděční. Ředitel, vědecká rada v Salugurdu, pokud možno i celé lidstvo. Jako první vyrobí dokonalého člověka, dokonalého podle Fordbergových představ. A právě k takové dokonalosti bude později možno přivést i nemocné nebo zraněné lidi. Úloha se zdála najednou řešitelná. Obraz v zrcadle se spokojeně usmál.

Fordberg stiskl téměř automaticky tlačítka na dorozumívacím zařízení.

„Příjem.“

„Nevíte, jestli už něco došlo pro projekt C 17?“

„Ano, hledáme vás už deset minut. Z havarijní pohotovosti nám hlásili exitus. Kam ho máme dát převézt?“

„Postarám se o něj sám, děkuji.“

Přes všechen chvat v budově havarijní pohotovosti ní druhém konci města rychle našli odpovědného pracovníka.

„S dovolením, jsem doktor Simmel!“ představoval se lékař.

„Fordberg. Přicházím kvůli C 17.“

„Ach tak, z oddělení expneu. Rozumím. Paní…“

„Prosím, jen žádná jména,“ přerušil ho Fordberg okamžitě.

„Tedy – exitus nastal po úrazu elektrickým proudem, přívod krve do mozku byl přerušen asi dvacet minut, oživení tedy není možné. Z naší strany nejsou žádné námitky, můžeme vám ji poskytnout k pokusům.“

„Pane kolego,“ Fordberg úmyslně protahoval slabiky a dával tak najevo svou převahu, které se vzdal při představování, když vynechal své tituly, „víte přece, že po dvaceti minutách všechny bílkovinové řetězce v paměti které jsou nositeli informací, se rozpadají. Osoba, jejíž tělo nám přenecháváte, už neexistuje. To platí bez ohledu na to, co máme s mrtvým tělem v plánu. Doufám, že si rozumíme?“

Simmel zaváhal: „Rozumím. Samozřejmě. Mluvme už jen o C 17,“ dodal chvatně.

„Dobrá. Co všechno tedy o C 17 víte?“

„Tedy: Stáří 22 let, vdaná…“

„Tak? Kde a s kým?“

„Myslel jsem, že jména tu nemají význam?“ poznamenal lékař. „Její muž je vedoucím směny v jedné elektrárně. Takových padesát kilometrů odtud.“

„Aha, tedy poměrně usedlá rodina. Děti?“

„Žádné.“

„Sdělte tedy manželovi zesnulé, že z její mrtvoly nic nezůstalo.“

Dr. Simmel vyskočil. „Poslouchejte, nezacházíte příliš daleko? Jen si to představte! Má přece nárok na informace. Museli bychom žádat o svolení. Vy v tom vašem expneu máte někdy divné představy!“

Fordberg zachoval klid, vytáhl z kapsy listinu a položil ji na stůl před lékaře. „Prosím!“

„… přísně tajné… mimořádný případ… na vlastní odpovědnost dr. Evena Fordberga…,“ četl dr. Simmel potichu. Dlouho váhal, kroutil hlavou. „Tak dobrá, sdělíme mu, že jeho žena při tom neštěstí uhořela. Ale teď mi promiňte, prosím.“ Mluvil chladně, odmítavě, neosobně

Fordberg opustil havarijní pohotovost. Doufal jen, že se s doktorem Simmelem už nikdy nesetká. Dobrá, ten člověk nemohl usuzovat jinak. A on? Fordberg? Kdyby se jeho pokus nezdařil, kdyby z toho nevzešla plnohodnotná osobnost, kdyby tomu zabránily nějaké okolnosti, s nimiž nepočítal? Nebo kdyby si pokusný objekt zachoval nějaké zbytky své původní osobnosti a kdyby tím došlo ke komplikacím? To musel samozřejmě vyloučit. Fordberg si umiňoval, že bude klást důraz zejména na signifikační testy. Pro neurostimulaci se dal použít jen naprosto vyčištěný mozek

Ale co manžel, inženýr z elektrárny? Měli se na něho informovat? To neštěstí přervalo všechny svazky mezi ním a C 17. Úřední sdělení – a konec. Opravdu definitivní, absolutní konec? Šlo tu přece o experiment, první svého druhu. V náhodně se vyskytnuvším těle svěřeném k pokusu se mělo vytvořit nové vědomí. Pro toto tělo neexistovala možnost návratu do minulosti – žádná taková cesta zpátky se nesměla připustit. Ve Fordbergově vědecké činnosti už často hrála důležitou úlohu náhoda, a to ho nutilo k opatrnosti. Aby se vyhnul vlivu náhod, k tomu potřeboval vědomosti, informace. Měl by se tedy ještě jednou obrátit na dr. Simmela? Ne – to by nešlo. Fordberg se rozhodl požádat o tajné rešerše. Pro jistotu – a jen do kartotéky.

V operačním sále se Fordberg držel v pozadí a snažil se ignorovat nevraživé pohledy lékařů. Prováděli tu něco, co vlastně bylo zakázané, co se příčilo etice jejich povolání. Oživení klinicky mrtvého člověka bylo velmi dlouho předmětem sporů mezi lékaři, sociology a filozofy. Ale to bylo už před padesáti lety. Lidé, kteří dnes stáli u operačního stolu, byli mladí a schopní. Otázku života a smrti jim vyřešila Tripolská konvence, výjimky musel povolit Světový úřad. Padesát let je dlouhá doba. Každého lékaře jistě velmi vzrušuje přímý boj se smrtí, ale proti světové konvenci se zpravidla neprohřešujeme. Dělali tu něco nemorálního, svůj odmítavý postoj dávali jasně najevo.

Fordberg zjišťoval s uspokojením, že mrtvá žena byla mladá, pěkně urostlá a pohledná. Sledoval, jak lékaři připojují k jejímu tělu hadice, sondy a elektrody, jak kardiografy ukazují rytmus umělého krevního oběhu, a s uspokojením zjišťoval, že krev probíhá umělými plícemi a umělým srdcem v pravidelných impulsech.

Když se ručičky četných měřicích přístrojů postupně přiblížily až k červeně označeným normálním hodnotám, opustil místnost.

Večer zaharašil videofon. Na obrazovce se objevila tvář profesora Szillarda.

„Buď zdráv, Evene!“

„Nazdar, Keně!“

Szillard byl už zas na Krétě. „Teď se odtud nemohu hnout!“ řekl. „Omluv mě, prosím tě, u Reindla. Moje Sammy je nějak nemocná, asi něco nervového. Tebe přece také zajímá, jak se projevuje stress u delfínů. Nechceš k nám zajet? Třeba bys dovedl poradit!“

„Šlo by to, jenže zahajujeme zrovna nějaký pokus. Nesmírně důležitý pokus.“

„Dobrá, ale snad si dokážeš vyšetřit aspoň den. Vždycky tě rádi uvítáme. Pozdravuj Siga Reindla!“

„Vyřídím. Ostatní ústně.“

Druhý den ráno spěchal Fordberg do laboratoře neobvykle brzy. Rain a Külli se skláněli už nad resuscitačním stolem. C 17 ležela pod bílým prostěradlem. Hadice umělého krevního oběhu a četné jiné přívody až na dva páry elektrod na hlavě a v zápěstích zůstaly na operačním stole.

„Dobré jitro! Všechno jasné?“

Ani jediné zbytečné slovo, ani jediný úsměv, pouze otázka. Pouze tato jediná otázka.

„Tep a dýchání normální.“

„Tak začneme. První program.“

Fordberg dovedl pracovat. Oba asistenti sotva stačili podávat mu potřebné nástroje. K polednímu bylo celé tělo C 17 poseto množstvím senzorů a kontaktů. Jen na hlavě jich bylo téměř tisíc.

„Tak, to bychom měli.“

Všichni tři byli zcela vyčerpaní. Svlékli si pracovní pláště a odebrali se do menzy.

Külli neměla na jídlo ani pomyšlení, pořád jen míchala lžící polévku.

„Co je s tebou, děvče? Hezky jez, abys byla velká a silná. Příští týdny nám dají pořádně zabrat.“ Fordberg se tvářil lidumilně.

„Ty její oči! Musím na ně pořád myslet. Jsou jako oči mrtvé ryby.“

„Však na ní toho o moc víc není.“

„Přeju vám dobré chutnání, pane doktore.“

Külli odhodila lžíci a vyběhla ven.

Rain hleděl za svou ženou ustaraně.

„Ona takové věci nesnáší.“

„Co se jí stalo? Oslovovala mě přece vždycky jen křestním Jménem. Raine, musíš ji nějak uklidnit.“ Fordberga se to opravdu dotklo. „Potřebuji vás oba. Nějaké nimrání s city si teď nemůžeme dovolovat. A ještě něco: Zítra musím na den nebo dva odcestovat. Další přípravy tu obstaráte sami. Především provedete signifikační testy. Musíme mít absolutní jistotu, že se tu neprojevují žádné vzpomínky, žádná vyšší nervová činnost ani žádné reflexy. Absolutní odstínění všech vnějších vlivů. Však to dobře znáš. Kdyby se přece jen něco nepovedlo, objednej, prosím tě, hned nějaký nový exitus.“

„V pořádku, my to zvládnem. Kde bychom tě mohli zastihnout?“

„Na Krétě, v delfináriu. Možná že tam pochytím pro ten náš zdejší problém pár šikovných nápadů.“

„Aha – u starého Szillarda. Od toho filozofa přivezeš vždycky nějaké nové moudrosti. Doufám jen, že pak nebudeme muset přepracovávat tenhle program. Tak šťastnou cestu!“

Fordberg se usmíval a rozloučil se. Až příliš dobře chápal ten Rainův strach před všemi změnami programů, které vždycky znamenaly hromadu práce navíc, ale na druhé straně byl svému asistentovi vděčný za to, že všechny takové kotrmelce ve výzkumu snášel odevzdaně a že se s nimi vypořádával nanejvýš jen ironickými poznámkami.

Vlastní důvod k tomuhle výletu na Krétu však Fordberg svým spolupracovníkům neprozradil. Potřeboval Kena Szillarda jako partnera k rozmluvě, chtěl se před ním vypovídat právě teď, před rozhodující etapou tohoto experimentu.

„Nu, Sammy, tak pojď sem, buď hodná, pusinko! Tu máš, vezmi si sardinku, hezky poslouchej, musíš přece papat.“ Ken Szillard seděl bos na kraji bazénu, hladil tri metry dlouhou delfíní samičku Sammy a bez ustání s ní hovořil.

Fordberg se na něj podíval nechápavě. „Tohle taky patří k tvým povinnostem?“

„Ano,“ odpověděl Szillard krátce.

„Copak na to nemáte automaty?“

„To se ví, že máme. Ale ty nikdy nenahradí živý kontakt. To už bys měl vědět.“

Zavalil ho zkušenostmi z řady pokusů s myšmi, křečky, opicemi. „Jen si to hezky prohlédni. Exempláře krmené pouze automaty vyvíjejí téměř desetkrát menší činnost než ty, které vyrůstaly v přirozené péči rodičů. Jiná zvířata přijímala od dalších automatů několik minut denně projevy jakési něžnosti. A ta se vyvíjejí podstatně líp. Zvířata, kterým se neustále věnují školení ošetřovatelé, dosahují téměř stejného stavu, jako by byla odkojena. Věř mi, něžnost, trochu lásky – to je půl života, ba snad i víc! Nemůžeme tu určit žádné parametry, ale musíme to brát v úvahu, ty také.“

„Promiň, Kene, mohl bys být můj otec, ale není tohle tak trochu staromódní?“

„Je mi docela jedno, jak tomu říkáš ty. Nemůžeme to prostě zanedbat. To, co těm zvířatům dodáme neuroelektricky nebo nějak jinak, by bylo všechno k ničemu, kdyby nás ti tvorové přímo nezbožňovali. Tak je to, chlapče. I u delfínů.“

Szillard vstal. Pokračoval v diskusi a zamířil do své pracovny. Tam vytáhl ze servoautomatu dvě láhve studeného nápoje a pokynul Fordbergovi.

„Tak povídej, Evene. Copak to vyvádíš? Je to všechno supertajné, však já vím. Ale neboj se, nebudu žvanit. Starý Ken přece umí mlčet jako hrob.“

„Máme za sebou už pořádný kus přípravné práce. Rozložení mozku, funkční analýzu. Převedli jsme funkci mozku na základní prvky a z nich jsme sestavili modely. Všechny naše zkušenosti jsou teď uloženy v obrovském počítači. Jde teď jen o jejich využití. Stručně řečeno – oživili jsme mrtvou. Pokus číslo C 17. Teď ji chceme znovu naprogramovat.“

Fordberg si uvědomoval závažnost svých slov.

„A co mezinárodní konvence?“

„Pokus nám povolili. Jestli se podaří, konvenci neporušíme. Pochop mě, náš cíl není oživování, ale léčba. Však víš, jde hlavně o hyperneurózy a psychózy z přepracování. Také o ztráty paměti po úrazech, po různých chorobách a o podobné případy. Na jedné straně dokážeme zcela vyprázdnit nemocné mozky pomocí rušících polí, na druhé straně umíme také uchovávat obsahy vědomí. Přímo se nabízí možnost naplnit mozek po vyléčení podstatnými částmi starého obsahu, ale nepřeplnit jej. A pak budeme moci propustit pacienta jako dokonale uzdraveného.“ Fordbergovi se to zdálo poměrně jednoduché.

„Počkej, nespěchej tolik. Vyprávěj mi o tom pokusu. Kdo ho připravoval?“

„Celá řada odborníků z různých ústavů. Pedagogové, mnemotechnici, dokonce si myslím, že se na přípravě podílely i učitelky z mateřských škol a ošetřovatelky z nemocnic.“

„A jaký je váš postup při neurostimulaci?“

„Jako při vývoji každého člověka, jako při růstu dítěte. Nejdřív obecné tělesné funkce, potom řeč, písmo, metodika myšlení, matematika a pak fakta a další fakta.“ Fordberg vysvětloval svou metodu.

„Znají programátoři váš cíl? Nejsou snad, podobně jako lékaři, trochu zaujati proti tomu expneu? Pořád ještě takhle říkají té experimentální neuronice?“

„Zaujati nezaujati, jejich úkol zněl: Uchovat v paměti počítače všechny individuální zkušenosti. A tak ho tedy zpracovávali.“

Profesorovi se trochu třásla ruka, když sáhl po sklenici, zatímco Fordberg horlivě pokračoval ve výkladu o podrobnostech pokusu C 17.

„Chlapče, nepřeháníš to?“

„Proč? Až se C 17 podaří, bude všechno jasné. Zatím ještě nic neprorokuju.“

„A jestli někdy zapomenete vrátit pacientovi city nebo snad vzpomínky na ženu a děti, bude z něj něco jako – robot.“

„Tak zlé to nebude, o to se už postaráme, to jsou jen technické detaily. Mikrominiaturizace nám poskytuje obrovské možnosti. Budeme mít kartotéky obsahů vědomí, pro každou osobu jen jediný krychlový centimetr velké. Zaznamená se tam všechno, nebo aspoň maximum. Výběr záznamů, které se vloží do mozku, to je zvláštní výzkumný, program, tím se mají zabývat badatelé, kteří studují lidskou osobnost.“

„Ty se k nim nepočítáš?“

„V případě C 17 by to bylo nevýhodné. Já se zabývám do jisté míry technologickými postupy neurostimulace. Jiní pracují na technickém zdokonalení aparatur, především paměťové elektroniky. Samozřejmě nesmíme připustit žádné zneužití pokusů, žádnou neplánovanou manipulaci. Později, až to bude všechno fungovat, bude snad zapotřebí dohodnout novou konvenci. Ale to už nebude můj úkol. Já musím nejprve dokázat, že se to vůbec dá uskutečnit, a k tomu jsem získal důvěru vědecké rady.“

„Milý Evene, takhle bych já se svými delfíny zacházet nemohl. Budu si svou Sammy asi muset vyléčit sám.“

„Copak se té dámě stalo?“

„Ví toho až příliš. Dali jsme jí vzdělání. Pomocí neuroelektroniky, právě tak, jak to máš teď v plánu ty. A teď je z toho smutná.“

„A to má být nějaký problém?“

„Já nevím… Pro mě to problém je. Já už nejsem tak zapálený pro vědu jako ty. Možná že to souvisí s mým stářím. Doufám jen, že ti ta tvá C 17 nepřeroste přes hlavu.“

Hodiny míjely v argumentech a protiargumentech. Až druhého dne se Szillard omluvil, ujistil Fordberga svým zájmem o jeho pokus a rozloučil se s ním s přáním úspěchu, ale se starostlivým vrtěním hlavou.

I Fordberg kroutil hlavou, když při zpátečním letu přemýšlel o hodinách strávených se Szillardem. Nedovedl si představit, že by měl nějaký pokusný objekt takovou dobu hladit, aby něčeho dosáhl. Nedovedl Szillardovi pomoci, protože jeho problém prostě nepokládal za důležitý. Zdálo se mu, že to vlastně žádný problém není. Szillard zase neprojevil žádný zájem o tak dokonale naplánované podrobnosti projektu C 17, mluvil pořád jen o tom nejširším rámci, o takovém lidském aspektu.

Fordbergovy myšlenky už napřed zalétaly do resuscitačního sálu.

Ve dne v noci se řítí elektrony, probíhají impulsy po drátech k anténám, vytvářejí kmity. Ve dne v noci pronikají vlny atmosférou a spěchají do kosmu. V rytmu, který jim dodal člověk, odnášejí s sebou něco, co je jejich chladné fyzikální podstatě zcela cizí: informaci. Někde v blízké vesnici, na vzdáleném ostrově, na jižním pólu, na umělé oběžnici, na Měsíci nebo na Marsu najdou elektromagnetické vlny svůj cíl, ztratí svou opačnou polaritu při průchodu přijímačem, a než přestanou existovat, udělená informace se jim odejme. Údaje, řeč, hudba – hrůza, tesknota, radost – to všechno vzniká v mozku, který přijímá signály.

Čtyřiadvacet hodin denně zasahují takové impulsy mrtvé buňky mrtvého mozku v resuscitačním sále. První program projektu C 17 probíhá zcela automaticky. Fordberg sedí v pracovně nad tabulkami, schématy a rukopisy, zdokonaluje metodu neurostimulace, zaměstnává kybernetiky, programátory, techniky, matematiky. A čeká. Čeká na první známku života, na chvíli, kdy se mrtvý mozek probudí, kdy začne spojovat skupiny sdělovaných příkazů, kdy je začne přivádět ke svalům mrtvého těla, kdy se pouhé škubání jednotlivých svalových vláken změní na účelné pohyby. Fordberg čeká –

Videofon se rozzáří. Na obrazovce se objeví Küllina tvář.

„Evene! Evene, pojď sem honem!“

Fordberg vyskakuje. Židle se kácí. Lesklá podlaha, výtah, poklusem k budově 42, výtah. Bílé dveře. Resuscitační sál. Külli: „Sem!“

Stojí tu dva lidé, vědec a jeho asistentka, před něčím třetím, co šest neděl nebylo člověkem. Külliny oči září. Těkají po přístrojích, objektivech, obrazovkách, zalátají k Fordbergovi, od něho k C 17. Külliny oči by chtěly vnímat všechno naráz. A jako by nějaký odraz té její životnosti přešel na mrtvé oči mezi bílými rouškami, pohnou se teď zornice C 17, putují zvolna a plánovitě po zorném poli, pozorují prostěradlo, které se nadzvedá, kdykoli se pod ním pohne stále ještě mrtvá ruka.

Fordberg nepozoruje, že mu hlava klesá na Küllino rameno, cítí jen, že se v něm něco děje, něco víc než pouhé registrování očekávaného úspěchu.

Külli je však šťastná, tiskne šéfovi nadšeně ruku, vzrušeně pobíhá sem a tam, rovná stoh papírů, uhlazuje záclonu, vrací se k resuscitačnímu stolu, vidí, že se ty oči stále pohybují, konečně odbíhá, aby zavolala Raina, aby mu sdělila tu ohromující novinu.

Této noci a následujícího dne vychází Fordberg z resuscitačního sálu jen zřídka. Jeho oči nepřetržitě putují od jednoho indikátoru k druhému, bez ustání sledují postavu na stole, která se pohybuje stále živěji a jen v pravidelných intervalech upadá do řízeného letargického spánku. Tento den se v laboratorním deníku označuje jako nultý, stává se dnem zrození pokusné osoby C 17.

20. dne se zahajuje druhý program, jehož cílem je dosáhnout ve větší míře propojení motorických center s jinými oblastmi mozkové kůry. 21. dne začíná stimulace řečového centra, už 22. dne artikuluje C 17 první slova. 25. dne za láskyplné pomoci, kterou jí poskytují Rain a Külli, stojí už C 17 široce rozkročená a trochu nejistá před resuscitačním stolem.

121. den. Třetí program. Fordberg se teď stále zabývá C 17, každý den objevuje nádherný půvab svého úkolu. Rain a Külli byli odsunuti stranou, zaměstnává je převážně jen pomocnými pracemi. Fordberg bere nitky pokusu do vlastních rukou, teď rozmlouvá s C 17. Klidně, trochu otcovsky. Poučuje ji.

„Fordbergu, proč se tohleto tak leskne?“

„Má to kovový povlak, který je velmi odolný. Podívej se, jiné součástky se častými doteky pokazí, jsou ošklivější, ale tahle ne.“

„Je to přece také krásné, stejně jako tamten červený květ.“

„Hm, a co ti ještě připadá krásné?“

„Že jsi tady.“ Upřímná odpověď zazní bez nejmenšího zaváhání.

Fordbergovi je v takových chvílích dobře, říká si, že tento pocit je naprosto oprávněný, připisuje to svým schopnostem, svému úmyslu sdělit C 17 všechno, co pokládá za užitečné.

„Fordbergu, jsou ještě jiní takoví lidé jako já?“

„Existuje mnoho lidí, a každý je jiný.“

„Co teď dělají?“

Jsou tu tlačítka, která umožňují přerušit myšlenkové pochody, odložit odpovědi na vyslovené otázky až na pozdější dobu. Fordberg musí často stisknout tahle tlačítka, často vnikají příslušné impulsy do lebky C 17. Odpovídá, odkládá odpovědi a den za dnem potvrzují prověřovací testy, že C 17 kombinuje stále rychleji, že dospívá k novým otázkám, že dává neočekávané odpovědi, že její inteligence vzrůstá.

Fordberg vnímá, jak se C 17 rozzáří oči, když ho spatří vstupovat do místnosti, jak sebou škubne, jak se jí zrychlí dech, kdykoli se jí náhodou dotkne. Pociťuje k ní náklonnost a soucit, když ji po celé dlouhé hodiny tak vyčerpával svými pokyny, že jí začnou těkat oči a odpočívají si pohledem na červenou begónii v okně. Tiše odsouvá stranou pochybnosti, jestli s tímhle vším také počítal ve svém programu. Tuto část svých pozorování chce zhodnotit až později. Nemá rád detaily a těší se jen z dosažených výsledků. A přece jsem to dokázal!

Za šest měsíců po nultém dni – audience u profesora Reindla.

„Mladý příteli, myslím, že vám můžeme blahopřát. Vědecká rada se vyjádřila velmi pochvalně a také já vám chci za všechnu práci, kterou jste až dosud vykonal, upřímně poděkovat.“

Uznání Fordberga blažilo. Ale zároveň si uvědomoval, že tahle chvála je vlastně to nejmenší, co mohl dostat. „Jsem spokojen,“ odpověděl stroze.

„Ale, ale, pane kolego! Doufám, že to nemyslíte tak úplně doslova; Samozřejmě nás překvapil rozsah vašeho úspěchu. Jistě bychom byli všechno naplánovali jinak, kdybychom tak velký úspěch předpokládali. Ale spokojený vědec se do tohohle projektu nehodí, pokud se takhle smím vyjádřit. Problémy přece teprve začínají.“

„Pokud jde o mě, myslím, že jsem svůj úkol splnil.“

„Ne, ne, prosím vás, nezříkejte se odpovědností. Jistě jste dokázal mnoho. Ale rozhodně musíte pokračovat. C 17 je velmi živá mladá dáma s vědomostmi osmnáctileté ženy a se zkušenostmi čtyřleté holčičky. Její vědomosti se chtějí nějak uplatnit. V tom jí nesmíte bránit, jinak… Jinak jsme dosáhli jen dílčího výsledku, vyvolali jsme problémy, které jsme původně měli řešit. Nezapomínejte, že C 17 zná dobře jen jediného člověka – a to jste vy, doktore Fordbergu. Máte potřebné schopnosti, abyste ji připravil pro život. Vyjděte ze znalosti faktů a doplňte tuto znalost ještě zkušenostmi, city, smyslem pro umění. Však vy si už poradíte.“

Fordberg ale nevěděl kudy kam. Nebyl pedagog. Takhle si to věru nepředstavoval. „Ale já… já přece nemohu…“

„Kdo jiný než vy? Prostě musíte. Považujte to za služební příkaz. Věřím, že naše naděje nezklamete. Připravte C 17 alespoň do té míry, abychom ji mohli propustit do normálního života. Máte o ní informace. Měla rodinu?“

Fordberg se vyděsil. „Ne, naštěstí ne. Byl tu jen manžel, jinak nikdo. Zemřel zakrátko po tom jejím neštěstí, možná že to byl určitý druh sebevraždy. Příliš lehkomyslně experimentoval u žhavého reaktoru.“

Při slovech „naštěstí“ se profesor Reindl kousl do rtů. S nehybnou tváří hleděl teď na stůl před sebou. „Nuže, pane kolego… promyslete si ještě jednou další postup. A teď – musím na zasedání rady.“

Even Fordberg byl jako omámený. Pochvala i pokárání z úst velkého Reindla, uctívaného Reindla, se neminuly účinkem. Pokárání? Bylo to opravdu pokárání? Nebo to Fordbergovi jen tak připadalo, protože byl na nejlepší cestě k tomu, aby si tuto výtku opravdu zasloužil? Reindl přece nemohl tušit, kolik je v jeho slovech pravdy. Nemohl přece vědět o Fordbergově lhostejnosti vůči citovým projevům, nevěděl, do jaké míry začal tak nečekaně úspěšný průběh experimentu přemáhat samotného experimentátora.

Fordberg se rychle odebral do svého bytu v domovním bloku na druhém konci parku, vytáhl z garáže vozidlo a vyjel si do nedalekých hor. Chtěl získat jasno v hlavě. Když řídil vůz serpentinami vzhůru, uvědomil si, že projekt C 17 byl před ukončením: výzkumná práce, metody řešení, tabulky, fotografie, návrhy dalšího postupu, vědecký přínos. Tečka. Podpis. Pryč s tím!

Jen tohle ne. Nesmějí mu ji vzít!

Na louce nedaleko vrcholku hory si Fordberg lehl. Snil. Viděl před sebou její tvář, její denně se prodlužující vlasy, černé obočí, plné rty, oči. Tyto kdysi mrtvé oči, jejichž lesk ho pozdravoval každé ráno. Nepříjemná vlna mu proběhla tělem při pomyšlení, jaká propast by se objevila, kdyby zmizely, co všechno by mu chybělo. C 17 se stala kusem Fordbergova života, odmítal se jí vzdát.

Ve smělých rysech vymýšlel novou strategii – čtvrtý program. Rozhodl se jednat. Jeho oči hledaly při úpatí hory v labyrintu velkoměsta zelenou oázu jejich institutu. Hledal to, co ho tam stále znovu přitahovalo. Chtěl tenhle cit potlačit. Především se od něho odpoutat!

Vstal, posadil se do vozu, ale nestartoval. Přinutil se k tomu, aby na chvilku přestal přemýšlet, snažil se najít nějaké rozptýlení. Na zadním sedadle vozu objevil knihu, kterou mu nedávno věnoval jeden z kolegů. Byla to kuriozita. Knížka na zažloutlém papíře byla nejméně dvě stě let stará a jistě nikdy nepatřila k vrcholům literatury. Fordberg se usmíval nad sentimentalitou děje, ale sotva přečetl několik kapitol, nedokázal zabránit tomu, aby se tato sentimentalita nezmocnila i jeho. Možná že to způsobila dojemná nezkušenost hrdinky románu, jakési Cenci, nebo jeho vlastní pohnutí při pomyšlení na budoucnost C 17, že náhle pocítil potřebu někomu pomáhat a tento pocit se soustředil právě na C 17. Zprudka sklapl knížku, nastartoval a sjížděl serpentinami dolů.

Možná že to bylo tou paralelou v nedostatku zkušeností románové hrdinky a jeho C 17, možná že to bylo také ze vzdoru vůči postoji vědecké rady, který vytušil z rozmluvy se Sigem Reindlem, ale ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, radostně pozdravil svou pokusnou osobu: „Nazdar, Cenci!“

„Proč Cenci?“

„Přece každý člověk má nějaké jméno. Ty víš, že jsi člověk, tak tedy musíš mít také nějaké jméno. Ode dneška ti budeme říkat Cenci. Oficiální podoba tohoto starodávného jména je Vincencie.“

„Copak se jména běžně neskládají z číslic a písmen?“

„Ne, z číslic ne. Až doposud jsi byla výjimka, ale toho nemáš zapotřebí.“

„Kdo dává lidem jména?“

„Rodiče. Hned po narození.“

Narození a rodiče – to už nebyly pro C 17 prázdné pojmy. Lekce z biologie dostávala při třetím programu.

„Kde jsou moji rodiče a proč mi nedali žádné jméno?“

„Už nejsou naživu. Neznáme je. Od té doby, co jsi u nás, jsme ti říkali C 17.“

„Jsem u vás už od svého dětství?“‚

„Ano, od chvíle, kdy jsi na dlouhý, tuze dlouhý čas onemocněla a přišla jsi k nám.“

V takových nesnadných rozhovorech někdy trávili celé hodiny. Fordberg nikdy nezapomene, jak C 17 ze známých faktů vyvozovala složité otázky a nejdřív nesměle, ale pak stále odvážněji se dožadovala odpovědí. Vybízel ji k tomu, podle jejích otázek volil další vzdělávací programy. Ale toho dne pokládal za důležitější něco jiného.

„Pozměníme trochu náš program. Od zítřka se dostaneš mezi lidi a poznáš naše kolegy.“

Cenciny oči se rozevřely. Kmitl v nich úlek a údiv. Pak se s výkřikem radosti rozběhla k němu a pověsila se mu na krk.

„No, no,“ bručel Fordberg v trapném dojetí a opatrně ji od sebe odstrkoval. Nedokázal se však zbavit náhle vzniklého neklidu, a tak spěšně popřál Cenci dobrou noc a vyšel z místnosti. Venku na chodbě jen vrtěl hlavou a broukal si: „Fordbergu, starý brachu… drž se zpátky… Je to přece pokusný objekt… pacientka.“

Fordberg pracoval celou noc v místnosti, kde měl svou osobní datovou banku. Pečlivě prohlédl a utřídil své myšlenkové bohatství, uložené ve stovkách krystalů. Je neuvěřitelné, co všechno dokáže uchovat paměť. Mnoho myšlenek se ztrácí, objevují se jen ve snu, jsou prakticky neužitečné, ale existují. Mnohé z jeho myšlenek by Cenci nikterak neprospěly, naopak, mohly by jí i uškodit, jako například jeho odborné znalosti z neurologie.

Hodiny letěly. Krátce předtím, než se Cenci probudila, vstoupil do jejího pokoje, stisknutím tlačítka ji uvedl do hypnotického dlouhodobého spánku a připojil k neurostimulátoru vybrané partie ze své osobní paměti. V příštích čtyřiadvaceti hodinách přešla na Cenci část osobních zkušeností jejího pečovatele, člověka o mnoho let staršího, který svůj život prožil v odloučenosti, již považoval za nutnou, aby se mohl plně soustředit na vědu; člověka, který nikdy nepostavil proti této odloučenosti nic jiného, ale naopak s ní byl spokojen a stále žil jen pro to, co pokládal za svůj úkol.

Na cestě mezi Fordbergovým mozkem, jeho osobní datovou bankou, neurostimulátorem a Cenci se pochopitelně muselo následkem různých stále ještě existujících technických nedokonalostí přece jen něco ztratit. Jistě budou chybět některé detaily, s nadbytečností informací se nepočítalo. Mnohé z myšlenek mohly být sděleny jen oslabeně nebo nedokonale. Fordberg s napětím očekával, jak se s tím Cenci vypořádá.

„Dobré jitro, Cenci!“

Byla ještě trochu rozespalá a česala se, Fordberg byl zvědav, jak se změní její chování, pozoroval ji bedlivě a soustředěně. Náhle zneklidněla, sáhla si na krk a na bradu, bezradně se zadívala do zrcadla a pokračovala v hledání. Fordberg se prostřednictvím teleencefalografu napojil na její myšlenkové pochody a hned poznal, oč jde.

„Ba ne, děvče,“ řekl, „ty se holit nemusíš.“ Pak jí stručně vyložil, co se s ní v tom dlouhém spánku dělo, a upozornil ji na možnost různých komplikací.

Rychle to pochopila, sama přišla na některé rozpory, které by se mohly projevit, a během společné snídaně se vpravila do své nové úlohy. Očividně se stávala stále zamyšlenější, posléze se svýma velkýma očima zadívala do jeho očí a uchopila ho za ruku.

„Jsem ti tak vděčná, Evene. Nikdy ti to nezapomenu. Dnes je nejkrásnější den v mém životě.“

Dojetí. Citový zmatek. Fordberg proti tomu bojoval, ale postupně vyklízel jednu pozici za druhou.

„Bude to však zároveň nejtěžší den tvého života. Až dosud jsi jen přijímala myšlenky zvenčí, z těchto přístrojů, které jsme pro tebe zkonstruovali. Ode dneška se budeš setkávat s dalšími lidmi. Jejich chování, jejich rozhovory, jejich otázky a odpovědi tě často překvapí. Měj se na pozoru a drž se zpátky. Nejdřív si všímej těch druhých, než sama něco uděláš nebo něco řekneš. Snaž se být nenápadná. Ať nikdo nezpozoruje, jak těžce jsi byla nemocná. Mnozí si budou myslet, že to ani nejde, aby se po takové nemoci člověk úplně uzdravil. Toho tě chceme uchránit. Nikdo o tobě ještě nic neví. Neprozraď nás.“

Cenci přikývla. „Kdy půjdeme?“

Fordberg ji zavedl do jídelny, do zimní zahrady a na procházku kolem budovy ústavu. Otázky, vysvětlování, souhlas. Krátké zaváhání při pozorování některé věci, rostliny, obrazu, počasí.

„To je ale krása!“ volala Cenci několikrát za sebou, když jí z ploché střechy ústavu ukazoval město.

Fordberg oživl, zpozorněl, byl ohromen. Často měl pocit, jako by tu mluvil on sám. K tomu se připojovala podivná rozkoš, která mu rozbušila srdce a způsobovala mu neustále větší radost, když z jejích úst slyšel to, nač už dávno sám myslel a co cítil, co však dosud nikdy nevyslovil.

Když toho dne sděloval svá pozorování počítačovému deníku, hodně věcí mu zamlčel. Ostatně počítač by se byl v následujících dnech tuze divil, kdyby byl schopen údivu. Zatímco dříve začínala Fordbergova sdělení slovy jako „Dneska jsme…“, „Rozhodl jsem se…“ nebo „Protože je to nutné…“, byla teď nejčastěji na začátku sdělení slova: „Cenci žádala…“, „Na Cencino přání“, „Cenci navrhla“ nebo „Dnes se jí zachtělo…“

Cenci prostě u Evena prosadila všechno. Rychle se spřátelila s mnoha lidmi a jejich počáteční zdrženlivost vůči téhle ženě s neznámou minulostí brzy zmizela. Zvláště od stejně starých kolegyň odkoukala Cenci rychle všechny drobné triky ženské rafinovanosti, proti nimž bývají muži bezbranní. Napodobovala jejich přivírání očí, před klon hlavy, kladení nohou, zabarvování hlasu, v prvních dnech sice trochu divadelně, později stále zdrženlivěji, zato však tím účinněji. Fordberg byl bezmocný. U něho se nevyvinul vůči takovým vlivům obranný reflex, proto že sám nebyl nijak zvlášť přitažlivý a zvlášť vůči ženám se choval zdrženlivě. Naproti tomu samozřejmě zcela postrádala takovou zdrženlivost Cenci. Dovedla Fordbergovi zalichotit a ovinula si ho kolem prstu.

„Musíš mi ukázat ještě tolik věcí…“

„Ukážu ti toho ještě dost!“ Fordberg mínil těmito slovy mnohem víc, než co dokázal vyslovit. Když si přehrává některé magnetofonové pásky, podivoval se, jak teple zní jeho hlas.

Cenci toho chtěla den ze dne víc. Víc, než dokázal vytvořit. Pořád posílal nové a nové objednávky do archívu. Dívala se na nejrůznější filmy a projevovala o ně stále rostoucí zájem. Všechno si zapisoval. Byla to jeho povinnost. Samozřejmě ji zvlášť zajímaly citové problémy, které – to si musel Fordberg přiznat – při své vzdělávací metodě dost zanedbal. Pak přišel okamžik, kdy už se necítil vůbec schopen protokolovat svá pozorování v úplnosti. Dovolil jí nahlížet do různých časopisů, stále více porušoval předpisy, které kdysi sám vytvořil.

Deník vedl sice dál, ale sám sebe se ptal, co by mě sdělovat tomuhle stroji, tomu oficiálnímu zaznamenávateli průběhu pokusů. Snad to, jak byl dojatý, když se ho Cenci tak naivně vyptávala, jak mu v její přítomnosti bylo veseleji, jak pociťoval potřebu pomáhat jí, jak ho ti naplňovalo štěstím, jak ji shledával krásnou, jak se zaradoval, kdykoli na něho pohlédla? Tohle nemohl přece zahrnout do zpráv, to by vypadalo nevěrohodně, neobjektivně. Kromě toho si sám nebyl těmito fakty příliš jistý v zadaném úkolu se přece vůbec nemluvilo o autodiagnóze, o sledování experimentátora. Aspoň tohle mu byl jasné. O tom, co se děje v jeho nitru, nebyl povinen referovat.

A Cenci? Hodilo se snad do zpráv všechno, co dělala její potřeba něžnosti, její přítulnost – jak tohle měl vyjádřit slovy? Cožpak se její radost nad každým novým objevem, nad každou kombinaci myšlenek, nad každým porozuměním složitému výkladu dala vměstnat do střízlivých odborných výrazů? Copak se opravdu smělo napsat všechno? Neexistovaly snad situace, které by vnějšímu pozorovateli zproblematičtily zamotaný smysl pokusu? Fordberg chtěl tuhle možnost předem vyloučit. Chtěl prožívat svůj úspěch společně jen s Cenci. Až příliš daleko se mu zdálo klinické využití jeho výzkumů, dál než na počátku experimentu.

Sestavoval úmyslně zvlášť objektivní zprávy o mnoha, mnoha podrobnostech, o nichž předpokládal, že by mohly odborníky zajímat. V těchto pojednáních uváděl svou osobu jen málokdy. Fordberg – autor zpráv, papírový Fordberg byl experimentátor, také trochu učitel, nezúčastněný pozorovatel, byl objektivní. Zpětná vazba mezi Cenciným živým mozkem a stroji – to byl oblíbený předmět těchto zpráv. Zpětná vazba k experimentátorovi neexistovala. Alespoň ne ve zprávách.

Protože jí Fordbergovy odpovědi už nepostačovaly, shromažďovala si Cenci informace sama. Při tom převzala od svého učitele iniciativu. Sotva teď stačil sledovat její překotný vývoj. Fordberg si dokonce uvědomil, že by se mnohému mohl naučit od ní. Stále ještě všechno bylo v souladu s jeho představami. Elektromagnetické spojení mezi jejich mozky, které kdysi sám zařídil, vykazovalo při analýze rozsáhlou harmonii. Vděčně přijímal tento stav, byl spokojený a vyrovnaný. Tato spokojenost však neměla mít příliš dlouhé trvání. Jednou přistihl Cenci, jak manipuluje s jeho datovou bankou, jak zkouší tlačítka, jak projevuje zvědavost. Nemohla najít to, co hledala. Byly tu pouze údaje zaznamenané po nultém dni: krevní tlak, puls, hladina cukru v krvi, křivky, výsledky zkoušek, pokyny, diskuse.

„Cenci, tohle od tebe není hezké. Nemůžeme všechno vědět. Ani já ne. To, že vůbec žiješ…“ Fordberg si vymyslel příběh, dlouhý příběh. Vsunul do něho neurčité vzdálenosti a neurčitá období, aby vyloučil jakékoli spojení s minulostí. Vyprávěl o tom, jak mu povolili výjimku, o některých důvodech pro utajení pokusu. Skryl tak svou nejistotu, zůstal nadřazený. Alespoň navenek.

Cenci byla šťastná, těšila se z tohoto života, třebaže jí byl darován. Ale také ji cosi znepokojovalo, trápil ji podivný neklid. Nezodpovězeny zůstávaly její otázky o minulosti. Zpráva Cenci tuhle otázku nikdy nepoložila, papírový Fordberg jí ten příběh nikdy nevyprávěl. Zprávy docházely do vědecké rady, putovaly do trezorů, dosáhly uznání, vysokého uznání. A vyvolávaly otázky, na které by Fordberg mohl odpovídat novými zprávami. Kdo mohl tušit, do jaké míry se projekt C 17 vůbec podařil?

Cenci přecházela pomalu po místnosti sem a tam a zlehka se pohupovala v bocích. Nesoustředěně kladla otázky na různá témata, ale ani nečekala na odpovědi.

Byla vážná, pokoušela se očima zachytit Fordbergův pohled, ten jí však uhýbal. Zvolna se obrátila, přiblížila se k sedícímu vědci, opřela se mu rukama o kolena a přinutila ho, aby jí pohleděl do očí ze vzdálenosti jen několika centimetrů. Prsty mu zlehka pročesávala vlasy. Fordberg povstal. Nesmělo to být.

„Proč odcházíš, Evene? Fordbergu, mám tě ráda.“

„U Cenci se vyvíjí potřeba něžnosti,“ stálo tohoto 311. dne v denních záznamech experimentu C 17.

Jak je všeobecně známo, je z fyzikálního hlediska čas relativní. Avšak teorie neříkají nic o tom, jak čas prožíváme, o našem psychickém vnímání času. Činorodé dny ubíhají tak rychle, že se vždy večer ptáme, zda jsme od toho, co se událo ráno, vzdáleni opravdu pouze o jeden jediný den. Naproti tomu se nudné hodiny líně vlečou, čas se jen plíží. Ale z většího odstupu se nám i takové hodiny zdají krátké, protože v nás nezanechaly žádnou stopu.

Z fyzikálního hlediska plynul Cencin čas stejně jako čas ostatních lidí. Avšak Cenci a Fordberg žili intenzivněji, nasbírali množství dojmů, aktivizovali jeden druhého. A tak jí připadalo, jako by od nultého dne už uplynula polovina jejího života. Ze stejného důvodu měl i Fordberg pocit, že tento nultý den posouvá i jeho život o celá léta nazpět. Předtím mu nikdo z lidí nebyl opravdu blízký. Teď tomu bylo jinak. Byla tu Cenci, pohybovala se, smála se, byla unavená, usínala, byla prostě tady – bez ní to už nešlo.

A Cenci už nechtěla být sama. Ani v noci. V budově číslo 42. Mezi datovými bankami, počítači, obrazovkami, senzory. Už nechtěla. Fordberg ji vzal k sobě domů. Miloval ji.

A kolegové? „Podívejme se na Fordberga…, v jeho věku…“ Tohle mu vlastně už dávno přáli. Jen profesor Reindl a někteří další zasvěcení lidé se tvářili ustaraně. Báli se o výsledek pokusu C 17, pochybovali o tom, zda bude závěrečná zpráva, objektivní. Zvlášť teď!

Cenci milovala Fordberga. Byl jejím celým světem. Avšak svět je veliký, i svět v oblasti expneu. Cenci využívala své svobody, svých možností mluvit se všemi lidmi, poznávat jejich problémy, často tak odlišné od těch, které se vyskytovaly v konzervovaných jednotkách života, v obrazech, románech, filmech, časopisech a byly tak odlišné od problémů Fordbergových. Ještě více se osamostatnila, rozvinul se její vkus, oblékala se pečlivě a nápaditě. Kombinézy, které nosila v počátečním období po svém znovuzrození, teď odpočívaly v šatníku.

Dlouhé hodiny vysedávala Cenci u Nörna Cyrusa a rozprávěla s ním o světě tam „venku“, který jí zatím zůstával uzavřen, o němž se dost dobře nemohla bavit s Fordbergem. Cyrus měl čas, spoustu času. Byl asistentem u Alfa Gordona, který byl jako poustevník stále zabrán do své práce, po Nörnově spolupráci nikterak zvlášť netoužil, jenom si přál, aby ho měl stále po ruce.

Fordberg shromažďoval fakta pro zprávy, Cenci sice pohřešoval, ale dal ji volnost. Samozřejmě s ním pak mluvila o svých dojmech, dopřála mu, aby se podílel na jejích zážitcích. Avšak zvlášť pokud šlo o její zájem o Gordonovu práci, nenacházela Cenci u Fordberga obvyklé porozumění. Fordberg chápal tohoto člověka až příliš málo.

Alf Gordon byl věhlasný matematik. Před pěti lety pomocí nejlepších tehdejších výpočetních strojů dokázal, že mezi reálnými a komplexními čísly existuje ještě další nekonečno, a stanovil jeho zákonitosti. Ale pak se v něm něco zlomilo. Z jeho pracovny zmizely grafy logických systémů a různé výkresy, na jejich místa rozvěsil obrazy. Staré mistry, obrazy zvířat, fantasticky pestré hologramy nejrůznějších krajin, portréty žen. Do jednoho regálu rozestavil vzácné, nádherné nerosty. Stále tyhle exponáty vyměňoval, byl den ze dne roztržitější, začal také cestovat, navštěvoval galérie, muzea, koncertní sály, vyptával se nejrůznějších lidí, co se jim líbí, co pro ně znamená umění. Pak obtěžoval knihovny podivnými přáními, která kolikrát nedokázala splnit ani celá skupina automatů. Používal M 131, nejrychlejšího počítače, jaký byl v ústavu k dispozici, až jeho kolegové začali protestovat u vědecké rady, protože pak nestačili zvládnout své úkoly včas. Nakonec vysedával celé noci za psacím stolem, cpal se drogami a bez ustání měl na zápěstí náramek memoakcelerátoru, který udržuje nervy v takovém chvění, kdy jsou schopny nejvyšších výkonů. A všem dobře míněným radám se jen vysmíval. I lékařům.

„Gordon, pořád jen Gordon!“ vybuchl Fordberg, když Cenci zas jednou s nadšením vyprávěla o matematikovi. Dosáhl však jen toho, že ztichla, že se na něho už neobracela s otázkou, proč někdo jedná právě tak jako Alf Gordon.

Fordberg naprosto nechápal Cencino nadšení pro Gordona. Jak se mohl tento vědec tak vzdálit od čisté matematiky, kterou mistrovsky ovládal, jak mohl takhle tříštit své síly? K čemu směřoval, k jakému cíli? Fordberg si tím nechtěl lámat hlavu. Pro něho existovala už jen Cenci…

Při shánění informací o lidech z malého světa jejich ústavu pronikala Cenci do všech jeho koutů. Zdržovala psychology v jejich analýzách, vyptávala se neurologů, kteří chodili na praxi i mimo ústav, na jejich případy a zvlášť pozorně sledovala ty, kteří přicházeli do styku s Gordonem. Přitom ji hlavně zajímala osobnost tohoto matematika, jeho přístup k plnění úkolu, jeho motivy. Neustále ho srovnávala s Fordbergem, nacházela shody i rozdíly. Fordberga při tom značně zanedbávala. Dost ho to mrzelo, ale přehlušoval tento pocit tím, že se ještě více ponořoval do své práce.

Fordberg strávil tři dny v Salugurdu. Proslovil několik odborných přednášek před vybraným publikem. Diskuse se točila hlavně kolem problémů opětovného začlenění Cenci do lidské společnosti, a neulpívala na nesporných úspěších neurostimulace. Pro Fordberga to nebylo snadné. Kdyby byl býval neměl jistotu, že Cenci důvěřuje jen jemu, že jen jeho má ráda – i když se tím stále tajil –, byl by se asi vrátil značně rozkolísaný.

Když vstoupil do svého bytu, Cenci ho uvítala radostně. „Evene, vypracovala jsem všechny úkoly. Bylo jich dost málo na celé tři dny.“

Fordberg si uvítání představoval docela jinak, ale byl aspoň rád, že ho nezasypává nepříjemnými otázkami o průběhu konference v Salugurdu.

„Co ještě jsi dělala?“

„Byla jsem u Nörna Cyruse. Je to velmi milý člověk, úplně jiný než ty. Vždycky mi dává přednost, přisouvá mi židli, sedá si teprve tehdy, když už sedím já. A co všechno ví! Byli jsme v zoo – vykládal mi hrozně zajímavé věci o zvířatech. Včera jsme byli v divadle. Ach, to bylo hezké! Á předevčírem měla jeho malá sestřička narozeniny. Představ si, seděla mi na klíně a všichni byli ke mně strašně milí. Měli jsme ručně dělané koláče! Servoautomaty nemají v Nörnově rodině téměř nic na práci. Rodina – to je něco, co jsem až dosud vůbec neznala. I ta jeho práce je ohromně zajímavá. Pracuje s Gordonem. Chtějí vypočítat, proč se radujeme z tolika věcí. Evene, bylo by to tak hezké, kdybys tam byl se mnou, kdybychom tam byli spolu… Zlobíš se, že jsem si vyšla ven?“ Tryskalo to z ní, byla přeplněna dojmy, mluvila páté přes deváté, bez souvislostí. Ani jí na mysl nepřišlo, že by se mohla Fordberga nějak dotknout.

Fordberg se cítil náhle unaven. „Ten Nörn Cyrus je o tolik mladší než já… V Gordonově skupině se pracuje docela jinak… Jiné předpoklady, víš?“ Nedokázal jí toho povědět příliš mnoho, nechtěl zaujímat obrannou pozici, nechtěl jí kazit radost. Ta radost přišla, byla nová, ale zdála se mu cizí, bezvýznamná. Komentoval její zážitky, doplňoval její vzpomínky. Uplatňoval příklady ze svého dětství. Vybledlé obrázky roztříštěné rodiny, jejíž každý člen žil někde jinde, kde každý měl jiné úkoly. Jeho život se utvářel účelně – v internátech, na studiích, v institutu. Mluvil o tom střízlivě, tak střízlivě, jak probíhal jeho život. Chtěl to všechno zrealizovat, chtěl jí ukázat, že všechno neproběhlo doslova tak, jak jí to kdysi líčil. Naučila se při tom ledačemus líp rozumět, ale radostné vzrušení, s nímž ho přivítala, pozvolna ustoupilo.

Večer byl chladný.

Bylo to na Gordonově pohřbu, když Fordberg konečně zpozoroval, že se mu Cenci začíná odcizovat. Byla až do hloubi duše dojatá a později v laboratoři ani pomocí všech známých prostředků nedokázal proniknout až k jádru jejích pocitů.

Nakonec si zakázala, aby její city dále měřil. „Ne, dneska už ne,“ prosila ho.

Fordberga to rozčililo. Vnitřně rozrušen Gordonovou smrtí, popuzen proti Cenci, která u něho nebyla už řadu dní, ztratil sebeovládání. „Chceš mě snad připravit o výsledky mé práce? Copak jsem si opravdu zasloužil takový nevděk?“ Jeho slova zněla ostřeji, než sám zamýšlel.

Cenci couvla až ke dveřím. „Já že jsem nevděčná?“

„Samozřejmě, nevděčná! Beze mě, bez mé práce bys vůbec neexistovala!“

„Ale teď jsem tady!“ vykřikla zlostně a pak pokračovala už klidněji: „Musíš se mnou počítat, já přece také mám nějaké potřeby, dokonce velmi naléhavé. A ty jsou pro mě důležitější než ty! Ty badateli… ty poustevníku!“ Užuž se zdálo, že se dá do pláče. „Vděčná ti zůstanu, ale svou otrokyni si ze mě neuděláš. To ne!“

„Co si vlastně myslíš, kdo vůbec jsi? C 17! Patříš ústavu… vlastně k ústavu,“ opravil se.

Cenci neodpovídala, jen se na něj dívala. Dlouho. Pak odešla. Z jejího chování bylo zřejmé, že už se nevrátí, že už nikdy nezatouží vrátit se.

Fordberg osaměl. Nebyl tak sám, jako býval kdykoli předtím. Byl teď sám docela, docela jinak.

Pokoušel se vzchopit, chtěl tomu všemu porozumět. Nepočínal si snad dost plánovitě, dost logicky a jednoznačně? Copak vlastníma rukama pomocí téhle pětipatrové budovy nevytvořil to, čím teď byla Cenci, copak nezformoval její osobnost, nepatřil k ní? „Stvoř člověka podle obrazu svého…“ Všechno na ní znal, všechno to bylo jeho dílo, jeho myšlenka. Opravdu všechno?

Co se vlastně stalo? Geniální Alf Gordon spáchal sebevraždu. Takzvaným pájedlem, jímž kdysi jeho praděd vyráběl takzvané rádiové přijímače, musel přemostit pojistku destabilizátoru. Takový destabilizátor je neškodný přístroj. Slouží k tomu, aby vymazal z hlavy utkvělé myšlenky, neužitečné nebo škodlivé duševní stavy. Neškodný přístroj, ale jen když má tu svou pojistku.

Pak se našla Gordonova mrtvola. Naneštěstí ji musela najít právě Cenci. A k tomu ještě si jako první musela přečíst ten dokument – Gordonův dopis na rozloučenou. Všechno v něm vypsal, ale bez vzorců, bylo to neřešitelné. Paměti počítače M 131 byly vymazány. Hledal matematické vyjádření toho, co člověk pokládá za krásné. A ztroskotal na tom.

Ano, čas k tomu dozrál. Stejně jako se analyzovaly jiné lidské city, muselo se přece dát analyzovat i estetické cítění. I Fordberg byl o tom přesvědčen. Ale copak to všechno musel dokázat jen jediný člověk? Alf dospěl k jinému závěru. Jeho dopis byl v tomto směru naprosto jednoznačný! Gordon odmítal redukci citů na měřitelné mozkové reakce. U modelů jednotlivých vjemů, symbolizovaných právě předměty, které Gordon nashromáždil, nebylo ani stopy po nějaké zobecnitelné matematické zákonitosti, která by mohla shrnout vlastnosti modelů. V rovnicích se objevovaly jen samé mnohoznačnosti a zvláštnosti. Po složení křivek ležely jejich vrcholy vždycky až za hranicemi řešícího projektoru. Kolik takových zvláštností asi existuje v reálném lidském mozku? Krása. Co všechno splývá v tomto jediném slově, jak se měnil jeho význam v průběhu dějin, jak různý smysl mu přikládal každý člověk! A přece tento pocit vzniká v přesně vymezitelném počtu mozkových buněk působením určitého počtu bio-elektrických a chemických reakcí, které přece musí být možno nějak postihnout.

Fordberg nechtěl popírat Gordonovy výzkumné výsledky. To rozhodně nechtěl. Gordon jistě pracoval důkladně. Jeho práce ho vyčerpávala, fyzicky i psychicky. Byl jistě nejzdatnější ze všech, a přesto dospěl k tomuhle zdrcujícímu výsledku. Copak se téma lidský mozek nikdy dokonale nezpracuje? Když to vzdal i takový vědec, jako byl Alf Gordon? Kdyby ho byla aspoň nenašla Cenci! Ale bylo Gordonovo neštěstí opravdu pravým důvodem její proměny a Fordbergova zklamání? Kde jen se dopustil chyby?

Fordberg hmátl do klaviatury paměťového systému, přehrával si rozmluvy, přehrával si své pokyny, které jí dával při vyučování, pokoušel se slyšet je jinýma ušima

„Evene, hudba je něco nádherného! Včera mě Cyrus vzal s sebou na koncert.“

„Cyrus, Gordon… Prosím tě, snaž se soustředit na naše problémy.“

„Ale proč při tom nehraje hudba?“

Proč při tom nehrála hudba? Fordberg byl naprosto nemuzikální, a tak pokládal v tomto stadiu výuku hudby za bezúčelnou, za přítěž.

„Evene, byla jsem dneska v mateřské škole. Víš, jak jsou ty děti sladké? Takoví mazlíci!“

„Nezbedové a špindírové, usmrkánci a křiklouni!“

Fordberg nevěděl, jak „sladké“ mohou být děti. A vůbec, tohle slovíčko „sladké“ mohla pochytit jen od Kory!

„Evene, chtěla bych jíst třešně přímo tam, kde dozrávají, přímo ze stromu.“

„Ale Cenci, z automatu je to přece mnohem hygieničtější, nejsou zaprášené, není v nich pecka. Kromě toho zrají jen v létě.“

„Evene, chtěla bych se jednou podívat tamhle do hor.“

„Evene, letět v letadle musí být ohromné!“

„Evene, Kora by měla ráda dítě, žije už s třetím mužem, proč si o tom lidé povídají?“

Tolik otázek – malicherných otázek. Malicherných? Fordberg na ně často neuměl odpovědět.

Zavrtěl hlavou, vypnul přístroje a odešel domů. Rozhodl se, že si už konečně opraví v bytě porouchanou zvukovou izolaci. Chtěl aspoň jednou udělat něco, co by bylo za jediný den hotovo a co by také bylo vidět.

U hlavního vchodu stál vůz správy letiště. Právě přiletěl Ken Szillard.

„Nazdar, Evene! Vypadáš, jako bys utekl hrobníkovi z lopaty. Jsi bledý jako smrt. Jak to, že jsem o tobě už tak dlouho nic neslyšel?“

„Nazdar, Kene!“ Fordberg odpověděl docela potichu.

Když Szillard stručně poreferoval o tom, jak se mu podařilo uzdravit Sammy, začal Fordberga pozorně poslouchat. Obličej mu zvážněl, když se mu Fordberg upřímně a bez vytáček svěřil se svým vztahem k Cenci.

„Žádný div, když ti ta tvá Cenci uteče. Izoloval jsi ji, jednal jsi s ní jako barbar. Evene, uvaž přece: Mohl bys ty sám žít bez minulosti?“

„Myslím, že ano, určitě. To, co bylo kdysi, je přece už bezvýznamné. Myslíš, že to bylo pro Cenci tak důležité?“

Szillard si Fordberga dlouho prohlížel, jako by nechtěl věřit svým očím. Přestože se mu kolem očí tvořily úsměvné vrásky, tvářil se vážně, soustředěně, pohled měl téměř pronikavý.

Fordberg ten pohled nevydržel. „Nemohl jsem jinak, byla přece stejná jako já…“

„Vy Seveřané jste zvláštní národ. Každý žije sám pro sebe. Jako raci poustevníci. Jen pořád myslet, logicky myslet! A přitom toho nevíte o nic víc než my… Člověk – to je přece mnohem víc. Měli bychom vás přinutit k rozvíjení vlastní osobnosti. Každý to musí umět. Častěji odpočívat, méně pracovat, žít více v pospolitosti… To člověk potřebuje, aby se neodcizil světu. Teď tě trápí láska, neuspěl jsi v práci, nevíš, jak dál. Jak by se ti dalo pomoci? V takových případech se z toho musí dostat každý sám. Je dobře, když má po boku přítele. Ale tomu se nikdo nenaučí ani na univerzitě, ani pomocí hypnopedie. To do tebe nevpraví žádný neurostimulátor. To se musí vyvinout. V životě. A práce je jenom část života.“

„I kdybych teď přesně věděl, co jsem pokazil, stejně je už pozdě!“

„Pozdě, jen když myslíš sám na sebe. Cencin život teprve začíná. Odkdy má vlastně občanská práva?“

„Ona je ještě vůbec nezískala, pořád je ještě majetkem ústavu. Oficiálně existuje pouze C 17.“

„A zamiloval ses do ní?“

Fordberg přikývl.

„Evene, Evene! Tohle by už stačilo na disciplinární řízení.“

Fordberg si to uvědomoval.

„Promluvím se Sigem Reindlem.“

Se sklopenou hlavou se Fordberg ubíral k domovu, zatímco se Ken Szillard dal ohlásit u Siga Reindla. Byl dobře informován o vynikajících výkonech zdejších vědců. Také se jim obdivoval. Záviděl jim, že dokázali pracovat pět hodin denně i déle, že pracovali s nadšením a nikterak se nešetřili. Zapomínali na své okolí, na velký a krásný svět a pronikali do neznáma. Ken Szillard měl však také starosti, velké starosti, protože se tady hodně věcí zanedbalo, protože lidé žijící v těchto budovách se tolik odlišovali od lidí ve městě, na ulicích, v divadlech a restauracích, v parcích nebo v zábavních střediscích. Velmi rád se přidružoval právě k těmto lidem, protože si jasně uvědomoval, že vlastně pracuje pro ně, že je jedním z nich.

Oba profesoři se srdečně pozdravili. Jejich přátelství trvalo už dlouho a přečkalo všechna jejich rozloučení. Každý z nich věděl, že ten druhý mu důvěřuje, a oba vytušili, jak to bude právě teď zapotřebí.

„Nenaložili jste toho na Fordberga trochu příliš?“ Szillard zamířil přímo k cíli.

„Vypadá to tak. Ale má tak obrovské vědomosti, že by ho jakékoli naše zásahy brzdily v práci. Měl tak vynikající výsledky, jeho počáteční úspěchy…“

„Dokud fungovala počítačová logika, bylo všechno v pořádku, já vím. Ale takhle se přece neutváří člověk. A o to se Fordberg pokoušel.“

„Také jsem si myslel, že to pochopil. A pak se najednou musel do toho děvčete zamilovat. Předpokládal jsem, že je dost vyzrálý, ale asi jsem se mýlil.“

Szillard se skepticky usmál. „To zamilování byl jen jeden důvod. Jeden z mnoha. Fordberg není psycholog ani učitel. Já ho znám. Není to zlý člověk, ale nikdy nežil úplně správně. Tak jako my tenkrát v Berlíně, v Paříži, v Kalkatě, pamatuješ se ještě? Nemiloval Cenci tak, jak by si byla přála, jak by jí to pomohlo. Vždyť zpočátku byla jen trošičku pozměněný Fordberg, nemohla být jiná, a proto se mu zdálo všechno tak jednoduché. Muselo to takhle dopadnout.

Sigu, víš, že si kladu otázku, jestli jsi také na svém místě, když k něčemu takovému mohlo dojít pod tvým vedením? Seděl jsi aspoň někdy se svými lidmi u jednoho stolu? Nechals je aspoň jednou nad sklenkou vína jen tak povídat, co jim slina na jazyk přinese? Tyhle věci lidi náramně sbližují. A toho máš v takovém institutu hodně zapotřebí. Říkáte si experimentální neurologové, chcete se zabývat mozkem… Ale právě nově zrozený mozek nelze zkoumat izolovaně. Má přece stejné schopnosti jako mozek oblíbeného spolupracovníka, získává zkušenosti, projevuje potřeby. Tohle je právě to složité, to zajímavé na člověku, a nejen na člověku, ale na všech živočiších s vyšší nervovou činností. Musíte myslet na široké souvislosti; experiment se nesmí stát hrou, zkouškou, ale cílevědomým kladením otázek přírodě. Myslím, že to kdysi takhle řekl Planck. Proč to však povídám, vždyť to všechno sám dobře víš.“

Reindl si hladil bradu svou bledou učeneckou rukou a v zamyšlení hleděl na velkou leštěnou stolní desku, na níž zůstaly světlé kroužky po skleničkách. Tak jako to udělal teď Szillard, by s ním nesměl promluvit žádný z jeho spolupracovníků. Nikdo. „Alespoň od svých vedoucích oddělení vyžaduji, aby dokázali to, co bych na jejich místě dokázal já, a v každém směru.“ To nebyla obrana, dokonce ani žádné vysvětlení. Reindl to věděl.

„Nejde přece o fakta, nejde o výkony při plnění úkolů! Jde o atmosféru. A za atmosféru v ústavu odpovídáš ty. Jen ty sám. Uvědom si svou odpovědnost! Přistupujete k problémům, které se týkají nejhlubších základů lidství, před nimiž pociťuji já téměř náboženskou úctu, ať to zní sebepodivněji. To pak musíte dobře prověřit každého jedince. Jak jste mohli Fordberga tak dlouho nechat samotného? A Gordon? Proč jste se Gordonovi nedívali trochu víc na prsty?“

„Věř mi, že po té Gordonově aféře jsem chtěl všeho nechat. Ale to také nejde. Pak jsem si přečetl tvou přednášku z kongresu. Mnoho lidí říká, že prý vyprávíš romány, že jsi spíš básník než vědec. Ale teď vidím, že máš pravdu. Většina z nás nemyslí takhle daleko. Žádný z našich expertů nedovede zacházet s city jako s reálnými vědeckými fakty. Například Fordberg byl docela rád, že manžel té Cenci zemřel. Je už takový. Z hlediska experimentu mu to připadalo jako nejlepší vyřešení situace. Dál už to nechtěl domýšlet. Samo o sobě je tohle stanovisko pochopitelné, ale právě bez těch ‚širokých souvislostí‘, jak tomu říkáš. Jako jeho šéf jsem se samozřejmě radoval z jeho rychlých úspěchů.“

„Určitě nejdu tak docela s duchem doby. Já se na to nedokážu dívat jen ryze vědecky, nemohu se radovat z toho, že mi náhoda vytvořila vynikající podmínky k pokusu. Ale má tohle být naše doba? Máme se vysmívat takovému štěstí, které pociťujeme, když houpáme na kolenou dítě nebo když vypěstujeme růži? Jen proto, že větší část práce za nás vykonávají automaty, pro něž takové štěstí nemá vůbec žádnou měřitelnou hodnotu? Dát někomu kulturu – to je přece mnohem víc než ho jen vzdělat! K tomu je zapotřebí lidí, ne automatů. Možná že by to bylo dopadlo úplně jinak, kdyby byla měla Cenci rodinu, kdyby ji byl Fordberg po vyléčení musel vrátit zpátky domů. A nebyl by to snad ještě větší úspěch než ten, kterého dosáhl v úzkém rámci vašeho ústavu, ba dokonce ve svém nejužším soukromí?“

Szillard pociťoval hořkost. Zatímco Reindl dále vykládal, mnohého litoval, o mnoha věcech měl pochybnosti a pořád poukazoval na to, kolik problémů se podařilo vyřešit jen díky střízlivému způsobu myšlení jeho spolupracovníků, začal uznávat, že snad oba mají svým způsobem pravdu. Fordbergova i Gordonova témata tvořila menší oblasti, v nichž jednotlivá vědecká osobnost byla přetížena. Szillard zmírnil své výtky.

Ještě dlouho seděli tito dva staří přátelé pohromadě. Ještě dlouho si vyměňovali názory. K hádce však mezi nimi nedošlo. Reindl se cítil poněkud zahanben, ale byl vděčný za otevřená slova. Oba vědci kreslili obrazy budoucnosti, vlastně docela reálné obrazy budoucnosti, protože každý z nich rozuměl tomu druhému a zároveň sám sobě.

Když Fordberg se svým vozidlem vyjel z garáže, uviděl, jak stejný vůz se stejným znakem ústavu právě vyjíždí z protějšího obytného bloku a zahýbá na hlavní ulici, v níž fungovalo automatické řízení. Nörn Cyrus a vedle něho – Cenci.

Pojistka prudce zastavila Fordbergův vůz, protože jeho myšlenky právě, vynechaly. Rozčilení hnalo Fordbergovi krev do očí. Marně se snažil zavolat na pomoc své školské vědomosti, které mu říkaly, že se teď nechává ovládat pudy pocházejícími až z pravěku, pudy, které způsobily lidem tolik trápení a které se daly ovládnout buď duševní činností, nebo přístroji a preparáty. Konečně se mu podařilo odolat pokušení a nerozbít desku s přístroji. Zamířil na hlavní ulici, přepojil řízení na druhý vnější okruh a těšil se ze svištění kol, která ho vezla krajinou po silnici, odkud devítipodlažní pyramidové domy vnitrního města vypadaly jako zuby nějaké bílé pily.

„Promiň mi to, jestli můžeš,“ řekla Cenci, když druhého dne bez pozdravu vstoupil š několika paměťovými matricemi pod paží do jejího pokoje v budově číslo 42. A po přívalu vysvětlujících vět skončila: „Nech mě, ať se vymluvím.“

Stál tu zmatený, ovládal se, ale bylo to nesmírně těžké. V samostatně prováděném tréninku se s takovými případy nepočítalo. Co si o něm jeho pacientka, jeho pokusný objekt C 17 pomyslí?

Cenci mu zadržela ruku, když hledal tlačítko teleencefalografu. S nepředstavitelnou energií ze sebe vypravila: „Jsi dobrý člověk, Evene. Opravdu. Z toho mála lidí, co znám, ten nejlepší. A přece – musela jsem ti to udělat. Je mi to líto, moc líto. Ale já… toho nemohu litovat. Protože Nörn Cyrus pracoval s Alfem Gordonem, je naprosto jiný než druzí… máme toho oba v sobě víc, než ovládáš ty se svými vzorci a přístroji, víc, než dokážeš vidět, než chceš vidět. Nörn a Alf to dokázali, rozumíš? Dokázali! Je to mnohem víc věcí, než kolik jsi mi jich mohl dát; Nörn mi dal aspoň některé z nich.“

Fordberg se skepticky zasmál.

Cenci se uklidnila, zamyslila se a po krátké pauze řekla chvatně: „Můžeš mě dát prohlásit za svobodnou? Prosím tě o to!“

Pohlédl jí do očí, vzal ji za rameno, dotkl se svými rty její tváře a vyšel z pokoje.

„Přerušuji práci na projektu C 17. Je to místo staničního lékaře v projektu Pluto ještě volné?“

Profesor Reindl překvapeně vzhlédl. „Počkej, chlapče.“ Stiskl několik tlačítek na svém stole, aby je nikdo nerušil.

Po dvou hodinách stál Even Fordberg v zimní zahradě v ředitelském poschodí. Nepadlo dosud rozhodné slovo. Zatím jen podával zprávu. I sám o sobě. Teď už neexistovala žádná tajemství.

Večer přišla k němu do bytu Cenci, poděkovala mu, ukázala mu doklad, který z ní dělal svobodného člověka. Na první stránce stálo jméno Vincencie Neuranesová. Mezi stránkami legitimace byl vložen blanket receptu, neobvykle opatřený pečetí vědecké rady: „Majitelce dokladu AN – 2044 – 2111814 se uděluje právo na informace o projektu řady C. Zvláště se jí mají na její přání zpřístupnit všechna fakta o její existenci před zahájením experimentu C 17.“

Fordberg nebyl schopen slova. I ona dlouho váhala: „Smím tu zůstat? Už nedokážu být sama v budově číslo 42, kde jsem byla jen… věcí.“

„Ovšem. Dobrá, zůstaň tu.“

S účastí, vzhledem k jeho citům však trochu příliš věcně, se vyptával Fordberg na její plány. Chtěla do Salugurdu. Studovat. Dějiny starověku, estetiku, psychometrii.

Toho dne šli spát až pozdě. Fordberg uléhal pod stále ještě porouchanou zvukovou izolací v obývacím pokoji. Příštího rána ho opustila velmi brzy. Měj se dobře, Cenci…

Po dvou měsících přikázané dovolené dostal Fordberg nové výzkumné téma: „Bezelektrodová hypnopedie u velryb.“ Mohl odmítnout, ale neudělal to. Zanedlouho se odebral na Krétu za Kenem Szillardem. Cenci se mu proměnila v minulost. Jiní převezmou jeho úkol, jiní, které je třeba zabezpečit proti působení nedokonalosti jejich vlastní osobnosti. C 17 – to byl teprve počátek. Definitivní, až do konce platný, skutečně platný výsledek byl ještě kdesi v nedozírnu.

Kopii oficiální závěrečné zprávy o pokusu C 17 obdržel Fordberg po několika měsících bez jakéhokoliv komentáře. Z poslední kapitoly se ani nedalo odhadnout, jak se bude jeho bývalé téma dále zpracovávat. Profesor z vědecké rady v Salugurdu dovedl formulovat velmi obratně. Byl to moudrý profesor.

ERIK SIMON

POSLEDNÍ

Dnes

Dr. N. S. Kardašov o teorii amerického kybernetika prof. Minského:

Uvažoval asi takto: Je známo, že se dokonce i v ekonomicky vyvinutých zemích průmyslová výroba během deseti let zdvojnásobí. Proto se za posledních deset let na celém světě miliónkrát zvýšilo množství informací zpracovávaných pomocí počítačů. Tomuto ohromujícímu jevu se v oblasti technologie nic nevyrovná. V souvislosti s tím vyhlašuje profesor Minsky po konzultacích s mnoha dalšími vědci zdánlivě fantastickou prognózu. Její podstata spočívá v tom, že pokud bude vývojové tempo v oblasti elektronických počítačů stále rovnoměrně stoupat, bude už za padesát let lidská společnost přinucena postoupit své místo společnosti strojové, která svými citovými a ostatními vlastnostmi nijak nezůstane pozadu za dnešní, společnosti lidskou.

Možná za padesát let.

A stalo se tak.

Za sto let – snad…

Včera jsem se to dověděl. Opravoval jsem právě kluzák – to se ví, dneska už nikdo kluzákem nelétá; tyhle stroje je jsou už nejméně dvacet let zastaralé. Pravděpodobně jsem už poslední, kdo ho ještě má, a jak se zdá, taky jediný, který ho ještě umí opravit. Opravovat ho musím pořád častěji a pokaždé to zabere víc času; jenomže já mám času dost, času mám spoustu. Na ten kluzák jsem si zvykl a nechtěl bych se s ním rozloučit. Snad proto, že dokáže ještě vyvolat ten jedinečný pocit létání, protože jeho let ještě trochu připomíná ptáky; moderním strojům to naprosto chybí. Snad i proto, že ten kluzák je právě takový anachronismus jako já sám.

Právě jsem zkoušel, jestli správně funguje, ovládání pravého stabilizátoru nosných ploch, když jsem dostal zprávu z Úřadu pro koordinaci obyvatelstva, že Kryštof zahynul. Pracoval zrovna na jednom ze svých fyzikálních pokusů a něco mu při tom explodovalo. Co to bylo, nemám tušení, jsem jen obyčejný mechanik a těmhle věcem ani za mák nerozumím. Úřad musí v takových případech vyrozumět nejbližší příbuzné; Kryštof žádné neměl, měl jenom mě, jako já jsem měl už jenom jeho. Byli jsme poslední dva z našeho druhu, kteří tu ještě zůstali; teď už jsem úplně poslední.

Kdo by si byl před pětadvaceti lety, ba ještě i před patnácti lety pomyslel, že to dojde až takhle daleko! Tolik let žili lidé s roboty pohromadě, my jsme potřebovali je a oni zas nás. Když tohle píšu, nestačím se divit, jak jsme se mohli tak mýlit, když jsme věřili, že tohle soužití potrvá věčně.

Pokaždé, kdykoli vyhlédnu z okna a venku uvidím park, musím vzpomínat na to, jak jsme se tam před šesti lety setkali, když nás ještě bylo dvanáct ze všech koutů světa: kromě Kryštofa a mě pět nukleárních techniků, jeden biolog, jeden archivář, jeden řidič graviplánu a pak ještě dva, nějací dispečeři nebo něco takového. Nukleární technici, řidič a oba dispečeři zas společně odletěli, ale graviplán havaroval a zřítil se západně od Helgolandu do moře; nikoho se nepodařilo zachránit. Tenkrát jsem se přestěhoval do tohohle domu na kraji parku.

Je začátek prosince a holé větve stromů trčí proti šedé obloze. První sníh napadl letos v listopadu, ale mezitím už zase roztál. Tráva je taková vybledle zelená a půda je velmi mokrá, posetá velkými černými loužemi. Kdyby byl Kryštof dneska přišel ke mně na návštěvu, mohli jsme se projít parkem, jako jsme se tam většinou spolu procházeli. Možná že bychom si zahráli partii šachů, možná že bychom si poslechli jeden z jeho hudebních krystalů, měl jich totiž celou velkou sbírku. Nebo bychom se posadili k oknu, vyhlíželi bychom do toho smutného ticha a vzpomínali bychom…

Za krátkou dobu po tom, co osm našich druhů zahynulo při tom leteckém neštěstí, jsme se dověděli, že se archivář vrhl dolů z plošiny Eiffelovy věže. To byla neslýchaná událost, nikdo si nedokázal vzpomenout na nic podobného. Kdysi dávno prý se takové věci stávaly častěji. Kdysi dávno… Snad právě proto si vybral tuhle starodávnou stavbu.

Nedá se říct, že by teď lidé žili s roboty v nepřátelství, to ne! Už o nás prostě nemají zájem. Nezahubili ani jediného z nás, ale od chvíle, kdy se před čtvrtstoletím usnesli, že jsme naprosto neužiteční, pořád nás postupně ubývalo, nepřicházeli žádní noví, a my přece nejsme nesmrtelní. Přesto se vůči nám chovali přátelsky, zvláště když nás zbylo tak málo.

Biologa přejel před čtyřmi lety nákladní vlak transkontinentální dráhy. Nevíme ani, jestli se biolog zdržoval na kolejích nedopatřením, nebo úmyslně. Ale protože jednokolejná transkontinentální dráha se tady v Evropě pohybuje téměř výhradně pod zemí a od ostatní dopravy je zcela oddělena, zdá se, že není možné, aby se dostal pod vlak nešťastnou náhodou.

Byla doba, kdy bylo prostě nepředstavitelné, že by někdy mohli existovat bez nás. Jistě, i tenkrát nás už bylo mizivě málo ve srovnání s jejich obrovským počtem, ale bylo zapotřebí řešit úlohy, na které oni tenkrát ještě nedorostli. Nejkomplikovanější problémy jsme řešili my. To my jsme měli o všem přehled. A jim jsme se tenkrát plně vyrovnali.

Venku začalo pršet. Vítr vrhá dešťové kapky do okenních tabulek, bičuje větve starých stromu. Cítím se tu dobře, je tu útulno, jsem tu jako v úkrytu. Ale dívám se ven a stále více propadám tesklivé náladě. To už hraničí s kýčem, říká můj logický rozum, ale nic proti tomu nesvedu; jsem už takový. Kdyby nás byli ušetřili alespoň toho.

Ale jsou už takoví. Před tím, než se naučili využívat svých tělesných a mozkových rezerv a než se tak zdokonalili, že nás přestali potřebovat, museli usilovat o to, aby nás udělali tak perfektními, jak to jen bude možné. A protože měřítkem pro ně byli koneckonců zas jen oni sami, vybavili nás – roboty – těmihle zatracenými city.

III. VZÁJEMNÉ NÁVŠTĚVY

ERIK SIMON

ODCHOD DO ZASLÍBENÉ ZEMĚ

Už je to dávno, co se konalo na planetě Gama v hvězdokupě 18-20-22-0 zasedání Gamské celoplanetární rady. „Přátelé! Bratři! Gamané!“ promluvil místopředseda rady. „Všichni dobře víte, že surovinové zdroje na Gamě jsou prakticky zcela vyčerpány. Všude se nám tu povaluje radioaktivní odpad, znečištění našich moří a jezer dosáhlo strašlivého stupně, většina pobřežních vod je zasažena ropou a nikdo si už ani nedokáže vzpomenout na doby, kdy v našich řekách ještě tekla normální voda. I kyslíku v ovzduší hrozivě ubývá a naše města jsou přes všechny nejmodernější stroje na čištění ulic pořád špinavější. Tenhle vývoj se nikterak nedá zvrátit, a proto navrhuji, abychom tuhle planetu opustili a vyhledali si nový domov.“

Překvapení členové rady chvíli mlčeli, pak začal mluvit jeden přes druhého, někteří byli pro tento návrh, jiní zas proti němu. Vřava, která vypukla, probudila ty členy, kteří tu dosud pospávali, ti se hned také vmísili do hádky a teprve dodatečně se vyptávali, o čem je vlastně řeč.

Předsedající to pár minut vydržel poslouchat, potom je požádal, aby se hlásili o slovo.

Jak se zjistilo, byla většina rady pro návrh a ti, kteří se zpočátku vyslovovali proti, se dali od ostatních přesvědčit. Jen Quintilius Majer, který měl nejen výstřední jméno, ale i výstřední názory, se nedal poučit.

„Gamané a Gamanky!“ oslovil radu. „Je pravda, že se nám podařilo tu naši planetu důkladně zašpinit a že to už začíná být nepříjemné. Ale má to snad být důvodem k tomu, abychom odtud utekli? Jistě ne! Měli bychom raději vynaložit všechny prostředky na to, abychom ji zase uvedli trochu do pořádku. Nebude to snadné, ale jistě pořád lepší než naši matičku Gamu zbaběle opustit, k věčné hanbě nejen naší generace, ale celé gamské civilizace. Kupředu, za čistou Gamu!“

Potom udělil předsedající slovo předsedovi ekonomického výboru.

„Přátelé! Bratři Gamané!“ zapřísahal je. „Jsem přesvědčen, že můj kolega Majer jistě sleduje naprosto chvályhodné cíle, avšak nesmíme se nechat ovládnout jen nějakými city, nýbrž musíme apelovat na zdravý rozum Gamanů. Naši astronomové objevili nedaleko slunce Delta v souhvězdí Equus gigantus velký planetární systém, kam se můžeme na svých hyperkosmických lodích dostat za několik let. Mezi tamějším množstvím planet zaručeně najdeme alespoň jednu, nebo i několik planet vhodných k osídlení. Naproti tomu by důkladné vyčištění naší planety trvalo hezkých pár století, a to ještě by byl výsledek takové akce nejistý. Za čtyři a půl roku dosáhne hyperkosmos právě optimálního zakřivení pro let na Deltu. Do té doby můžeme stihnout všechny přípravy k přesídlení. Kromě toho je takové stěhování podstatně levnější než opatření, která navrhoval kolega Majer. Kupředu, Gamané, za novými světy!“

Argument o nižších nákladech byl nakonec rozhodující a rada se usnesla provést Velké stěhování. Konstatovala se i určitá nevýhoda, že se totiž ještě žádná kosmická loď z Gamy nedostala do prostorů, kde měla být jejich nová vlast. Nejbližší optimální zakřivení hyperkosmu se však dalo čekat, jak už bylo řečeno, za čtyři a půl roku, další pak až za čtyřiasedmdesát let. Gamané se raději rozhodli podniknout let do neznáma než zůstávat ještě čtyřiasedmdesát let na téhle špinavé planetě.

Několik členů rady se zdrželo hlasování, proti stěhování hlasoval pouze Quintilius Majer. Své stanovisko odůvodnil takto: „Gamané a Gamanky! Protestuji proti tomuto rozhodnutí. Nehledě na to, že tento útěk je nanejvýš nečestný a že vede do nejistoty, je třeba vzít v úvahu i to, že ta nová planeta – pokud vůbec nějakou najdeme – bude za pár let vypadat právě tak zbědované jako dnes Gama. Vyzývám tedy všechny Gamany, aby se tohoto nesmyslného stěhování nezúčastnili, aby zůstali doma. Musím sice respektovat rozhodnutí většiny, ale myji si ruce ve své nevině.“

Poukazem na tento transcendentní mycí prostředek porada skončila.

Je třeba říct, že výzva Quintilia Majera nenašla očekávaný ohlas. Když konečně flotila hyperkosmických lodí odstartovala směrem na Deltu, zůstalo na planetě Gama jen málo lidí, asi půldruhého procenta obyvatelstva. Většina Gamanů měla své staré planety plné zuby, dokonce i plný nos, a když nastupovali do kosmických lodí, zpívali novou hymnu:

Stará Gama zůstane tu, my letíme k dálným světům, proletíme hyperkosmem, v Deltě nový život počnem, tady u nás – třikrát bědauž se ani dýchat nedá.

Zapějme si stejnou notou:

Gamané, vpřed – za čistotou!

Potom odstartovali, kosmické lodi byly na nebi kolem Gamy stále menší a menší – a náhle zmizely v hyperkosmu.

Ta hrstka Gamanů, která setrvala na své domovské planetě, zvolila ze svého středu novou Gamskou celoplanetární radu a Quintilia Majera jejím předsedou. Z vděčnosti pak jmenoval Majer všechny zbylé obyvatele čestnými Gamany, oni mu vzápětí nato udělili do konce života hodnost Prvního Gamana a řád Velkého paprsku gama. Posléze prohlásil Q. Majer všechny, kteří odletěli na Deltu, za zrádce a sám sebe za diktátora.

Když takhle vyřešili ty nejpalčivější záležitosti, vyhlásil Q. Majer rozsáhlý program Velké očisty. Do šesti let měla být celá planeta s vypětím všech sil dokonale zbavena všech nečistot a čestní Gamané se s větší nebo menší mírou dobrovolnosti dávali do práce.

Uplynulo pět let. Zatím se ukázalo, že opatření, která nařídil Q. Majer, nevedla k očekávanému výsledku a že i akce „Každý sám pohlcovačem svých odpadků“ ztroskotala. Planeta zůstávala stejně špinavá jako dřív. Q. Majer vydal prohlášení, že teorie o Velké očistě byla omylem, naopak, že boj proti znečišťování životního prostředí potrvá pět tisíc let.

Tu se jednoho dne zčistajasna objevila nad planetou Gama flotila kosmických lodí; vynořila se tak náhle, jako před pěti lety zmizely v hyperkosmu lodi vystěhovalců. Zatímco se flotila zvolna blížila, k planetě, svolal Quintilius Majer mimořádné zasedání Gamské celoplanetární rady.

„Čestní Gamané a čestné Gamanky,“ započal svou řeč. „Slyšte! V blízkosti planety Gama se objevila kosmická flotila. Zdá se, že zrádcové dostali rozum a vracejí se zpátky. To však způsobí našemu hospodářství obrovské potíže. Bohužel je těch odpadlíků ohromná přesila a my…,“ pohlédl na lísteček, který mu doručil jeden z poslů, a pokračoval: „Právě se dovídám, že to není flotila našich vystěhovalců, ale že jde o lodi neznámého původu. V tomto případě máme tedy naději, že se vystěhovalci přece jen usadí na nějaké obyvatelné oběžnici Delty a že se nebudou vměšovat do našich vnitřních záležitostí. Musíme jen vyčkat, co vlastně chce ta cizí flotila. Tím prohlašuji zasedání za skončené.“

Za dvanáct minut nato přistála cizí kosmická flotila na planetě Gama na rozsáhlém poli před hlavním městem, odkud před pěti lety odstartovali vystěhovalci na Deltu.

Kosmické lodi přistály, ale jen na největší z nich se otevřel poklop a z lodi vystoupilo několik set lidí. Byli téměř k nerozeznání podobni obyvatelům Gamy, kteří se tísnili za závorami. Chvíli tam stáli a pozorovali Gamany a Gamané zase pozorovali je. Potom vystoupilo z té početné skupiny třináct cizinců, vstříc jim vyšla čestná stráž a odvedla je k přichystané tribuně, kde je už očekávala Gamská celoplanetární rada.

Třináct cizinců vystoupilo na tribunu a jeden z nich, zřejmě velitel, začal manipulovat s nějakým plochým přístrojem, asi to byl kybernetický univerzální překládač. Přiložil jej k mikrofonu a z reproduktorů se ozval jeho hlas, tedy vlastně hlas kybernetického překládače.

„Milí a velevážení obyvatelé. Přicházíme k vám v míru a jako přátelé, ba dokonce jako hosté. Opustili jsme naši domovskou planetu, protože jsme to na ní nemohli vydržet. Veškeré suroviny jsou tam téměř vyčerpány, moře jsou znečištěna ropou, všude se povaluje radioaktivní odpad a vzduch se tam dá sotva ještě dýchat. Proto jsme se vydali hledat novou, panenskou planetu a doufáme, že jsme ji našli právě zde. Nemohli jsme bohužel vaši planetu napřed prozkoumat, neměli jsme na to prostě čas. Kromě toho jsme nepočítali s tím, že je obydlená. Přesto vás prosíme, abyste nám tu dovolili zůstat. Nechceme se vrátit zpátky na starou špinavou planetu. Stejně bychom odtud mohli odletět až za pár tuctů let, až bude zakřivení hyperkosmu zase optimální. Nemějte strach, nebudeme vás nikterak obtěžovat, vždyť je nás jen pár miliard.“

Nato se ujal slova Q. Majer. Co mu zbývalo než vysvětlit cizincům na jakou panenskou planetu se to vlastně dostali. A tak jim vylíčil situaci, a aby se hostů co nejdříve zbavil, skončil slovy: „Milí přátelé, to, co tu vidíte, je jen nepatrná část našeho národa. Většina z nás se vydala právě tak jako vy k nové planetě, a to ke slunci Delta. Sami uznáte, že tu nemůžete zůstat. Odleťte také ke slunci Delta a zúčastněte se zahájení života na nové, čisté planetě.“ Náhle dospěl Q. Majer k odvážnému rozhodnutí: „A když vám to nebude vadit, vezměte nás s sebou.“

Zdálo se však, že by to cizímu veliteli asi přece jen vadilo. Kybernetický překládač mu vypadl z rukou, chytil se mikrofonu a jako duchem nepřítomný zíral na svou flotilu. Pomalu se mu podlamovala kolena a pak se začal podle mikrofonu zvolna sesouvat k zemi.

Quintilius Majer vůbec nic z toho nechápal. „Je snad něco špatného na tom mém návrhu odletět ke slunci Delta, tam osídlit novou planetu a vzít nás s sebou?. Vždyť přece chceme…“

Vůdce cizinců mezitím klesl až na zem a jako bez sebe ležel vedle svého kybernetického překládače. Náhle však uchopil přístroj, postavil se co nejblíže k mikrofonu a řekl tiše s prosvětlenou tváří mučedníka, kterému se už nemůže nic stát, protože všechno zlé už se mu stalo: „Tak tedy k slunci Delta… A odkud si myslíte, že jsme sem přiletěli?“

WOLFRAM KOBER

ÚKOL LEMUR

„Dostali jsme se na příletové souřadnice.“ Key Blasser se opřel o řídicí pult a mluví, ale na Kennana se ani nepodívá. Je dlouhý a hubený, nepomohly mu ani ty nejlepší biologické kúry, jak je vidět na jeho prořídlých vlasech. Uši mu poněkud odstávají, ale zase ne tolik, aby byl jeho obličej aspoň trošičku směšný. Jeho postava přitahuje pohledy ostatních, ale vyzařuje z ní rys určité odmítavosti.

Vědec sklepává balíček fólií. Jsou na nich fotografie a spektroskopické snímky planety, k níž teď směřují. Nevelké ostrůvky rostlin svědčí o tom, že Lemur je ve stadiu počátečních forem života. Kapradiny, lišejníky, mechy, tu a tam také už stromy.

Nyl Kennan, pilot, sedí v tvarovaném křesle a hryže si dolní ret. Přestože mu Blasser svými širokými rameny téměř zakrývá malou obrazovku, přece jen na ní rozeznává bledou zář kolem planety.

Před několika minutami se kosmická loď uvolnila ze silového kanálu, teď začíná brzdit a blíží se k Lemuru. Mohou jen tušit ten obrovský tlak, který vyvíjejí gravitační pole a který působí proti směru letu.

Loď zatáčí na oběžnou dráhu. Kolem pancéřového obalu vzplane s hukotem a praskáním zionizovaná atmosféra.

Kennan se zachytí oběma rukama opěradel a pomalu vstává. Pak projde kolem kulového reproduktoru na centrálním pozitronu, postaví se vedle Blassera a prohlašuje s napětím: „To jsem opravdu zvědav.“

Vědec přikyvuje: „Program je kódován, můžeme hned zahájit průzkum.“

Pilot vraští obočí. Keyi, Keyi, myslí si. Neviděli jsme se tolik let, ale ty ses vůbec nezměnil. Jsi neklidný, nikde nemáš stání, pořád v Jednom shonu. Tenkrát, když jsme byli spolu na asteroidu, kde se objevily zvláštní zárodky života, ses skoro zhroutil, ale nikdy ses nevzdal. Zapojuje teleobjektivy.

Planeta je protáhlá jako balón, zaplňuje všechny panoramatické obrazovky. Z hnědozeleně zářící koule se zřetelně vylupují barevné chuchvalce, zářivě zelené a nafialovělé, mění se v jezera a ve stuhy řek, svědčí o existenci vzkvétajícího života. Na vzdálených pruzích země rozeznávají husté lesy a mezi nimi třpytivé stepi.

Kennanovi to až bere dech. Po chvíli poznamenává: „Jen se na to podívej, na ty barvy – jak to asi bude vypadat tam dole? Působí to takovým dojmem, jako bychom se vraceli zpátky na Zemi…“ Pilot nedokáže své zážitky vylíčit slovy, nedovede sdělit city, které se v něm postupně nahromadily za ta léta, kdy pracuje v kosmonautice. Pořád měl před očima temnotu, prázdnotu a pustotu nekonečného vesmíru, pořád byl svěřen jen biokybernetickým systémům.

Při pohledu na kypící život na Lemuru ho zalije vlna tepla a spokojenosti. A on se v ní koupe, rozpřahuje ruce a těší se jako dítě na to, co má přijít, jako kdyby měl za pár hodin přistát na pozemské základně, vdechnout vonící vzduch a vmísit se mezi lidi.

Blasser ho nemilosrdně volá z jeho představ zpátky, protože vědec se přece nedává unést emocemi. „Tenhle obraz nesouhlasí s informacemi získanými z kosmických sond,“ prohodí do ticha. „Lemur má být planeta jen se skrovným nízkým porostem. Asi mylná informace, co řinkáš? Podle toho, jak to mohu posoudit odtud, to vypadá na bohatě rozvinutou flóru. To ovšem mění plán. S takovýmhle vývojovým stadiem nikdo nepočítal.“

„Slabá lokálně zjistitelná fotosyntéza, tak to bylo ve zprávě, že?“

„Ano,“ odpovídá Blasser, „asi před devadesáti lety při pozemském nulovém čase. Proto to nedovedu pochopit.“

„Neexistuje vysvětlení toho rozporu. To je divné,“ míní Kennan.

Vědec krčí rameny. Nervózně se škrábe v týle. „Až přistaneme, zjistím příčinu. Buď je nějaká zásadní chyba ve zprávě, nebo tu cosi ohromně zrychlilo vývoj té planety. To by bylo něco pro spisovatele, ale já pro to ještě nenacházím vysvětlení. Počkejme tedy.“

Kennan leží na zádech, ruce má zkřížené za hlavou a civí do stropu. Nemůže usnout. Stává se mu to vždycky, kdykoli ho trápí nějaký problém. Začalo to rozporným obrazem téhle planety, pak náhle musel myslet na Zemi a sklouzl do svých představ o tom, co by si přál uvidět a prožít na Lemuru…

Prudce vstane a několik minut pobíhá sem a tam po koberci ze syntetických vláken. Usedá k pozitronu v kabině. Aby se rozptýlil, vyvolává si na obrazovku ještě jednou přesné znění jejich úkolu.

Letový úkol: 37/rok 2309/S 228-96 B. Cílový objekt: ETS Omega „Lemur“. Start: 3. 11. 2309 – nulový čas: Země.

Pilot Nyl Kennan; vědecký pracovník čtvrtého stupně Key Blasser je pověřen fyzikálními, chemickými a biologickými výzkumy na planetě Lemur. Úkol patří do výzkumného plánu oddělení planet. Studium kvalitativní přeměny planet přicházejících v úvahu pro osídlení ze Země. Cíl výzkumu: zjistit, zda existuje možnost změnit Lemur natolik, aby se dal osídlit…

Písemné údaje na obrazovce pokračují, ale Kennan se vrací ke vzpomínkám. Právě před dvěma stoletími se zahájily pokusy, jak upravit nebeská tělesa, aby na nich mohli bydlet lidé. Nejprve to byl projekt Spojených národů, později Socialistického světového svazu, když zanikl kapitalismus. Začalo se s Měsícem, kolem něhož je teď hustý vzduchový dbal – ten se však musí přidržovat gravitačním pásem. I Mars se stal podobným projektem, teď už se blíží dokončení. Ale v případě obou těchto nebeských těles šlo o mrtvé planety.

Bude snad také možné ty planety, na nichž už roste vegetace nebo žijí zvířata, změnit natolik, že by se na nich mohl pohybovat člověk jako na Zemi?

Lemur je prý první planeta, na které by to šlo uskutečnit, signalizují vesmírné sondy. Slabá flóra, příznivé ovzduší.

A teď tu stojí před faktem, že planeta je ve vývoji mnohem pokročilejší, než se předpokládalo.

Blasser dostal za úkol svými výzkumy připravit přeměnu Lemuru a zjistit, zda by tato planeta k tomu byla opravdu vhodná. V programu se počítá s tím, že na různých místech planety bude třicet androidů sbírat materiál. V kosmické lodí jsou pro tyto sbírky připravena velká skladiště. Činnost zahájí i deset létajících sond, které mají rovněž prozkoumat planetu. Blasser má tedy předběžně rozhodnout, jaký bude osud Lemuru – buď jeho naprostá přeměna, nebo zastavení všech pokusů.

Kennan znovu vstává a neklidně pobíhá sem tam, vůbec si nevšímá dalších údajů na pozitronu, a ten se nakonec sám vypne.

Teprve po hodné chvíli se mu podaří usnout, ale je to neklidný spánek.

Průzkumná kosmická loď chrlí oheň a přistává na povrchu planety. Ohnivý jazyk konvenčního pohonného zařízení olizuje půdu, spaluje rostliny podobné trávě, přivádí hlínu do klokotajícího varu.

Tlak vzduchu proniká do blízké džungle, která se táhne kolem místa přistání jako ochranný val, rve tam z obrovských stromů listí, láme větve jako sirky. Děsí zvěř, která strachem zalézá do děr, hledá spásu v útěku, čeká, až se ta ohnivá bouře přežene.

Přistávací podpěry, tvořící rovnostranný trojúhelník o straně sto padesáti metrů, se vysunuly. Zvířené části rostlin a prachu, které několik minut obklopovaly loď jako veliký zvon, padají zvolna k zemi.

Přistáli na rozlehlé pasece, kterou Blasser po několikerém zakroužení označil za příhodnou. Chce zahájit své pokusy uprostřed vegetace.

Avšak to, co se mu teď objevuje před očima, se naprosto nepodobá nižším rostlinám, které jim kdysi signalizovaly kosmické sondy.

Tisíceré tvary, pestré barvy. Flóra tohoto území se podobá pozemským tropickým pralesům, ale dosahuje až bizarních tvarů.

Blasser se znovu škrábe za ušima. „V informacích není ani chybička.“

„Třeba jsme přistáli na nějaké jiné planetě,“ pokouší se zažertovat pilot, ale Blasser se ani nenamáhá nějak mu odpovědět.

„Musíme vysvětlit následující otázky: Za prvé, co způsobilo ten obrovský růst zdejší flóry, za druhé, jaké změny z toho vyplývají pro náš projekt,“ uvažuje Blasser.

„To znamená, jestli jsme i přesto schopni přizpůsobit Lemur pro lidské životní podmínky. Tak nadměrně vyvinuté rostlinstvo! Můžeme vůbec ještě počítat s nějakou přeměnou?“ ptá se Kennan.

Blasser se zprudka otáčí, ruce mu klouzají z pultu. „Jakže? Jestli smíme počítat s přeměnou? A proč by ne? To nechápu!“

„Na takhle vyvinuté planetě se musí podle našich dosavadních znalostí objevit i živočichové a mezi nimi mohou vzniknout inteligentní bytosti. Náš projekt by takový vývoj přerušil.“

„Nesmysl,“ odsekává Blasser, kterého tahle námitka trochu rozzlobila. „Jak by mohlo na Lemuru dojít ke vzniku fauny? Počkejme si na výsledky prvních výzkumů.“

Kennan hledí v okouzlení na panoramatické obrazovky, je jako očarován pohledem, který se mu naskýtá. Zdá se mu, že přistáli v pohádkové zemi, která je ze všech stran přesvědčuje o lákavých divech panenské přírody. Jaký je to protiklad k mrtvému chladu vesmíru!

Android se vysouvá ze vstupní komory, jako by jen bezstarostně poskakoval. Trochu se propadá, nanejvýš čtyři až pět centimetrů. Na obrazovce to vyhlíží, jako by byl opilý, při chůzi trochu vrávorá. Toporně kráčí krok za krokem s obvyklou pravidelností. Kupředu, stále přímo kupředu. Tak to má určeno klíčem ve strojovém kódu. Když ujde několik set metrů, otočí se jako anténa směrem ke kosmické lodi. Pak na televizním obrazu v centrále mizí mezi groteskně rozbujelými rostlinami, které se jako hadi vinou po zemi, trčí vzhůru a vytvářejí zdánlivě neprostupné houští. Divoká, romantická, pravěká příroda. Tu a tam pukne některá z obrovských rudých a žlutých bobulí a rozestře kolem sebe třpytný oblak, který se jen zvolna rozptyluje. Jistě jsou to semeníky, které tu všude visí v tom roští. Když android zmizel z dohledu, přepíná Kennan na kameru umístěnou na robotu. Na obrazovce se opile kymácí krajina, vypadá to, jako by se posouvala směrem k lodi.

Stroj se vyhýbá jakémusi stromu trčícímu k obloze jako sloup sestavený ze samých koulí. Náhle se těsně před robotem vztyčuje něco podivného, patrně nějaké zvíře. Proměňuje robotovo průhledné medúzovité tělo v jakýsi stalagmit, který trčí kolmo ze země jako vztyčený prst, pak se zbarvuje do modrozelena, náhle se rozplývá a vsakuje se do země.

Se zájmem to sledují. Jak mohl ten živočich tak beze stop zmizet? Že by se rozdrobil na miniaturní částice?

Blasserův mozek pracuje naplno. Vědec dobře neví, co si má o téhle planetě myslet. Rozpor mezi informacemi o Lemuru, které získali ze sond, a touto skutečností ho ohromil, ba zmátl. Že by na Lemuru žila zvířata?

Kennan už zase horuje o malebné scenérii, která se tu před nimi vynořuje.

„Keyi, podívej se tamhle na obrazovku!“ volá s nadšením. Když se však otočí, vidí, že Blasser jako bez ducha jen kývá hlavou a zachmuřeně leží v křesle. Pilota se zmocňuje zklamání, když pozoruje ten zřejmý nezájem svého druha. Přál by si, aby i Blasser pocítil půvab, kterým Lemur působí na něho.

Kterýpak z pilotů, který už tolikrát viděl mrtvé amoniakové pouště, rozervané kamenité nebo rozbředlé plynové planety, by jen tak nezúčastněně přešel tak zvláštní pohled? Je snad Blasser pořád ještě takový fanatický vědec, jak ho před lety poznal? Vědec, který vidí jen svůj úkol a kterému je všechno ostatní lhostejné? Nyl se s ním dokáže bavit, ale přesto si uvědomuje, že je v jeho vlastních slovech přece jen stále cítit jakýsi nádech nedostatečné odbornosti.

Několik sekund zůstává Kennan trochu bezradně stát, pak se rozpomene na program a vypouští ze vstupní komory dalšího robota. Právě se chystá oslovit stále ještě mlčícího Blassera, ale vtom se stane něco zvláštního.

Jemný chlorofylový třpyt rozprostírající se v tomto světě a nad ním se změnil. Mnoho rostlin ztrácí svou zeleň, ta ustupuje našedivělé žluti a za několik minut přechází v sytě oranžovou.

Nechtějí věřit svým očím. To rostliny samy světélkují. Ohromeni se obdivují pestré, nikdy nevídané hře přírody. Jaký vliv to asi může mít na asimilaci uhlíku, uvažuje Blasser okamžitě, zatímco Kennan klade pozitronu otázku, jak k tomuto jevu dochází.

Z kulového reproduktoru chraptivě zazní odpověď: „Hypotéza: Struktura buněk přijímajících energii se mění v závislosti na světelném záření a na frekvenci fotonů. Pravděpodobnost padesát procent. Kvalitativní skok ve změně zbarvení neznámých částic. Zdá se, že některé lokálně zjistitelné sporám podobné vznášející se látky v blízkosti povrchu planety jsou v těsném spojení s přijímáním energie.“

Kennan už dál neposlouchal. Dal se strhnout vývojem událostí.

Devátý robot dorazil až ke zbarveným rostlinám.

Kennan překotně manipuluje s kódovačem. „Zde velitelské stanoviště, volám androneum. Nový příkaz. Přinést vzorky buněk oranžově zbarvených rostlin. Termín – ihned.“

Doutnavka zazáří a potvrzuje příjem. Robot přijal pokyn a ve zlomcích sekundy vymazává ze své paměti původní příkaz.

Blasser se dvěma kroky ocitá po boku pilota. „Co to tu vyvádíš? Proč měníš program? Tenhle úkol mají přece jiní androidi. Jak ses mohl opovážit…?“ ptá se popuzeně.

„Chtěl bych to vědět hned. Tebe to snad nezajímá? Myslím, že nám povolená tolerance ponechává dost prostoru i pro zvláštní úkoly.“

„Ne! Program je určen naprosto přesně,“ odsekává Blasser zlostně. „Nemáme čas na nějaké soukromé výlety.“

Ta slova se pilota dotknou. Až příliš zřetelně z nich zaznívá příkaz, a Kennan se mu vzepře. Blasser přece není jeho poručníkem, nemá tu před sebou nějakého hloupého chlapce. Potom čelí pronikavému pohledu, kterým si ho Blasser kriticky a zkoumavě měří.

„Promiň…,“ omlouvá se náhle tiše Kennan, protože si uvědomuje, že vědec má pravdu. Blasser je za pokus odpovědný, jemu přísluší, aby rozhodoval o plánovaném průběhu výzkumů. Kennan dal z náhlého popudu androidu nové příkazy, protože měl na zřeteli i jiné věci než jen program…

Blasser se však k tomu už nevrací. Nezáleží mu na nějaké konverzaci, a tak mění téma: „Dávej pozor, Nyle. Mé rozhodnutí přistát uprostřed pralesa bylo nesprávné,“ říká klidně, i když se musí ovládat. Přistupuje k jednomu z pozitronů, vyndává z něho několik fólií a rozprostírá je před Kennanem na řídicím pultě.

„Tady je naše nynější stanoviště.“ Ukazuje prstem na červený kruh. Na fóliích jsou spektrografická zhodnocení terénu, který prozkoumaly vyslané sondy; jejich údaje pak zpracoval počítač.

„Zalesněná plocha má rozlohu asi tři tisíce čtverečních kilometrů. Pak náhle není po rozbujelém rostlinném porostu ani stopy. Je tam široký pruh kolem dokola bez jakékoli flóry. Ale tady, vidíš, další obrovská oáza, sedm tisíc čtverečních kilometrů… a tamhle ještě větší; jsou rozsety po celé planetě…“

„Počkej…,“ zaráží ho Kennan, ale nemůže se nějak ve svých myšlenkách hnout z místa. Co to jen asi znamená, že se na Lemuru nacházejí zalesněné ostrovy jako vyryté skvrny? Jako obrovské lívance, které tu kdosi rozhodil?

Blasser uhaduje nevyslovenou otázku. „Nevím to ještě docela přesně, ale mám určitou hypotézu. Před devadesáti lety, když jsme sem vyslali sondy, tu tyhle ostrůvky už musely být. Na planetě začínal život. V hlavních bodech se však něco událo, co v krátké době vedlo ke zrychlení růstu. A teď se oázy obrovskou rychlostí rozšiřují, jednoho dne se všechny spojí. Objevíme-li příčinu tohoto vývoje, budeme mít v rukou také klíč k přeměně Lemuru. A naučíme se ten proces řídit.“

„Třeba podléhá růst rostlinstva v planetárním měřítku periodickým výkyvům: růst – odumírání – nové narůstání?“

„Právě tak jsem si to představoval,“ odpovídá Blasser. „Je zajímavé, že tě napadá stejná myšlenka. Ale proč dochází k těm změnám? Na Zemi známe biologickou obnovu jako přirozený proces jen v malém měřítku. Ale takováhle totální regenerace celé planety? Zní to všechno náramně fantasticky, teď však právě neznám žádnou lepší pracovní teorii.“ Blasser znovu skládá fólie. „Chtěl bych ještě jednou přistát na okraji naší oázy. Možná že tam objevíme příčinu, proč se oázy tak rychle rozšiřují.“

Mezitím robot, kterého naprogramoval Kennan, dorazil až k okraji lesa a proniká do houští. Kontrolním přístrojem sleduje Kennan činnost robota, který vytáhl laserový nůž a chystá se něco vykonat na šupinatém povrchu kteréhosi stromu. Pilot to sice nevidí, ale instinktivně cítí, jak žhavý paprsek tiše vniká do dřeva. Ze zasaženého místa tryská růžová tekutina, pak se řine pomaleji a v rytmických pulsech stéká po kmeni dolů. Kennan ucouvne, mráz mu běhá po zádech. „Jako by ten strom doopravdy žil,“ říká si spíš sám pro sebe. „Jako skutečný živočich s tlukoucím srdcem, s krví…“

Blasserovi to bere řeč. Chce něco odpovědět, ale chybějí mu slova. Tenkrát na asteroidu se mu obdivoval, tomu drsnému, chladně uvažujícímu pilotovi. Ale co se to s ním jen stalo, uvažuje vědec. Hledí na široká svalnatá záda Nyla Kennana, který tu sedí bez pohnutí. Ta jeho otázka, jestli si vůbec mohou dovolit přeměňovat tuhle planetu, ta jeho neodůvodněná změna kódu v androidovi před chvílí, to všechno nutí Blassera přemýšlet. Kosmická nemoc? Stesk po Zemi? Blasser si to nedovede vysvětlit.

Nějaký živočich s pestrým peřím křižuje obrazovky, přelétá přes rozvinutou řadu robotů. Lehce klouže vzduchem, a vůbec nemává křídly.

Kennan vyskakuje. „Podívej se – pták! Přece jen jsou tady i zvířata!“ Téměř vykřikuje tyhle věty.

Pták klidně a majestátně odlétá, má v sobě něco hrdého, co Nyl Kennan nemůže odhalit. Pilot cítí nadřazený klid, který z ptáka vyzařuje, když se pranic nestará o měnící se kovové bloky, které tam dole pod ním razí průlomy do nedotčené přírody.

Se smutkem myslí Kennan na to, že příští flotily automatů změní biologickou rovnováhu planety, aby vytvořily planetu novou, užitečnou lidem. Kdyby… kdyby Blasserovy výzkumy proběhly úspěšně. „Musím ven, ven z kosmické lodi! Ven do přírody!“ rozhoduje se nahlas.

Blasser přikyvuje. „Budu tě sledovat na přístrojích. Přines pár vzorků vzduchu! Snad se pak dostaneme dál.“

Několika pohyby se pilot přichystá, obléká si lehký skafandr, bere si kyslíkové ampulky, koncentrátové desky a odchází k výtahu a ten ho odváží nahoru do katapultovací komory.

Kluzák je zkonstruován pro dvě osoby, a přesto dá Kennanovi dost práce, než se tam vměstná. Musí pár minut čekat, než se zahřejí cívky gravitačního vymršťovače. Potom vyrazí kluzák prudkým trhnutím do atmosféry. Kennan dvakrát zakrouží nad kosmickou lodí, která se svým zjizveným povrchem odráží od malebné plochy jako znamení hanby. A přece – Kennan je na svou loď hrdý.

Letí směrem k jednomu z menších moří, které je vzdáleno asi dvě stě kilometrů a je spojeno s oceánem. Za chvíli přeletí mrtvou poušť. Během letu zapne několikrát vývěvy; které nasají do úzkých nádrží vzduch a sterilně je uzavřou.

Je to pro něho osvobozující pocit, vznášet se vzduchem jako pták, prosazovat svou vůli pouhým nepatrným stlačením páky. Když dorazí k moři, jeden z gravimetrů se zachvěje a přestane fungovat; někde v moři se nachází obrovská koncentrace hmoty.

Zároveň zazní v kabině tiché tik – tik – tik… a zní stále hlasitěji a rychleji.

Geigerův počítač! Kennan se ulekne: Radioaktivita vzrůstá, čím blíže se dostávám k místu se zvýšenou gravitací. Že by tam byla ložiska uranu?

Sníží rychlost a spouští se hlouběji. V radarové optice postřehne drobnou skvrnu. Zaměřovaný předmět leží pod vodní hladinou. Kluzák zvolna klesá, bílá skvrna se posouvá do středu nitkového kříže. V tom okamžiku se začíná vodní hladina čeřit, točit, tvoří se v ní vír. Spousty vroucí vody vyletují do vzduchu. Malé letadlo je tímto tlakem vymrštěno do výše. Ve zlomcích sekundy se otevřelo mořské dno a rozpoutané přírodní síly bičují a roztáčejí pozemský kluzák a vrhají ho vzduchem.

Kennan ztratil nad kluzákem vládu. V uších mu hřmí osudný tikot Geigerova počítače v neslýchané síle. Strach mu ochromuje ruce i nohy. Přesto se mu podaří stabilizovat letovou polohu a uniknout z vroucího sloupu sahajícího do výše několika kilometrů.

Kennan si oddychne teprve tehdy, když kluzák dorazí až ke břehu. Tak tohle mu mohlo zlomit krk. Tiše kleje a cítí, jak se mu na čele perlí pot. Kdo mohl tušit, že letím přímo do centra erupce. Tak tohle byla ta koncentrace hmoty – vrchol kužele stlačených vrstev kamení.

Když otáčí kluzák, naskýtá se mu nádherný pohled. Gigantická fontána tryská přímo k nebi, ve výši se tříští a mizí v narůstajícím oblaku páry. Část vody je pohlcena přímo ve vzdušném obalu.

Pomalu odlétá zpátky. Ten výlet se mu dokonale pokazil.

Blasser ho už čeká a hned mu sděluje novinu: „Přístroje zaznamenaly otřesy.“

Kennan pohlédne na Blassera sarkasticky a začíná referovat.

Blasser však dosud neskončil. „Podívej se semhle na mapu! Ohnisko erupce tvoří obrovský kruh a leží pod vodní hladinou. Kůra planety se v tomto kruhu téměř rovnoměrně prolomila – okolo tohoto souostroví. Exploze trvají a vrhají milióny krychlových metrů vody do atmosféry. Dosavadní malá vlhkost vzduchu zakrátko nesmírně vzroste, takže tu brzy zažijeme prudkou změnu počasí. To souostroví vypadá tektonicky velmi zajímavě, musíme si ho později pořádně prohlédnout. Jsou tam také značné posuny v gravitačním poli. Družice při každém přeletu nad tímto územím vybočují ze své dráhy, pokaždé se musí korigovat kurs. Naši planetologové tu narazí na leckteré zvláštnosti.“

Kennan, který až dosud jen poslouchal, hlasitě vzdychne a vstává ze senzorového křesla. „Žádné radioaktivní ohrožení,“ konstatuje. „Jde ještě o to, jestli exploze nezmění parametry záření.“ Zapíná analyzátor. „Podívej se!“ volá vzrušeně.

Různobarevné křivky vyjadřují v procentech složení atmosféry. Některé z nich přesahují červenou rysku označující mezní hodnoty, které ještě snese lidský organismus.

Vědec se znovu nervózně poškrábe v zátylku. ,,To je zvláštní, taky tady jsou úplně jiné hodnoty, než nám naměřily sondy. Šest procent kyslíku, třicet procent hélia, dusíku a kysličníku uhličitého… Radioaktivita stoupá, zvětšuje se množství kryptonu, amoniaku, kysličníku uhelnatého.“

„Opravdu podivné,“ komentuje to Kennan.

„To mohou působit jen rostliny. To ony vylučují tyhle látky,“ pokračuje Blasser. „Ale co vyvolalo ten proces?“ Hněte své dlouhé hubené prsty. „Tak jak jsme předpokládali, že začneme měnit Lemur, to tedy nepůjde. Musíme najít nový způsob – ale nejdřív musíme objevit příčinu tohohle vývoje, rozhodující bod, kde bychom mohli zasáhnout, abychom začali řídit vývoj v náš prospěch. Na androidy tu čeká obrovská práce, máme-li té přeměny dosáhnout. Já si to představuju takhle…“

Kennan pozoruje Blassera kradmo ze strany. Jak je si zase už jistý, myslí si pilot. Několika slovy zhodnotí tento vývoj trvající milióny let a postupující podle vlastních zákonitostí, vývoj, který dal vznik kvetoucímu životu. Analyzuje ho, hledá opěrný bod, z kterého by pak chtěl všechno změnit. Lemur je nádherný svět. Ty barvy, ta pestrost přírody! Dokážeme někdy tenhle vývoj zopakovat, jestliže ho jednou přerušíme? A co míní Blasser, když mluví o obrovské práci androidů?

Ta jejich práce by vedla ke zničení některých rostlin a zvířat. Roboti rozryjí půdu, budou chrlit písek a bláto. Vybudují tu stavby z oceli a skla, stavby vymyšlené lidskými mozky a uskutečněné jejich kybernetickými pomocníky. Kennan cítí až bolestně jasně, že k žádné násilné změně nesmí dojít. Nesmí k ní dojít v tomto ráji, kde vládne klid a krása.

A téměř trochu v rozpacích pozoruje vracejícího se robota, který ve vývěvách přináší kus Lemuru. Vtom ho chraplavý hlas. vytrhne z jeho úvah: „Zde Andro 7, volám velitelské stanoviště. Byl jsem napaden. Útočníkem není rozumná bytost. Zahajuji obranu prvního stupně.“

Kennan se ulekl víc, než by byl očekával. „Byl jsem napaden“ – co se asi skrývá za těmito chladně vyřčenými slovy? Nějaký nepřítel se pokouší zničit stroj. Nějaký protivník se vrhá na androida. Ihned pociťuje k robotovi hlubokou sympatii. Vždyť je to vlastně jejich prodloužená ruka, kterou vztáhli daleko nad povrch Lemuru. A tuhle ruku že by jim měli teď useknout? Ruku, která poslouchá lidské příkazy?

Bleskem se mu však v hlavě mihne i jiná myšlenka. Co když robot přece jen zničí inteligentní bytost, i když třeba docela jinak utvářenou? Planeta se poprvé obrátila přímo na člověka, poprvé s ním navázala kontakt při tomto setkání cizí bytosti se strojem. Může vůbec tenhle: bezduchý robot posoudit, kdo tu proti němu vystupuje?

Blasser chmuří čelo a hledí do prázdna. Slabá gravitační pole poskytují androidovi dostatečnou ochranu, odolá teplotám až do tří tisíc stupňů. Jistě je to nějaké zvíře, uvažuje vědec. Jestlipak by ho android dokázal chytit?

Pilot se pokouší na obrazovce rozeznat „nepřítele“, odhadnout jeho úmysly. Několik sekund ulpívají jeho oči na sugestivní kráse rostlinstva, které se rozprostírá kolem bojiště. Pak spatří trojici síťových očí pohlížejících přímo do kamery. Zvíře, několikametrový ještěr, se vztyčuje a prackou s velikými drápy ohrožuje Andra 7. Další ještěr se vynořuje z houští a vrhá se proti robotovi. Jednou, dvakrát sekne ocasem do energetického zvonce. Stroj se pod těmi mocnými ranami zakymácí. Android použije zářiče. Syčící proud paprsků vyráží proti zvířeti, zasahuje a spaluje ho.

„Andro 7 volá velitelské stanoviště. Nebezpečí zažehnáno. Pokračuji v průzkumu.“ Střízlivě znějí úsečné věty vycházející z reproduktoru, lhostejně dupe robot po obou usmrcených prazvířatech, celý ten případ si už vymazal ze své paměti, protože důležitý je pouze cíl, a ne potíže, které bylo třeba překonávat.

„Bojovní ještěři,“ poznamenává Blasser nespokojeně do nastalého ticha. „Při osídlování je budeme muset zdecimovat až na nějaký zbytek, který by pak už nebyl nebezpečný. A těm pak upravíme některé genetické rysy.“

Kennan se obrací. „Říkáš zdecimovat,“ opakuje zvolna a přemýšlivě, jako by hovořil sám se sebou. „Víš, co při tom vidím? Armádu robotů, jak tu s vrhači paprsků chystá krvavou lázeň. Zmrzačená zvířata, spálené rostliny.“

Blasser vrašti čelo. „Co tím chceš říct?“

„V podstatě jsme schopni všechno si tu přizpůsobit. Ale smíme to udělat? Tady na Lemuru bychom toho tolik zničili, zahubili. Je tohle náš cíl?“

Blasser uvažuje krátce. Rychle odhadne, jak daleko může v rozepři s Kennanem jít, a pak odpoví: „Až dosud probíhají průzkumy. Pořád ještě nedospěly k žádnému výsledku. Jsme tady proto, abychom objevili možnosti přeměny. Je ten obraz, který si tu kreslíš, vůbec správný? Dříve pěstoval člověk zvířata jen proto, aby je zabíjel a pojídal. Koho to bolí, když se kácí strom? Přistupuješ k tomu příliš přecitlivěle. A co bys teď chtěl? Mám snad zahodit výsledky celé dosavadní práce a říct: ‚Na Lemuru jsou ještěři a ptáci, tam nesmíme nic podnikat?‘“ Na chvíli se odmlčel. „Máme svůj úkol a ten taky splníme.“ Dobře ví, že svou odpověď tak trochu zfalšoval jen proto, že nechce vyvolat spor. Má totiž docela jiné názory než pilot. Tady všude jsou pro něho rozhodující jen fakta, vědecké detaily jako zdroj poznání. A na nějakou sentimentalitu, jak tomu říká, tu není čas.

V kabině alfa blýsknou světelné signály a přerušují hovor.

„Andro 2 vyřazen.“

„Jak to? Záběr na roboty!“

Ale obrazovka zůstává temná. Blasser pustil opakovaný záznam, aby mohl sledovat činnost stroje až do výpadku. Robot se pohybuje normálně lesem, právě sbírá vzorek nějaké rostliny, když tu náhle – na obraze se objevuje červená kaluž. Robot k ní kráčí, ponořuje do ní analyzátor… kaluž se blíží – najednou tma, konec. Ale hleďme! Jakoby za růžovým závojem se znovu vynořuje les. Android se zvedá z kaluže.

„Tomu nerozumím,“ bručí pilot. „Spadne do té kaše – a přístroje vysadí.“

„Třeba ta tekutina nějak stíní,“ uvažuje Blasser. „Co to může být? Andro nám musí přinést vzorek z té kaluže. Má příliš slabé přístroje, než aby mohl provést analýzu ihned přímo na místě.“

Příštího dne změnili své stanoviště a přistáli na okraji pásu bujné vegetace. Roboti se vrátili všichni v pořádku, i když na několika místech došlo ještě k zápasům s ještěry. Mapování bylo téměř dokončeno, první informace byly odeslány na vnější základnu. K pozoruhodným výsledkům se dospělo při analýze kaluží. Tekutina v nich je živá, není to voda, ale buněčná struktura. Blasser objevil neznámý druh obrovských buněk, které se neustále pohybují. Rytmus jejich pohybu se mění působením neznámých vnějších popudů. Zvlášť silně reagují na posypání různými minerály; ty ihned pohlcují. Přitom se vylučuje rtuť, která se postupně usazuje na povrchu. Tato rtuť způsobila také přerušení rádiového spojení.

Vědec shrne výsledky analýz a odsune je stranou. Nemá zdání, jaká další překvapení mu tyhle kolonie červených buněk připraví. Průzkumná kosmická loď je vzdálena asi kilometr od okraje pralesa a první androidi se už vydali na výzvědy. Blasser i Kennan oblékli skafandry a poprvé vstoupili na půdu Lemuru. Blasser kráčí vpředu, spěchá, protože kraj lesa ho přitahuje jako magnet. Před ním se tyčí k obloze kmeny pralesních velikánů. Ve flóře na Lemuru nejsou přechodové pásy. Les tady bují, jako by ho na tuhle planetu naroubovali.

Po patnácti minutách se Blasser náhle zastavuje a ukazuje na zem před sebou. Půda pokrytá mechy a lišejníky se pohybuje. Jen docela zlehka, sotva znatelně.

Pilot si sedá na bobek. Připadá mu, jako by sem odněkud zasahovaly drobné vlnky, které u břehu slábnou. Půda tu zřejmě pracuje. Kennan se rozhlíží vpravo i vlevo a zjišťuje, že‘ půda je v pohybu všude, kam dohlédne

„Co je zas tohle?“ dohaduje se nahlas. „Tamhle vzadu vypadá ta půda jako zoraná a uvláčená… a pořád to pokračuje.“

Blasser stojí vedle něho. „Jestli najdeme v půdních vzorcích baktérie, postoupíme o krok dál.“

„Tohle je nejpodivnější věc, jakou jsem v životě viděl,“ přiznává Kennan. „Kultury baktérií, které zušlechťují půdu, používáme i na Zemi, ale u nás nejsou zdaleka tak účinné. Přesto bych to všechno nakonec dokázal pochopit, kdybychom je tu nasadili my sami. Možná že ty kultury rozmanitě krouží kolem téhle planety a tu a tam se setkávají. Pak se planeta zalesní, ale baktérie po té syntéze změní svou přirozenou zúrodňující funkci a ničí rostlinné oblasti tak dlouho, dokud se vzájemně nestřetnou podruhé. Od tohoto okamžiku pak znovu začíná vzrůst flóry a celý cyklus se opakuje od začátku znova. Proto se na Lemuru střídají období rozkvětu s obdobími rozpadu.“

„Ne, ne, tady něco nesouhlasí,“ namítá Blasser v zamyšlení. Chce se poškrábat v zátylku, ale brání mu v tom přilba skafandru. „To všechno je jen má hypotéza. A jestli si to správně vykládám, pak se tyhle kultury rozprostírají – řekněme – v kruzích kolem oáz. Budeme-li sledovat cestu zpátky, narazíme na nějaké centrum, na nějaké ohnisko! Není možné, aby se nám tu ztratily stopy.“

Z pracovní brašny vytahuje dva dlouhé úzké vakuové zásobníky a opatrně je zaráží do půdy. „Myslím, že není dost rozumné procházet tímhle pásmem bez vozidla. Vraťme se.“

Když stojí Kennan na otevřené plošině malého výtahu a stoupá vzhůru, ucítí náhle v zádech lehký závan vzduchu. S údivem se chce otočit, náhle však ho uchvátí mocný vzduchový vír a táhne jej dolů. „Nyle…!“ Zaslechne ještě Blasserův až k smrti vyděšený hlas, pak dopadne na zem a prudká bolest mu vyvolá před očima rudé kruhy. Dříve než ztratí vědomí, zahlédne ještě obrovskou jámu, z níž se po něm vztahuje množství drobných třepetajících se chapadel a do níž zvolna sklouzává.

Jakoby náhodou pozoroval Blasser právě v tu chvíli jedno místo na zemi. Později si nedokázal vysvětlit, proč to dělal. Náhle se země rozvírá a objevuje se temná jáma. Užaslý Blasser chce zavolat Kennana, vtom se z otvoru vymršťují tlusté hadice, míří směrem k lodi. Pak vidí, jak se Kennan potácí, jak padá z výtahu. Plošina se pohybuje dále vzhůru. Zaslechne temný úder, když pilotovo tělo dopadá na zem. A když uslyší svištivý zvuk vycházející ze sacího chobotu, uvědomuje si, jaké nebezpečí hrozí jeho druhovi. Příšerná bytost si pilota přitáhne k sobě a jeho tělo zmizí v tomto růžovém otvoru, země se nad ním zavře, jako by se nic nestalo. Rajská planeta Lemur!

Ve zlomku sekundy vytrhl Blasser z pouzdra vrhač a pálí, dokud nevyprázdní celý energetický zásobník. Strach o kamaráda se dostaví až po prvních výstřelech, když se chobot pokouší stáhnout, ale hroutí se v kouři a páře.

Blasser ztěžka oddychuje, stojí tu rozkročen, vrhačem míří k zemi.

„Zatracený neřád!“ Oddechne si, pak běží ke Kennanovi, který tu zůstal ležet a nehýbá se. Zvedá ho a opatrně ho odnáší ke kosmické lodi.

Když se pilot probouzí, bolí ho celé tělo. Pokouší se posadit a spatří Blassera, který tu stojí vedle něho a mlčí. Třebaže vědec nepromluvil ani slovo, pozoruje Kennan v jeho očích radostné zablesknutí.

„Ležel jsi celé dva dny,“ říká Blasser suše, ale pilot slyší v jeho hlase účast i obavy.

„Senzory u tebe zjistily pohmožděniny. Sice ne příliš těžké, ale usoudil jsem, že dva dny odpočinku budou lepší než jen jeden. Těch vrásčitých medúz se tu ukázalo ještě několik. Vyslal jsem dva androidy na průzkum okolí. Je to neodpustitelná lehkomyslnost, že jsme takhle…“

„A co je to za medúzy?“

„Něco mezi rostlinami a živočichy,“ vysvětluje Blasser. „Byla jich tady celá kolonie. Jejich střed tvoří obrovské centrální tělo. Jakési obrovské medúzy žijící v zemi. A zvláštní při tom je…“

Ale Kennan ho nenechá domluvit. Něco na Blasserových slovech ho vyděsilo. „Keyi,“ vyslovuje s námahou, „říkal jsi, že jich byla celá kolonie. A teď? Znamená to, že je roboti…?“

„Ano.“

„Bylo to nutné?“ Kennan si sedá na pelest postele a podpírá se rukama, vzhlíží k Blasserovi, který tu před ním stojí vzpřímený.

Znovu tedy zničili androidi na této planetě život, tentokrát dokonce na lidský rozkaz. Nedokáže se zbavit pocitu studu, ba cítí dokonce soucit. Nechává se unést svými city. Možná že je to nejhlubší lidský cit – odpor k zabíjení…

„Musel jsem zjistit,“ vysvětluje Blasser, „co je to za organismy. Jaké životní funkce tu plní, jak nás ještě mohou ohrožovat. Musel jsem dát vyhrabat to jejich jádro, chápeš? Nikdy bychom se nemohli po Lemuru volně pohybovat, kdybychom dokonale nepoznali zdejší faunu.“

Kennan k tomu mlčel. Ale v hlavě mu vířilo. Na této planetě se vyvinul svět, který nepočítá s člověkem – zatím nepočítá, ale to všechno se ještě může změnit. Lidé sem opatrně vplíží a pak budou postupně se stále větším sebevědomím proměňovat tvářnost Lemuru. A další zvířata budou umírat. Kennan si to uvědomuje. Znovu stojí pilot před otázkou: Máme vůbec právo zasahovat do vývoje, který jednou třeba sám dá vzniknout inteligentním bytostem? Informace dálkových sond byly falešné. Náš úkol stojí na nesprávných předpokladech.

„Keyi,“ říká nahlas, „uskutečníme ty výzkumy. Ale jsem proti tomu, zásadně proti tomu, abychom se pokoušeli o přeměnu Lemuru. Musíme na Zemi podat zprávu, jaké je to tu doopravdy. Zničili bychom zárodek příštího inteligentního života v mateřském těle.“

„Nebuď směšný,“ odbývá ho Blasser ostře a kolem koutků úst mu to cuká. „Jaképak mateřské tělo. Nejsme přece malé děti. Tím ať si láme hlavu projektová, komise. Máme jen svůj úkol, a nic jiného.“

„Nemyslím, že bych byl směšný.“ Kennan při řeči náhle vzkypí. „Copak vidíš opravdu jen a jen svůj vědecký úkol? A odkdy mohou jen nějaké komise rozhodovat o tom, co je dobré a co špatné, co je spravedlivé a co nespravedlivé? Možná že budou usuzovat jinak než já tady, protože mají větší přehled o dosahu celého tohohle podniku. Ale já mám na tu záležitost svůj vlastní názor – a ten ty nesdílíš, nebo o tom vůbec nepřemýšlíš. Já chci jen jedno, abychom si nepočínali ukvapeně. Zabití ještěři, medúzy a bůhvíco ještě – ovšem, to jsme nemohli předvídat. Ale přál bych si, abychom se v budoucnu vynasnažili nezničit žádný další život.“

Blasser zpopelavěl, oči se mu zúžily do pouhých štěrbin. Jen s námahou se ovládal. „Chceš tím říct, že si tu počínám jako ničitel životního prostředí?“

Kennan cítí v Blasserových slovech chlad, který hasí jeho zápal. Ne, takhle to přece nemyslel, chtěl by zmírnit svá slova, třebaže je si jist, že už se mu to nepodaří. Tentokrát přestřelil. Pokouší se zeslabit svůj výrok, ale sám si uvědomuje, jak frázovitě to zní.

„Víš, Nyle, tebe ohromil ten protiklad mezi prázdnotou vesmíru a životní plností na téhle planetě. Onemocněl jsi z toho. Jsi jako dítě, které se náhle probudí v ráji hraček a touží, aby ten ráj trval navěky. Ale tohle je tvé osobní a velmi subjektivní stanovisko,“ namítá Blasser. Prudce se otáčí a opouští ošetřovnu. Ve dveřích se ještě ohlíží a říká: „A také ztěžuješ naši práci.“

Jenže tak sebejistý a nadřazený, jak se tváří, Blasser v hloubi duše už není. Něco takového mu ještě nikdo; nikdy neřekl. Až dosud plnil své úkoly k naprosté spokojenosti. A teď najednou, že by si měl počínat jako nějaký zkostnatělý, nepružný vědec, slepý a bezohledný vůči okolnímu světu? Blasser pobíhá po chodbách kosmické lodi.

Kennan se staví proti přeměně Lemuru, odůvodňuje to nově objevenými, až dosud neznámými životními fázemi na této planetě; dobrá, ať si tedy myslí své. On, Blasser, dokáže, že projekt je reálný. Nebráníme přece vývoji, myslí si, když vstupuje do místnosti alfa. Stimulujeme ho jen k našemu užitku. Rozčileně se vrhá do křesla a pokouší se uklidnit. Chtěl si s Kennanem promluvit o výsledcích svých posledních výzkumů, těšil se na to, ale s pilotem není řeč. Blasser sedí několik minut a mračí se. Vtom zaslechne šramot otvíraných dveří.

Ne. Kennan přece nemá v úmyslu brzdit společnou práci. Jak jen bych Keye přesvědčil o tom, že mám pravdu, přemýšlí. Snad jenom tím, že by Blasser sám přišel na to, jak se Lemur svými životními formami zcela odlišuje od Země. Kennanovi se zdá, že pro to získal už závažné důkazy, jenomže je jich pořád ještě málo.

A tak se znenadání začne značně udiveného Blassera vyptávat: „Jakých výsledků jsi dosáhl ve svých výzkumech za poslední dva dny?“

Ta otázka trochu utlumí v Blasserovi vlny zlosti. „Něco jsem zjistil,“ odpovídá a vzpřimuje se. „Povím ti to zkrátka. Vrstva půdy obsahuje v každém krychlovém centimetru asi patnáct miliónů baktérií neznámého druhu, které ji rozkládají. Vzdáleně se podobají pozemským baktériím pracujícím na chemosyntetické bázi. Vytvářejí značná silová pole, která půdu téměř přeorávají a vylučují řadu nových stavebních nerostů a stopových prvků s velkým obsahem molybdenu, bóru a manganu. Chemická reakce je mi záhadná. Podobnou funkci tu mají ty medúzy. K tomu se však musí ještě přičíst, že přetvářejí atmosféru. Zpracovávají stopové prvky škodící rostlinám a vydechují je do ovzduší. Jsou tu však i oblasti se zvláštním rostlinstvem, které ze vzduchu tyhle látky zase vstřebává. Taková místa se nacházejí ve středech oáz.

A za třetí – a to právě poráží naši pracovní teorii – by se při tom předpokládaném střídání období musely ve spodních vrstvách půdy nacházet usazeniny, zbytky po tom rozpadu. Ale není tam nic, pranic, co by alespoň trošičku dokazovalo, že tam kdysi odumřela nějaká rostlina.“

„To znamená, že Lemur byl ještě před nedávnou dobou pustá planeta bez jakéhokoli života?“ Kennan vraští čelo, ale nic mu to nepomáhá.

„To není tak jisté. Ale tenhle bouřlivý vývoj… Předpokládám, že tu došlo k nějaké planetární katastrofě, k nějakému moru, k zemětřesení nebo k něčemu podobnému, co způsobilo tu rozhodující změnu. Možná také nějaký zásah z kosmu, nějaký meteorit nebo několik meteoritů, které na tuhle planetu zanesly nějaký cizorodý prvek. Rozhodně tu nejde o vývoj trvající milióny let.“

„Jestliže to nebyl vývoj přirozený, musel to tedy být vývoj nepřirozený, uměle vyvolaný…,“ namítá pilot.

Blasser krčí rameny a Kennan poznává, že vědec opravdu neví nic víc. Jejich síly nepostačují na to, aby mohli v krátké době tajemství Lemuru odhalit.

„Vyslal jsem roboty do moří. Jejich voda obsahuje v silné koncentraci aminokyseliny, organické sloučeniny dusíku, nukleidy. Praoceán s koloidními roztoky, sloučeninami, koacerváty – a s prvními molekulami bílkovin.“

„Praoceán? Život na souši je plně rozvinutý. Nebo tu postupuje příroda právě opačně, ze souše do vody?“

„Každý kamínek, který tu seberu, zvyšuje zmatek v mých představách. Nenacházím tu žádnou souvislost. Tři, čtyři čeledi zvířat, prudký vzrůst rostlin, praoceán, měnící se ovzduší… Obraz tohoto světa je stále méně zřetelný. V čem to vězí? Dva androidi jsou na cestě k centrům erupce. Výbuchy dozněly teprve nedávno a radioaktivita citelně stoupla. Málem bych byl zapomněl. Pravidelné hlášení z vnější základny je silně zkomolené, zasažené kosmickými poruchami. Jen si ho poslechni.“

Kosmická loď změnila své stanoviště potřetí. Přistáli tentokrát na další malé oáze. I tady našli ty baktérie. A roboti objevili v pralese náhodou i několik červených tůní, které na telemetrických snímcích pořízených sondami chyběly.

Blasser je zakreslil na mapu. Náhle se zarazil. Když se několik těchto tůní spojí úsečkami, vytvoří se pravidelné geometrické útvary, čtyřúhelníky, dokonce čtverce o straně dlouhé téměř dvanáct kilometrů. Vědec pokrývá mapu šachovnicovým vzorem. A hle – další, až dosud roztroušeně rozmístěné tůně leží přesně na průsečících.

Blasser vyskakuje, jako by ho kousla tarantule. Začíná pochybovat o svém zdravém rozumu. Je to pouhá hříčka přírody, nebo je v tom metoda? Co to znamená? Proč jen nevěnoval těm tůním až dosud více pozornosti?

Kennan i Blasser se ihned vydávají na cestu a letí do lesnatého pásma. Kennan mluví s vědcem už jen o nejnutnějších záležitostech, ale snaží se mu pomáhat v jeho práci, i když jen jako automat. Cítí, že se na sebe nerozhněvali doopravdy, ale navzájem si vymezili své pozice a úzkostlivě se snaží vyhnout se jakémukoli dalšímu střetnutí.

Kennana Blasserův objev těší. Instinktivně cítí, že něco visí ve vzduchu, něco, co musí vést k rozhodnutí.

Aby mohli dorazit až k tůním, musí proniknout pralesními velikány. Po čtyřech leteckých průzkumech se přesvědčili o tom, že se na každém rohu fiktivních čtverců opravdu nachází taková buněčná kolonie. Nakonec přistáli. Neobjevili nic zvláštního. Vypadá to jako voda, která se nahromadila v kaluži, ale dobře vědí, že tomu tak není. Oba přistupují na kraj tůně. V té chvíli se stane něco podivného.

To živé před nimi se dává do pohybu. Tekutina se čeří v soustředěných vlnách a uprostřed se zvedá jako poněkud nakloněný kužel. Oba muži ustupují. Náhle jsou zasaženi neznámou silou, která je srazí k zemi. Bytost před nimi se zachvívá stále rychleji, až toto chvění přejde v prudkou vibraci provázenou vysokým tónem. Nárazy však poněkud zeslábly.

Blasser zasune vrhač paprsků Kennanovi zpátky do pouzdra. „Nech toho, nebezpečí už nehrozí.“

„Mělo to zasáhnout nás?“ ptá se Kennan. „To přece byly gravitační nárazy.“

„Myslím, že to byla náhoda,“ míní Blasser. „Podívej se, vypadá to, jako by kužel ukazoval určitým směrem. To zvíře určitě pořád ještě vyvolává gravitaci.“

„Zvíře – takový nesmysl, že? Museli bychom ty nárazy změřit.“

Blasser okamžitě reaguje na Kennanova slova; běží ke kluzáku a zapíná tam gravimetr a zapisovač.

Celý proces trvá jen několik minut. Najednou se celý ten útvar zase zhroutí a před nimi leží zas jen tůňka, jako by se nebylo nic stalo.

„Co se asi teď událo na jiných místech?“ dohaduje se Blasser. „Musíme tu porůznu rozestavit komplexní analyzátory.“

Vynesou z kluzáku jeden z těchto přístrojů a umístí jej několik metrů od okraje té červené tekutiny. Pak se vydají na cestu zpátky, aby sem dovezli ještě další aparatury.

„Počkej chvilku,“ zarazí se náhle Kennan, když už téměř dorazili až k lodi. „Ozývá se radarový zaměřovač. Zdá se, že tu ve vzduchu poletuje spousta kovu.“ Rozhlížejí se i z kabiny kluzáku, ale nikde nic nevidí,

„A přístroj, který jsme tam postavili, přestal fungovat.“ Kennan ukazuje na blikající červený bod na palubní desce. Bleskurychle otáčí kluzák a žene se zpátky. Jakmile však dorazí až k tůni, zjišťují, že analyzátor zmizel. Na jeho místě se kouří z beztvarého zbytku spáleného kovu.

Blasser se zahrabal v laboratoři. Ale ve svých výzkumech se nemůže dostat ani o krok dál. Zdejší rostliny se naprosto liší od pozemských. Zjišťuje, že v jejich buňkách dochází k nepřetržité mutaci chromozómů, která zřejmě bez ustání proměňuje rostlinný typ, avšak nevede k odumření, nýbrž vytváří nové, odlišné druhy.

V kosmické lodi nemá možnost podrobněji prozkoumat tyto změny druhu, jejichž kódování a vývojový princip mu zůstávají zcela nejasné. Kultury baktérií odumírají, jakmile je navzájem smísí. Totéž nastává, kdykoli nasadí právě rozmnožované baktérie do půdy, která už byla obdělána.

Baktérie z oázových vln tedy za několik desetiletí ztrácejí svou životaschopnost. Pak bude Lemur úplně zalesněn a jeho ovzduší bude pro člověka jedovaté.

A zvířata? Narazili jen na čtyři jejich druhy: na ještěry, ptáky, zemní medúzy, nepočítají-li k tomu i organismy z tůní. Hmyz a podobná zvířata, bohatství pozemské fauny – to tady naprosto chybí.

A přesto se život na Lemuru vyvíjí děsivou rychlostí, uvědomuje si vědec. Náhle zapochybuje o svém úkolu. Je vůbec stále ještě splnitelný? Celá příroda se tu vyvíjí úplně jinak než na Zemi. Není tu naprosto žádná podobnost.

Neklidně přechází sem a tam. Uvědomuje si rozpor a přijímá jej jen proti své vůli. Zdá se, že současná situace dává za pravdu Kennanovi. Blasser teď nevidí žádnou možnost, jak by započal s přeměnou Lemuru. Tenhle vývoj se nedá zadržet, ledaže by se plánovitě zničila celá zdejší příroda. A tohle přece nikdy nebylo zahrnuto v projektu. Mělo se využít existujícího životního prostředí, ale nepočítalo se s tím, že by se toto prostředí měnilo v pravý opak. Blasser s povzdechem usedá do křesla.

Vraždící armáda robotů, představuje si, takový nesmysl! Je však natolik realistou, že objevuje pravdivé jádro v Kennanově přirovnání. Výsledek by byl, že by se Lemur podobal pak Zemi jako vejce vejci – z nynější flóry a fauny by toho mnoho nezbylo.

„Kennan mě snad už nakazil tou svou přecitlivělostí,“ bručí si tiše.

Vtom se pilot vřítí do laboratoře. „Mám to!“ křičí a mává fólií, kterou drží v levici. „Nové analyzátory určily směr. Jde opravdu o gravitační vlny. A víš, kam vedou?“ Vítězoslavně tiskne ukazováček na fólii.

„Souostroví…,“ diví se Blasser. „Letecké sondy se vychýlily z dráhy… Tam je střed okruhu radioaktivních center erupce.“

„Teď ještě musíme zjistit, co to všechno znamená. A ještě něco. Co nám to vlastně roztavilo ten přístroj? Oba androidi, které jsi poslal k erupčním centrům, se stále ještě pohřešují, zmizeli hned po tom, když se zaktivizovaly tůně.“

„Musíme si souostroví pořádně prohlédnout,“ odpovídá Blasser vzrušeně. „Možná že právě tam najdeme klíč k záhadě kolem Lemuru.“

„Ne, ještě počkáme. Mám takové dost určité tušení. Chtěl bych si počkat, až se znovu projeví činnost těch tůní! Nezmění-li se časové intervaly, měli bychom to zažít zítra dopoledne.“

„Co chceš dělat, Nyle?“

„Chtěl bych u jedné z tůní postavit televizní kameru.“

„A co si od toho slibuješ?“

Kennan se šklebí od ucha k uchu a mne si ruce. „Jen počkej do zítřka, jestli mám pravdu, zažijeme pěkné překvapení.“

„Už takhle je to dost napínavé,“ bručí Blasser, ale dál na pilota nenaléhá, dobře zná tón jeho řeči a ví, kdy se z něj nevydoluje již ani slovo.

Blasserovi kmitá hlavou vzrušující myšlenka. Je snad Lemur obydlen inteligentními bytostmi, jejichž schopnosti předčí všechny představy Pozemšťanů? Nasazují sem baktérie…, ale kde žijí sami? Pod povrchem planety? Nebo na moři? Vzpomíná si na exploze. Odtamtud vycházelo zvýšení radioaktivity. Co když to byly podmořské atomové výbuchy…? Ale ne, to by byl Kennan nezůstal naživu, atomové síly by roztrhaly malý kluzák jako cár papíru. A přesto…

Blasser se téhle myšlenky nemůže stále zbavit. To by naráz vyřešilo valnou část celé hádanky. Neznámá katastrofa tu téměř zničila život zvířat a rostlin a teď život na planetě znovu vzniká. Ale jaký význam mají radarové ozvěny, co znamená ten roztavený přístroj? A Kennan chce u jedné z tůní postavit televizní kameru…

Blasser udeří pěstí do dlaně druhé ruky. Nyl dostal asi stejný nápad jako já, uvažuje. Proč jen jsem na to nepřišel dřív? Kdybychom aspoň věděli, jakou funkci mají ty tůně…

Náhle se začíná loď zachvívat. Planeta se otřásá, zmítá se účinkem podzemních výbuchů. V okruhu kolem souostroví znovu došlo k erupcím, uvažuje Blasser a ověřuje si hned svou domněnku na ústředním pozitronu. Až dosud byl ochoten věřit v možnost náhody, v tektonické zvláštnosti Lemuru, ale poslední výbuchy potvrzují teorii o cizí inteligenci. Tohle nemůže být žádná hříčka přírody, ujišťuje se vědec. To však znamená, že na planetě stále vzrůstá radioaktivní zamoření… Cizinci nepřinesou Lemuru novou plodnost, naopak, zničí nynější život na něm. To pomyšlení Blassera děsí. Usoudí, že Lemur je pro přizpůsobení, pozemským poměrům naprosto nepoužitelný, a zároveň si uvědomí nesmyslnost své úvahy. Jak by teď mohl jen pomýšlet na nějakou přeměnu Lemuru ve smyslu jejich původního projektu?

Vzpomíná si na rozhovor, který vedl před lety na Zemi s jednou svou známou a s jejím bratrem, oceánologem. Seděli společně u láhve vína, oceánolog vyprávěl o svých problémech, starosti a obavy z něj přímo sršely a za deset minut dokázal obratně vmanévrovat k těmto svým problémům i všechny své posluchače.

„Celá desetiletí se snažíme uvést do pořádku koloběh v oceánech,“ – prudce udeřil pěstí do stolu. Blasser si dodnes živě vzpomíná, jak skleničky jen poskočily. „Všechno jsme hezky zkoordinovali. Spolupracují s námi klimatologové, geofyzikové, astrografové a jak se všichni jmenují, ale pokračujeme tak strašně pomalu.“

„Proč?“ zeptal se Blasser. „Máte přece všechno, nač si vzpomenete. Státy vzájemně spolupracují, už neexistují žádné koncerny, které by bezohledně znečišťovaly mořskou vodu, zamořování okolního světa pokleslo do té míry, že už je téměř bezvýznamné, a ty nám tu naříkáš!“

Oceánolog vzkypěl. „Ty nemáš o ničem ani ponětí! Všechny zločiny, které se za dvě století napáchaly na přírodě, se nedají napravit pouhým škrtnutím pera. V maličkostech lze ještě něco zlepšit, například moře, to už by nám starosti nedělalo. Jenže musíme regenerovat celou přírodu. Rozumíš? Všechno! Každé stéblo trávy, každý strom, každou řeku a každou molekulu vzduchu… A to bude trvat dlouho. Příroda se přizpůsobila člověku, kapitalistické společnosti, která tak ničila životní prostředí. Dobrá, to už je za námi, zpočátku jsme ani my nedělali všechno správně. Copak jsme o tom všem věděli? A najednou se příroda staví nepřátelsky sama proti sobě, už se nevyvíjí podle svých přirozených zákonů. A teď to dej všechno za pár let zase do pořádku!“

A na Lemuru? Žijí tu také bytosti škodící životnímu prostředí? Tuhle otázku si Blasser klade znovu a znovu. Nebo to všechno patří k úsilí o regeneraci planety?

Blasser těžce vzdychá. Kennan má pravdu. Děje se tu něco, do čeho člověk prostě nesmí zasahovat podle svých představ. Jsou-li tu opravdu inteligentní bytosti, které přeměňují svou planetu, pak nemáme pro zásah ani nejnepatrnější záminku; a působí-li to sama příroda, pak není pro nějakou změnu už vůbec žádný důvod.

V Blasserovi se láme odpor. Jen touha strhnout závoj z tohoto tajemství jej nutí, aby vytrval. Už jenom tahle touha.

Venku svítá, rodí se nový den. Stálice stojí už z poloviny nad obzorem. S podivuhodnými pocity hledí Blasser na krajinu zalitou, světlem, která se tu před ním rozprostírá. Najednou si tak trochu připadá na Lemuru jako doma, cítí, jak v něm vzrůstá touha rozběhnout se do orosené přírody a vyhřívat se v paprscích slunce. Takovou touhu dokáže vzbudit jen ticho a krása kvetoucího života. On, člověk obklopený ocelí a plastickými hmotami, mistrovským dílem pozemské techniky, závistivě hledí na mírný, přirozený ruch tam dole, užívá klidu, odpočívá a diví se sám sobě. Je to snad sentimentalita, Keyi?

„Copak jsi vůbec nespal?“ Slova vstupujícího Kennana znějí hlučně, derou se Blasserovi do uší a on si uvědomuje, jak strašně je unaven.

Vrtí hlavou. „Jen trochu. Neklid, víš? Vězí mi ve všech kostech. Je tu příliš mnoho otazníků, a pořád ještě žádné řešení… Jenom jedno je mi teď už jasné: Z našeho úkolu, z projektu Lemur, zřejmě sejde. Jestli je ta tvoje teorie o cizích inteligentních tvorech pravdivá, pak náš úkol stejně padá – a v jiném případě ostatně také. Porušili bychom rovnováhu na Lemuru až do základů. A to nelze nikterak hájit. Ani ekonomicky, ani z hlediska lidskosti.“

Pilot se usmívá, ale na Blasserova slova neodpovídá. Zalil ho radostný pocit, cítí, že už se k tomuhle tématu nepotřebují vracet.

Za chvíli sedí oba před obrazovkami, diskutují a vyčkávají, až zahájí svou činnost červené tůně.

A pak to přijde. „Radarové signály,“ volá Kennan,.

„Tůně vysílají gravitační impulsy,“ dodává Blasser.

Uchváceni se dívají na obrazovku. Červený kužel se hroutí. Hladina tůně je zase klidná, leskne se v paprscích slunce,. Rtuť se slévá. Nad červenou plochou se náhle vznáší malý kotouč, jako by ho tam zavěsila kouzelná ruka, snáší se nízko, pohybuje se nad hladinou ve spirále a mizí právě tak rychle, jako se objevil.

Oba muži na sebe hledí v ohromení.

„Co to bylo?“

„Kotouč odsál všechnu rtuť. Jen se pořádně podívej,“ vybízí pilota Blasser. „Ale proč? Proč právě po aktivizaci? Možná že se ty tůně takhle čistí, ano, tak to asi bude. Rtuť, která se vylučuje zejména po aktivizaci, brání buněčným útvarům ve vykonávání jejich životních funkcí.“

„Je to prosté,“ shrnuje Kennan s úsměvem. „Vyčkáme však, jestli se kotouče vynoří nad ostrovem. Jestliže ano, museli bychom brzy dostat zprávu ze satelitů. A už je to tu – opravdu! Kotouče létají šílenou rychlostí. Slétají se z celé planety k ostrovu, musí jich být desetitisíce…“ S nadšením sleduje údaje na pozitronech.

„Vida – už jsou pryč.“

„To znamená, že souostroví je tu jakousi centrálou.“

Kennan přikyvuje. „Ano, tak nějak to bude. Ale jaká je to centrála? Koho tam asi najdeme?“

Kluzák letí těsně nad zpěněnými hřebeny vln v oceánu. Z oparu nad nimi se vynořují ostrovy. Kennan zvolna snižuje rychlost letu. Nedomnívají se, že ty cizí živé bytosti tohle souostroví nějak zvlášť zajistily, ale pilot nechce nic riskovat. Letí k ostrovu, který přístroje označily jako přijímací stanoviště gravitačních vln vysílaných z tůní.

„Tamhle vpředu…!“ volá Kennan. Z písku vyčnívá množství stejně velkých žlutohnědých polokoulí.

Blasser a Kennan několikrát zakrouží nad ostrovem, ale nic se neděje, a tak se odváží přistát.

„Víš, všechno mi tu připadá takové divné,“ přiznává se pilot a sahá z opatrnosti po zářiči. „Proč se nikdo neukazuje?“

Polokoule dosahují výšky asi deseti metrů. Nic zvláštního na nich nepozorují. Odhadují jejich počet na šedesát až sedmdesát.

Situace, v níž se oba kosmonauti octli, není nikterak záviděníhodná. Poprvé se tu setkávají se stavbami nějaké mimozemské civilizace, s jejíž činností se už čtrnáct dní střetávali, o níž si však zatím nedokážou udělat žádnou představu. Nepociťují strach, ale čím déle kolem polokoulí pobíhají, tím více se jich zmocňuje nepříjemný pocit. Stavby tu leží před nimi němé a tiché. Nikde však není vidět vstupní otvory do nich, nelze ani uhádnout jejich smysl a účel.

Kennan se usadí do písku. „Ať tohle chápe kdo chce, já tomu nerozumím ani za mák. Tady mizí kovové kotouče, sem přicházejí signály, ale kdo to všechno vybudoval? Kde jsou? Proč nás nezpozorovali?“

„Třeba žijí někde jinde a tohle není nic jiného než nějaké jejich stanice,“ dohaduje se Blasser. „Mohli bychom se pokusit jednu z těch polokoulí prorazit, ale bylo by to asi příliš riskantní.“

Kennan vstává. „Ani já bych se o to nepokoušel.“

Stráví na ostrově ještě téměř dvě hodiny, ale marně.

Ani ostatní ostrovy nevyzradí nic ze svého tajemství. Na nich neobjevili vůbec nic. Jediná možnost, která jim ještě zbývá, je další pozorování. Chtějí se také pokusit zavolat cizince pomocí vlastních gravitačních vln a navázat s nimi kontakt. Ale budou mít úspěch? A pak najednou rozluští hádanku Lemuru Kennan.

„Keyi, ten ostrov je skutečně automatická, neobsluhovaná stanice. Na Lemuru nežijí žádní inteligentní tvorové!“

„Ano? Kdopak ti to řekl?“ vyzvídá Blasser.

Už několik dní sedí v kosmické lodi a nespouštějí z ostrova oči. Ale přilétají tam jen kotouče a zase odtamtud odlétají. Polokoule se skutečně otvírají a vpouštějí létající předměty dovnitř, avšak to trvá asi jen pět minut, pak je tu všechno zase jako mrtvé. Víc toho zatím nezpozorovali. Je to k zoufání.

„Připusťme,“ vykládá Kennan klidně, „že se mohu mýlit. Ale teď dávej dobrý pozor! Vzpomeň si na ten asteroid, co jsme na něm spolu byli a co jsi tam objevil zárodky života. Co jsme podnikli po skončení výzkumu?“

Blasser se zatváří rozpačitě, nemá tušení, k čemu Kennan směřuje.

„Zhodnotili jsme výsledky v laboratořích, provedli jsme biochemické pokusy,“ vypočítává a nepřipadá si při tom nijak zvlášť chytře. „Instalovali jsme tam kontrolní přístroje, aby zaregistrovaly všechny změny a…“

„… a o těch změnách se měly odtamtud vysílat zprávy na Zem,“ dokončuje větu pilot.

„Ano, samozřejmě, jenomže nechápu…“

Kennan se pohodlně usadí, natáhne nohy před sebe a s požitkem vychutnává své vítězství.

„Včera večer, když jsi byl v laboratoři, jsem se zamyslel ještě jednou nad tím zkomoleným hlášením z minulého týdne. Pokoušel jsem se odfiltrovat poznatky a vymazat je ze záznamu.“ Teď musel pilot znovu vstát. Přistupuje k řadě pozitronů. „Poslechni si to!“

Po několika sekundách zapípají z reproduktoru zvláštní řady tónů a znaků. Přerušované a spojované, krátké a dlouhé – vypadá to jako sdělovací systém.

„A co to má znamenat? Odkud jsou tyhle zvuky?“ Blasser pořád ještě nic nechápe.

„Takhle jsem se taky ptal. Původ těch poruch musí být buď v kosmu, anebo na Lemuru.“

Blasser pohlédne na pilota pochybovačně. Že by poruchy přicházely z téhle planety? Možná že je působí jejich vlastní sondy kroužící kolem Lemuru – nebo snad cizí bytosti, které tu zatím ještě nenašli. Nejradši by se tloukl do hlavy. Jak je možné, že na to hned sám nepřišel?

„Předpokládám, že jsou to sdělovací signály,“ pokračuje Kennan. „Čirou náhodou je vysílali ve stejnou dobu jako my a na stejné frekvenci, jako je naše.“

„A komu jsou tyhle sdělovací signály, jak jim říkáš, určeny? Jaké jsou to informace a pro koho?“

„Jejich adresáty ještě neznám, ale však my je najdeme. A pokud jde o to druhé, chtěl bych se vyptat ještě našeho centrálního pozitronu, protože tak docela jistý si pořád ještě nejsem. Vložme tam všechny údaje a on ať pak z nich vyvodí logický závěr.“

Začali chvatně programovat a asi za půl hodiny s tím byli hotovi. V místnosti alfa bylo ticho, když Kennan položil počítači otázku: „Uveď příčinu zvláštního vývoje na planetě Lemuru!“

Blassera ta otázka udivuje.

Z reproduktoru se ozve odpověď: „Před sedmi sty lety, tolerance plus minus sto, na Lemuru nebyl život. Pravděpodobnost devadesát sedm procent. Příčina vývoje: Mimozemští tvorové sem nasadili zárodečné buňky, oživili oceán, převezli sem zvířata. Pravděpodobnost sedmdesát procent. Cílem vývoje je zúrodnění a přizpůsobení planety pro mimozemské bytosti. Pravděpodobnost padesát procent.“

Hleděli jeden na druhého.

„To přece nejde,“ bručí Blasser zklamaně. „Cizí inteligentní tvorové mají s Lemurem stejné úmysly jako my… s a my se tu po tolika staletích trápíme řešením záhad. Teprve teď tomu rozumím…“

„Ano,“ přisvědčuje Kennan. „Nasadili sem kultury baktérií, které připravují růst rostlin, a dopravili sem některé druhy zvířat. Proto jsme se tu setkali s takovou izolací fauny, proto tu neproběhl normální vývoj.“

„A ta erupční centra,“ usuzuje Blasser, „tu byla vytvořena uměle. Možná že jsou to jaderné elektrárny. Když zahájí činnost, mění se vodní masy v páru a v atmosféře vzrůstá vlhkost, stoupá albedo, schopnost odrážet světlo, zvolna se otepluje. Také vegetační pásma a zemní medúzy plní v této soustavě své úkoly…“ Rozsah plánů těchto cizinců začal přerůstat vědcovu představivost.

„Jestliže na Lemuru předtím nebyl život, znamená to, že tu také vytvořili ovzduší, které se teď dále přetváří. Pravděpodobně je tento postup ekonomicky nejvýhodnější.“

„A pro kontrolu všech těch procesů sem nasadili létající kotouče. A červené tůně, buněčně kultury, které vypěstovali ke zprostředkovávání informací a k pozorování celého okolí…“

Chvíli oba mlčí, každý z nich pohroužen do vlastních myšlenek.

„Cizinci začali oživovat mrtvou planetu. Myslím, že jejich projekt je lepší než náš,“ shrnuje Kennan.

Možná že má pilot i tentokrát pravdu, připouští Blasser.

Najednou zazní v kabině úder zvonu.

„Pozitron znovu přijímá signály,“ konstatuje Kennan. „Naprogramoval jsem ho na to. Ostrov vysílá. Teď snad konečně poznáme i život a svět těch cizinců.“

ERIK SIMON

TATO PLANETA JE OBYDLENÁ

Hlasy:

„Balón je nafouknutý. Přípravy pokračují podle plánu.“

„Máte nějaké komplikace?“

„Ne.“

„V pořádku. Můžete jít. Sekněte svým lidem, že mají bezpodmínečně dodržet časový plán.“

„Jsme u cíle,“ hlásil první pozorovatel. „Není pochyb, že tato planeta je obydlená.“

„Přejdeme tedy na oběžnou dráhu?“ ujišťoval se pilot.

„Samozřejmě,“ ozval se logik, který řídil celou expedici. „Vyřiď gravitonikovi, aby spustil stroje.“

„To není třeba.“ Gravitonik se sám hlásil z druhého konce lodi. Jako vždycky zněl jeho hlas v reproduktoru zkresleně. „Stroj na přídi už je v chodu. Já jsem to tušil, že tu najdeme obydlenou planetu,“ dodal, a tak špatná zas ta reprodukce nebyla, aby kosmonauti v lodní centrále nepostřehli v jeho hlase radostný triumf. Gravitonik považoval téměř všechny planety, k nimž zamířili, za obydlené. Většinou se ukázalo, že hádal špatně, ale tentokrát měl bezpochyby pravdu.

„Dobrá,“ obrátil se logik na pilota, „můžeš tedy zahájit sestup. Ale trochu opatrně, jestli to půjde, zabočit pěkně zvolna, jinak si bude strojník zase stěžovat.. A nepřibližuj se tolik – no, však už víš. A ty, Antire,“ obrátil se na prvního pozorovatele, „mohl bys vzbudit svého kolegu a všechny vědce? Za chvíli budete mít dost práce.“

Pilot se pustil do díla. Stroj na přídi nechal rozběhnout na plné obrátky, později spustil i stroj na zádi a řídil jej tak, že umělá gravitační pole vedla kosmickou loď na oběžnou dráhu kolem Země.

Jiné hlasy:

„Tady jsou snímky. Podívejte se semhle… a sem!“

„Opravdu to vypadá jako satelit. Porovnali jste orbitální parametry?“

„Ano. Není to žádná z registrovaných družic. Třeba je to zas jeden z tajných satelitů.“

„Nebo řiditelná sonda. Také možná jen nosná raketa nebo odtržená část. Vždyť se můžete někde zeptat. Ale moc se tím netrapte, nestojí to za námahu.“

Druhý pozorovatel si prohlížel údaje detektoru.

„Namouvěru, zvláštní planeta,“ podivoval se. „Opravdu hustě osídlená jsou jen některá území, a přesto tam nevidím téměř žádné pusté končiny. Rád bych věděl, podle jakých principů se obyvatelé na té planetě usazovali.“

„To by mě taky zajímalo,“ přidal se čtvrtý vědec, který právě podle údajů z detektoru mapoval hustotu obyvatelstva na této planetě. Zabýval se studiem civilizace inteligentních bytostí a jejich dějinami a hořel nedočkavostí, kdy už pozná nově objevené bratry, protože k něčemu takovému měl příležitost jen zřídkakdy. Přesněji řečeno byla to první neznámá civilizace, s kterou se měl setkat. Obě ostatní obydlené planety, které dosud navštívil, byly už dávno prozkoumané; Udržovaly trvalé spojení se svou domovskou planetou a neposkytovaly mnoho materiálu pro vědecký výzkum. „Vyplynulo něco z analýzy?“ ptal se druhého vědce, kybernetika a lingvisty.

„Jak se to vezme,“ odpověděl tázaný neurčitě. „Pro sdělování informací používají obyvatelé téhle planety převážně elektromagnetické vlny a na ně namodulovávají akustické kmity. Tohle už známe z jiných světů. Zachytili jsme celou řadu takových vysílání. Někdy to vypadá jako řeč, jindy to zní spíš jako… jako hudba, řekl bych. Další část těch vysílání je komplikovaná, ještě se nám nepodařilo rozluštit, co to vlastně je. Že by snad kódované obrazy? Kdopak ví.“

„A ta jejich řeč? Co říkají? Objevili nás?“ vyzvídal čtvrtý vědec.

Druhý vědec na něj pohlédl rezignovaně, dokonce i trochu provinile. „Je to stará bolest. Pořád ještě nedokážeme jejich řeč přeložit. Pokoušel jsem, se o to na velkém počítači a Ertiss mi při tom pomáhal. Zapojili jsme i logický analyzátor, ale k ničemu to nevedlo.“

„Bohužel má pravdu,“ potvrzoval logik s politováním.

„Co bude dál?“ ptal se čtvrtý vědec.

„Pořád tedy ještě nevíme, jestli nás už objevili,“ vmísil se do hovoru třetí vědec, který se jako fyzik zabýval otázkami komunikačního kontaktu jen okrajově.

„Jsou ve stadiu rané epochy kosmických letů, vypadá to, že na samém jejím počátku,“ sděloval první pozorovatel, který právě přišel do ústřední laboratoře a zmeškal začátek rozmluvy.

„To nás už jistě zpozorovali,“ usoudil čtvrtý vědec. „Na takové technické úrovni je to velmi pravděpodobné.“

Logik si tím nebyl tak jist. „Tak samozřejmé to není. Přijde na to, v které fázi rané epochy kosmických letů právě jsou.“

„To jsem přece už řekl,“ odporoval první pozorovatel mrzutě. „Na samém počátku. Mají k dispozici mnoho raket bez posádek, především družic létajících kolem planety. Možná že už dospěli k tomu, že jim tu a tam odstartuje i družice s posádkou. Třeba vyslali do vesmíru i nějakou kosmickou loď.“

„No tak,“ konstatoval logik spokojeně. „Třeba i nás pokládají za družici bez posádky. Jsou-li na takovém stupni vývoje, je to dokonce pravděpodobné.“

„Budeme tedy muset přistát bez ohlášení, to je mrzuté,“ zalitoval čtvrtý vědec.

„Tak to přece bývá většinou,“ řekl logik.

Hlasy:

„Ti lidé se snad zbláznili. Vědí přece, že tohle je uzavřené pásmo a co se tu má dít. Snad je omrzel život. Měli bychom je prostě ignorovat a pokračovat.“

„To přece nejde. Vždyť jsou to koneckonců také lidé, i když trochu potřeštění. Veřejnost…“

„Hlášení pro plukovníka.“

„Konečně už došlo?“

„Ano. Náš křižník tu jachtu dohonil. Vyvádí je teď z ohrožené oblasti.“

„A ti pitomci samozřejmě ještě protestovali, že?“

„Ovšem. Hrozili, že si budou stěžovat, tohle že jsou mezinárodní vody a že to je vůbec skandál.“

„To jsem si myslel… Dělají to naschvál. Zkazili nám celou akci, teď abychom čekali až do zítřka. Ať se už nikdo neopováží vniknout do uzavřeného pásma! Rozuměl jste, kapitáne?“

Za několik dní se zase všichni sešli v ústřední laboratoři. Největší část diskuse opět zabralo dohadování specialistů: logika, který řídil výpravu, obou pozorovatelů, třetího vědce, jehož úkolem byl výzkum cizích civilizací, a čtvrtého vědce, který se jako jazykovědec chystal navázat kontakt. Ostatní vědci a technici mohli k této problematice sotva co dodat.

„Opravdu nevím, co bychom si počali bez detektoru,“ mínil druhý pozorovatel a prohlížel si nejnovější údaje získané z přístroje. „Kdybychom nevěděli přesně, kde žijí inteligentní bytosti a kde ne, nemohli bychom vůbec přistát. Alespoň tak dlouho ne, dokud s nimi nenavážeme rádiové spojení. Jsi si opravdu jistý, že nás pořád ještě neobjevili? Měli k tomu přece dost času.“

„Pokládám to téměř za určité,“ odpověděl druhý vědec. „Kdyby o nás věděli, jistě by nám byli vyslali nějaké signály – nevysílali by pořád jen ty jejich obvyklé relace, ale jednoduché znaky, řady čísel nebo něco podobného. Nezachytili jsme však nic takového. A zdá se, že naše vysílání také nemělo účinek; vypadá to, že ho považují za své vlastní. Mají tam dole totiž spoustu různých jazyků.“

„Tak se ti přece jen podařilo něco přeložit?“ divil se gravitonik.

„Ale ne. Jen jsem si všiml, že jednotlivá slova patří k různým skupinám a systémům, a přesto nevím, co mohou znamenat. Aby se dala slova spojit s pojmy, k tomu je zapotřebí mnohem víc informací, je nutný přímý kontakt. Zkrátka a dobře – musíme přistát.“

„Kde?“ zeptal se logik.

„Podívejme se na mapu,“ navrhl prakticky zaměřený první pozorovatel. „Největší neobydlené plochy jsou u pólů té planety. Tady,“ poklepal na rozloženou mapu, „máme celý prakticky neobydlený kontinent…“

„Co to znamená: prakticky neobydlený?“ přerušil ho logik. „Žijí tam inteligentní bytosti, nebo ne? Víš přece, že podle základního pravidla…“

„… nesmíme při přistáni ublížit ani jediné rozumné bytosti. Však vím,“ dokončil větu první pozorovatel.

„Ani jediné!“ opakoval logik důrazně.

„Ovšem, samozřejmě. – Ano, je tu pár míst na tomhle kontinentě, kde žijí inteligentní bytosti, především na pobřeží; mezi nimi se však rozprostírají rozsáhlá území, kde nepřebývá vůbec nikdo. Totéž platí o ostrovech u protilehlého pólu. A pak tu máme ještě pár izolovaných oblastí na kontinentech.“ Ukázal na Libyjskou poušť, na jižní Arábii, na Tarimskou pánev a na některé oblasti v Austrálii. „Ale tam také žijí roztroušené skupinky rozumných bytostí. Přesto by se i tam muselo najít nějaké místo.“

Čtvrtý vědec se sklonil nad mapou, kterou sám nakreslil. „Polární oblasti se vylučují. Pro navázání kontaktu by asi sotva byly vhodné; to bychom klidně mohli zůstat na oběžné dráze, žádný velký rozdíl by to nebyl. Ale tady by to bylo výhodné, tady je dost volného prostoru. Těsně vedle místa přistání se táhne hustě osídlený pruh země. To by nám kontakt velmi usnadnilo.“ Měl na mysli Libyjskou poušť a údolí Nilu.

„Bylo by to podle nejnovějších údajů detektoru možné?“ Logik se obrátil na druhého pozorovatele, který srovnával poslední hodnoty s dřívějšími.

„Které území máš na mysli? Ach tak… Ano, to by šlo. Tady by se jistě nikdo nedostal do oblasti antigravitačních paprsků.“

„Jsi si naprosto jistý?“ ptal se logik znovu. „Vzal jsi v úvahu rozptyl paprsků ve větších vzdálenostech? Musíš myslet i na pilota. Takové přesné přistání na cizí planetě… Někdy to…“

„Copak jsem někdy…,“ urazil se pilot, ale logik ho hned uklidnil: „To ne, samozřejmě že ne. Já vím, že to zvládneš. Ale pochop, že si nemůžeme dovolit ani sebemenší riziko, když jde o životy rozumných bytostí. Ani to nejmenší riziko!“

„Nemáme poškodit pokud možno ani jedinou budovu nebo jinou stavbu rozumných bytostí,“ dodal druhý pozorovatel a automaticky při tom listoval v dokladech z posledního průzkumu.

„Kromě toho tam mohou být zvířata, například vzácné druhy zvěře nebo domácí zvířata. Kdybychom způsobilí škodu třeba jenom jim, měli bychom z.toho nepříjemnosti. Nevíme, jak by na to obyvatelé té planety zareagovali; přitom by byli rozhodně v právu – vždyť tohle není naše planeta. Detektor nám tu ukazuje pouze přítomnost rozumných bytosti, naštěstí jen těch, jinak by taky nebyl k ničemu. Potřebovali bychom však ještě nějaký jiný detektor pro…“ Náhle někdo udiveně vykřikl.

„Děje se něco?“ zjišťoval pilot.

Druhý pozorovatel horlivě listoval v údajích z dřívějšího průzkumu, podle něhož byla nakreslena mapa. Když tam našel to, co hledal, pronesl zvolna, jako by se obával omylu., „Tady je to!“ Energicky ukázal prstem na jedno místo uprostřed Tichého oceánu. „Ten ostrov tady… nebo ne, je to malé souostroví… Před pěti dny bylo ještě obydlené.“

„A teď… už není?“ Logik se na něj díval netrpělivě.

„A teď už není,“ opakoval druhý pozorovatel mechanicky s očima upřenýma na oba sloupce čísel z prvního i z druhého měření. „A dokonce i moře v okolí ostrovů je úplně prázdné v okruhu… Jako by přesně znali poloměr rozptylu našich antigravitačních paprsků,“

Všichni vstali a tlačili se kolem druhého pozorovatele, nahlíželi do dokladů, dokonce i technici, kteří těmhle číslům příliš nerozuměli.

„Opravdu,“ šeptal gravitonik. „Je to přesný poloměr rozptylu antigravitačních paprsků, když se k němu připočte i bezpečnostní vzdálenost. Podivuhodná shoda okolností.“

„To není náhoda,“ řekl čtvrtý vědec s přesvědčením. „Přece jen nás objevili.“

Logik mu přisvědčil: „Ani já nevěřím, že by to byla náhoda. Poloměr mohli zvolit náhodou, ale už to, že nám vyklidili prostor pro přistání… Mohl bys tam přistát?“ ptal se pilota.

„Ano, to by muselo jít. Trochu větší pevnina by mi-ovšem byla milejší.“

„Je to pozvání!“ prohlásil logik důrazně, jako by to byli ostatní už dávno nepochopili.

Hlasy:

„Tak konečně je všechno připraveno. V pořádku?“

„Všechno normální. Jen ten balón… Vypadá to, jako na něj shora něco tlačilo.“

„Nežvaňte nesmysly. Asi trochu poklesl vztlak. Nebylo by divu při těchhle věčných odkladech. Ale balón je pořád nahoře, že?“

„Ano.“

„Dobrá, pak je všechno v pořádku. Však už je načase, čekali jsme se ažaž.“

Soustředěně pozoroval pilot přístroje na řídicím panelu. Kolem něho se shromáždila celá posádka až na gravitonika a strojníka, kteří dohlíželi na tíhové motory a byli připraveni ihned zasáhnout při sebemenší závadě. Všichni chtěli sledovat přistávací manévr. Oba pozorovatelé udržovali pomocí speciálního detektoru kontrolu nad přistávacím prostorem, aby se kosmická loď okamžitě mohla vyhnout, kdyby se tam někde neočekávaně objevila rozumná bytost. Všichni mlčeli, protože věděli, jaký má pilot před sebou těžký úkol.

Kosmická loď opatrně balancovala na antigravitačním paprsku a zvolna dosedala na planetu, vydávala se vstříc prvnímu kontaktu s rozumnými bytostmi. Budou moci prozkoumat tuto planetu, poznají její obyvatele, vědci si vymění poznatky a vědecké teorie. Možná že rozumné bytosti budou potřebovat jejich pomoc a oni jim také pomohou. Později sem přiletí další kosmické lodi a postupem času se vytvoří pevné spojení mezi všemi obydlenými planetami. Pak společně prozkoumají další světy. Objeví se další a další možnosti, vždyť tohle je jen první krok.

Hlasy:

„Pozorovací přístroje fungují?“

„Ano, pane plukovníku.“

„Všechny? I druhá sada seizmografů a zapisovačů? Osobně jste se o tom přesvědčil?“

„Ano, pane plukov… Co to je? Letadlo? Právě snad…, ne, vrtulník! Musí to být vrtulník!“

„Kde? – Nic tam nepozoruju. Vidíte duchy, seržante. Vzchopte se!“

„Ale…“

„Nesmysl! Holý nesmysl! A vůbec, odkud by to přilétalo? Střežíme veškerý vzdušný prostor. Takový blázen přece nikdo nebude. Kapitáne, jak dlouho ještě?“

„Padesát osm sekund. Padesát šest…“

Byli už velmi blízko. Loď záhy dosedne, vypnou tíhové motory a pozdraví obyvatele této planety…

„Něco tu je!“ zvolal náhle druhý pozorovatel. „Téměř přesně pod námi!“

„Rozumná bytost?“ vykřikl logik zděšeně.

„Ne…, velký předmět, vznáší se ve vzduchu. Žádné rozumné bytosti. Mohli bychom však ten předmět poškodit.“

Pilot, který při pozorovatelově výkřiku přerušil sestup a zadržel loď takřka bez pohybu ve vzduchu, prohodil klidně: „Žádné strachy. Proletíme kolem toho. Myslím, že to svedu.“ Sáhl po řídicí páce a loď počala znovu klesat. Za několik minut by měla přistát.

„Třeba je to nějaký přístroj, kterým rozumné bytosti sledují naše přistávání,“ mínil logik.

S napětím se dívali na obrazovku, na níž se už daly rozeznat některé detaily na ostrově. Světelný blesk při výbuchu už vůbec nepostřehli. Byli totiž příliš blízko u slunce, které na zlomky sekundy vzplálo vedle nich.

Hlasy:

„Krásný úspěch, pane plukovníku. Ve štábu byli velmi spokojeni.“

„Já vím. A jak se daří seržantovi?“

„Nervově se zhroutil. Je přesvědčen, že viděl vrtulník. Ale už se mu vede líp. Naši psychiatři mu tu jeho fixní ideu vymluví, o to nemám strach.“

„Nu ano, do jisté míry je to pochopitelné. Ta dlouhá psychická zátěž… A pak ta záležitost s jachtou bezprostředně předtím.“

„Byla to samozřejmě jen halucinace. Jinak by nás teď zavalila vlna protestů.“

„Právě. Celá ta věc už způsobila dost veliký poplach. A přitom je ten ostrov náš. A nad naším vlastním územím si můžeme provádět tolik zkoušek atomových zbraní, kolik se nám zachce.“

MICHAEL SZAMEIT

ZVÍŘE

„Měli jsme tuhle planetu opustit, není obydlená.“ Dr. Jank se zaklonil v křesle a mlčel. Nejistě těkal pohledem od jednoho k druhému a nervózně si poškubával vlasy za pravým uchem. Ve velitelské ústředně těžkého kosmického křižníku typu Zvěd VII bylo několik sekund slyšet jen hlasitý dech trochu astmatického vedoucího výpravy.

„Ne!“ To znělo spíš jako rozkaz než jako odpověď. Kapitán Bertold se na fyzika ostře zadíval a dodal: „Jestli budete nebo nebudete pokračovat ve výzkumných pracích, to je vaše věc, ale kdy odtud odstartujeme, o tom rozhodnu já!“

Ovzduší v centrále bylo stísněné a žhavé. Nebyla to vina klimatizačního zařízení, ale nepříjemného napětí, které tížilo čtyři muže shromážděné kolem obrazovky. Už několik hodin se pokoušeli dohodnout o dalším průběhu expedice, která se po tragických událostech stala problematickou.

Vedoucí výpravy Jank si rozepnul knoflík u krku na své kožené kombinéze a ovíval se ohmataným zápisníčkem, aby se mohl nadechnout čerstvého vzduchu. Kdykoli se takhle rozčilil, trápily ho zákeřné astmatické záchvaty zvlášť silně.

Až doposud se nad tvrdohlavostí a sebejistotou velitele kosmické lodi jen usmíval a cenil si víc Bertoldových odborných kvalit zkušeného kapitána, než opovrhoval jeho lidskými slabostmi neotesaného klacka. Tentokrát se však ovládal jen s největším sebezapřením.

„A co o tom soudí navigátor?“ Jank se obrátil na Mirka Hoimana, protože doufal, že ho mladý muž podpoří.

Mirk však mlčel a uhnul před vědcovým pohledem. Měl doktora Janka rád, ale zároveň si vážil svého šéfa. Průzkum planet v soustavě Zaurak, dvě stě světelných roků za hranicemi domovského slunečního systému, byl jeho první zkušební úkol po úspěšném absolvování akademie. Jeho důstojnický patent voněl ještě tiskařskou černí a stránky v něm při listování ještě chrastily.

Mirk si vzpomínal na své první setkání s kapitánem Bertoldem. Dveřmi řídicí ústředny zahlédl tenkrát novopečený navigátor jen velitelova záda a široká ramena. Bertold stál u stolu s mapami a laserovou tyčkou přejížděl po vyklenuté skleněné desce koordinátoru, pokryté drobnými třpytivými hvězdičkami.

Že stál tak blízko slavného a hodností nejvyššího kapitána průzkumné flotily, spletlo mládence tak, že se zakoktal. „Dobrý den, já, já jsem ten nový…“

Bertold ani nezdvihl hlavu. Zato ostře houkl: „Takhle vás v akademii učili podávat hlášení, navigátore?“

Mirk sebou trhl a vykřikl: „Navigátor Holman se hlásí do služby na kosmickém křižníku Božská jiskra. Číslo úkolu dva, třicet dva, lomeno sedmdesát!“

Bertold se rozvážně otočil – a usmíval se.

„Jaký je váš názor?“ opakoval doktor Jank netrpělivě. Mirk začal pomalu vytahovat z kapsy kalhot své uniformy osmdesát let starý, ale kupodivu stále ještě platný exemplář služebních předpisů a začal váhavě: „Zákon dovoluje usadit se pouze na neobydlených planetách…“

Kapitán Bertold ho přerušil odmítavým gestem a řekl upjatě: „Co by si ta potvora počala rozumného s celým bohatstvím téhle planety? Je tu takové množství mědi, uranu a vanadu, že by to krylo světové potřeby na celá desetiletí! Nesmíme přece připravit lidstvo o takové poklady.“

Guy Wallis, astrofyzik a radiolog, poslouchal a tvářil se zamyšleně. Mnoho toho nenamluvil, někteří lidé tvrdili naprosto vážně, že tenhle malý blonďák s věčně ustaranýma očima má nějakou vadu řeči, a proto že je tak málomluvný. Když mluvil, sotva otvíral ústa, a i teď to vypadalo, že se z něj musí každé slovo páčit.

„I kdyby ten živočich, co prý zabil Blora a Gilu, byl jediným obyvatelem tohohle pustého, a přece tak vzácného světa, planeta patří jemu.“

Bertold vzkypěl zlostí. „Co znamená to ‚prý‘? Je přece dokázáno, že jen tenhle netvor mohl zavinit smrt těch dvou.“ Přestal se ovládat, vyskočil a vyběhl z ústředny.

Jank za ním hleděl s údivem. I Mirka to ohromilo. Jeho šéf přece ještě nikdy neutekl. Ten tvrdý, nepřístupný muž měl ve zvyku podrobovat se stejně přísné kázni, jako vyžadoval od svých podřízených. A právě kvůli téhle jeho vlastnosti si na něj nikdo netroufal. Že by se ho byl smrt jeho druhů dotkla silněji, než byl ochoten dát najevo?

Wallis si podepřel hlavu oběma pěstmi a tiše si šeptal „Nic není dokázáno, vůbec nic…“

Každá prozkoumaná planeta dostala jméno. V astronomických soupisech byly tisíce planet označeny pouze nic neříkajícími čísly s údaji o hustotě, průměru a parametrech oběžných drah. To byla nebeská tělesa, na která dosud nevkročila lidská noha. Ale téměř denně se za číslicemi objevovala fantastická, občas až prapodivná jména která prozkoumaným planetám dávali jednotliví badatelé.

Výzkumní pracovníci z kosmického křižníku Božská jiskra pokřtili tuhle planetu na Ostrov pokladů. Ostrov pokladů byl neobydlený, usoudili. Ale jednou se přesvědčili o opaku.

Nikdo nepočítal s tím, že na tomto mrtvém světě s jeho nepřeberně bohatými ložisky vzácných kovů – některé z nich se tu vyskytovaly v čisté podobě – narazí na stopy života, či dokonce na rostliny nebo na zvířata. A náhlé se tu objevil ten tvor. Pouze to jediné, záhadné zvíře.

Přerušili svůj výzkumný program a propátrávali rudná pole a měděná pohoří, prodírali se vanadovými údolími a vystupovali na vrcholky bauxitových kopců, protkané stříbrnými žilami.– Prohledávali pomocí automatických sond četná lesklá rtuťová jezera – a nakonec to vzdali.

Nikde neobjevili ani nejnižší formy mnohostranného a přizpůsobivého života. Až na to zvíře.

Co si měli počít? Opustit planetu, jak stanovil přísný zákon v případě, že se setkají s vyvíjejícím se životem? Jak si měli vysvětlit, že na celém Ostrově pokladů se vyskytuje jen tento jediný živočich?

Bertold poukazoval na formulaci „s vyvíjejícím se životem“, a protože žádný vývoj tu nebylo možno prokázat, žádal, aby se pokračovalo v průzkumu. Jank svolil.

Badatelé, zvyklí ze svých výprav na různou mimozemskou zvířenu, si toho malého chlupatého tvora, velikého asi jako králík, záhy přestali všímat. Zvíře je sledovalo na každém kroku v bezpečně vzdálenosti a bez přestání je pozorovalo svým okem visícím na jakési stopce, podobné tykadlu.

Jakmile se pokusili k tomuto cizímu průvodci přiblížit, svinulo se zvíře v okamžení do tvaru jakéhosi vřetene a ve zlomku sekundy se zavrtalo do země.

Jednou si Mirk všiml, jak kapitán v bezmezném údivu zírá na pásové vozidlo naložené laserovými vrtáky. Bertold ani nezpozoroval, že Mirk obešel přistávací podpěry Božské jiskry, aby měl lepší výhled.

A pak také uviděl, co přimělo kapitána, aby se zatajeným dechem setrvával ve stínu výtahu, který se právě chystal opustit.

Chlupatý tvor seděl na ložné ploše vozidla a držel ve dvou drobných, až dosud nepostřehnutých chápacích orgánech jeden z laserových vrtáků. Jeho tykadlovité oko se pohybovalo vzrušeně sem a tam. Zvíře opatrně ohmatalo přístroj – a pak jej zase postavilo přesně do určeného stojanu! Navigátor očekával, že Bertold oznámí ten případ výzkumným pracovníkům, ale kapitán o něm pomlčel.

A tak i Mirk dal přednost tomu, aby se o svém pozorování nezmiňoval. Jeho velitel musel zřejmě mít pádné důvody, proč o tom neobvyklém zájmu tohoto tvora, všeobecně považovaného za zvíře, o zájmu, který projevovalo zvíře o technické přístroje, nemluvil.

Výzkumníci pracovali v nedalekém údolí, v jehož srázných, příkře stoupajících měděných stěnách objevili stopy jen vzácně se vyskytujícího transuranu 114.

Mirk měl právě volno a bavil se tím, že se škrábal na bradě, kde mu zatím stačilo vyrůst jen řídké chmýří. Mrzutě si prohlížel svůj vyhublý obličej posetý vřídky, kterému ani náznak vousů nad horním rtem nechtěl dodat výraz pravé mužnosti a který se na něj díval ze zrcadla malýma světle modrýma očima. S takovýmhle obličejem se člověk prostě nikdy nemůže stát kapitánem kosmické flotily. Tohle si myslel, ale přesto viděl v duchu na svých výložkách tři stříbrné hvězdičky.

Doufal, že při těžké navigátorské službě získá zajímavé šedé skráně, ale vzhledem k rychlosti, s jakou jeho vlasy začaly opouštět vymezené místo na jeho hlavě, se mu to zřejmě nikdy nesplní. Také asi nikdy nebude mít tak hluboké vrásky, jaké má jeho ideál Bertold. A Mirk mu je tolik záviděl.

Najednou někdo zprudka otevřel dveře Mirkovy kabiny. Strojník Bron sotva popadal dech a stačil vyrazit jen: „Blor…“

Mirk nebyl schopen slova.

„Blor je mrtev…,“ dokázal Bron konečně vyslovit, ale hlas mu selhával.

Mirk odstrčil chvějícího se strojníka a hned se hnal chodbou dolů k přetlakové komoře.

Blor ležel v její předsíni.

Lodní lékař se právě vztyčil a malomyslně pokrčil rameny. „Nedá se už nic dělat… nejsou vidět žádná zranění… musel být okamžitě mrtev.“

Ohromený Mirk hleděl do tváří mužů, kteří tu našli jeho přítele.

Výzkumníci sklopili zrak před otázkou, kterou mohli číst v jeho očích. Jeden z mužů trhaně vyprávěl: „… tam v údolí… ležel tam… mysleli jsme, že spí… Skafandr není poškozený…“

„Zvíře tam sedělo poblíž, nehybné jako kámen, a civělo na našeho mrtvého kamaráda,“ dodal druhý.

Mirk se sklonil nad mrtvým přítelem. Blorův obličej byl lehce uzardělý a měl uvolněný, pokojný výraz. Oči měl zavřené, jako by jenom spal. Nikdo, ani lékař nedokázal určit, jak vlastně Blor přišel o život.

To ještě nepojali podezření, že by tuto smrt mohl způsobit jejich němý, nenápadný průvodce.

Za dva dny nato našli mrtvého Gilu, všemi oblíbeného smíška. Ani smrt nedokázala vzít jeho strnulým rysům úsměv.

Jeho mrtvolu objevili dva geologové, kteří se chystali na měření v údolí.

Ti také uviděli jeho vraha. Seděl na Gilově hrudi, a když spatřil přicházet lidi, vyrazil pronikavý výkřik. Potom se svinul do tenkého vřetene a zavrtal se do země.

Kdyby se bylo zvíře tím výkřikem neprozradilo, snad by byli Gilu nikdy nenašli.

Teď už nikdo nepochyboval o vině neznámé bytosti.

Lékař po ohledání mrtvol stanovil, že u obou mrtvých byla ochromena mozková činnost nějakým silným biomagnetickým polem. K žádnému boji nedošlo. Oběti pocítily patrně nejprve vyčerpání, potom únavu. Posadily se, aby si odpočaly. Pokojně usnuly, a už se neprobudily.

Nepatrné chlupaté zvíře s tykadlovitým okem patrně ovládalo neuvěřitelné a strašné síly.

Jen Wallis vrtěl nedůvěřivě hlavou. „Proč, k čertu, proč by je oba zabíjel?“

Tyto události přinutily výzkumníky a posádku kosmické lodi, aby uspořádali poradu o dalším průběhu výpravy. Dr. Jank svolal na palubu kosmického křižníku všechny výzkumné pracovníky, protože určitě počítal s tím, že velitel okamžitě odstartuje.

Jenže Bertold se choval podivně, neustále opakoval, že je tu pouze tento jediný živočich, a důrazně poukazoval na nesmírné bohatství této planety.

Co zamýšlel?

Když Bertold tak neočekávaně přerušil debatu, bylo až do centrály slyšet, jak si svou zlost vybíjí na radistovi, který tu ve službě sám proti sobě hrál šachy. Wallis se zvedl a v zamyšlení také vyšel z místnosti. S rukama v kapsách kožené kombinézy, s očima vytrvale upřenýma k zemi přešel k výtahu a sjel do nejnižšího podlaží kosmického křižníku.

Tam stála neohrabaná opancéřovaná terénní vozidla, podobná broukům. Wallis naložil na jeden z vozů měřicí přístroje, indikátory i detektor gravitonů a otevřel dvířka do přetlakové komory.

Když strážný spatřil vozidlo jedoucí k údolí, bylo už pozdě. Na rozkaz k okamžitému návratu vyslaný rádiem Wallis nereagoval.

Jen jednou to zapraskalo v reproduktorech a ozval se Wallisův chraptivý hlas. „Dostal jsem nápad. Možná že je to všechno úplně jinak…“

Kapitán stál s posměšně zkřiveným obličejem před obrazovkou. Díval se za pásovým vozidlem mizícím v oblacích prachu a žíly na čele mu nabíhaly. „Taková nekázeň je možná jen u výzkumníků!“

Ten kousavý komentář byl určen Jankovi, který se marně snažil zavolat Wallise zpátky.

Na obrazovce bylo vidět, že Wallis dorazil až k měděným skálám vroubícím údolí. Nepatrný bod, v němž se jen stěží dal ještě poznat terénní vůz, zmizel mezi měděnými balvany a jen zvířený závoj prachu, který se zvolna usazoval, svědčil o výzkumníkově svévolné akci.

Bertold se dal přemluvit, aby za Wallisem vyslali reléovou sondu, protože měděné skalní stěny, znemožňovaly jakékoli rádiové spojení.

Vedoucí výpravy nepřestával mluvit do mikrofonu, rozkazoval, klel, žadonil. Wallis neodpovídal.

S těžkým srdcem se Jank odhodlal vyslat druhé vozidlo, aby za každou cenu přimělo Wallise k návratu. S tímhle velitel už naprosto nesouhlasil, odmítavě vrtěl hlavou a vytýkal vědci, že zbytečně vydává lidi do nebezpečí.

Pátrací skupina měla vyrazit za několik minut, ale tu se náhle první terénní vůz vrátil. Byl přepojen na automatické řízení.

Wallis ležel mrtev mezi nepoškozenými přístroji na plošině vozu.

„Vyřídím ho vrhačem plazmy,“ prohlásil Bertold odhodlaně a připínal si k opasku zbraň.

„Na to nemáte právo,“ protestoval doktor Jank. „Možná že považovalo náš vstup do jeho životního prostředí za útok.“ Jeho trhavý dech přešel v těžký astmatický kašel, celé vědcovo tělo se otřásalo.

Expedice ztratila tři muže – ale mstít se na bytosti bez inteligence, poslouchající snad jen své pudy? To ne. Zákon jim striktně zakazoval to zvíře usmrtit. Byl to dobrý zákon.

„Doktore Janku! Vy zřejmě zapomínáte, že ten netvor může ohrozit i moje lidi, až budou venku připravovat start Božské jiskry,“ odmítl kapitán důrazně vědcovu námitku. „Jestli někdy máme znovu spatřit Zemi, musíme tu bestii zlikvidovat!“

Mirk se v duchu obdivoval velitelově odvaze, jak se chtěl vydat s vrhačem plazmy v ruce proti nebezpečnému nepříteli, jak chtěl zaručit bezpečnost kosmického křižníku a v neposlední řadě pomstít smrt Mirkova přítele i obou jeho dalších druhů.

Nechápal vedoucího výpravy, který přistoupil až těsně k obrazovce a pohlížel zamyšleně do divočiny tvořené z rudých měděných skal se zelenavými měděnkovitými vrcholky a z bauxitových balvanů. Tam někde, mezi rubínově červenými zářícími skalními stěnami sídlilo zvíře.

S údivem poslouchal Mirk doktorova slova. „Nechce se mi věřit, že je to zvíře zabilo úmyslně. Možná že se naši přátelé stali obětí nějakého tragického nedorozumění. Co vlastně víme o tomhle světě a o jeho zákonech, proč tu žije jen tahle jediná slaboduchá bytost, proč nás bez ustání pozorovala? Musíme se zbavit iluze, že celý vesmír je tu jen a jen pro nás, že Země, Měsíc, a možná i celá sluneční soustava – že to všechno patří nám, lidem. Na této planetě jsme pouzí vetřelci. A jestliže se jí zmocníme násilím, jestliže prostě zabijeme jejího vládce, ať je sebeprimitivnější a bez jakéhokoli rozumu, budou nám jednou říkat lupiči, násilníci.“

Bertold ho vůbec neposlouchal. Pečlivě protáhl opasek pouzdrem na zbraň a obrátil se k Mirkovi: „Kdyby se mi něco stalo, přejímáte velení na Božské jiskře, navigátore!“

„Kapitáne, dovolte, abych šel já!“ Mirkovi hořelo čelo vzrušením. Konečně mohl dokázat, že je přes své nevábné vzezření statečný kosmonaut. „Jako velitel se nesmíte vystavovat takovému nebezpečí!“

Bertold se na něj zkoumavě zadíval a chvíli přemýšlel. Nakonec vykročil ke dveřím a prohodil jen tak přes rameno: „Byl by z vás dobrý velitel. Ale nebojte se, já se vrátím.“

Kapitán Bertold se pořádně zapotil, když se šplhal po měděných skálách. Navigátorova nabídka byla opravdu lákavá, ale tuhle záležitost musel vyřídit on sám. Stejně by bylo dost obtížné přesvědčit vyšetřující komisi o tom, že neporušil žádnou směrnici o bezpečnostních opatřeních.

Ať už šlo o tragické nedorozumění, nebo o zločinný záměr, zvíře bylo vinno smrtí výzkumníků. Muselo být vinno. Jen když nikdo nebude moci dokázat opak, budou mít údaje o této planetě, které přiveze ve svém zavazadle, nějakou cenu. Nemohl by přece připustit, aby se tahle planeta prohlásila za zakázanou oblast jen proto, že jedna jediná blíže nedefinovatelná bytost spojuje její získání s určitým rizikem. Ostrov pokladů se také nesmí dostat do seznamu uzavřených nebeských těles jen proto, aby se chránila tahle bestie.

Překročení špičatých měděných hor stálo kapitána hodně sil. Úlomky kovu skřípěly pod nohama a při každém kroku se nad zemí rozviřoval jemný purpurový prach. Všude kolem leželo jen chladné, mrtvé kamení. Nikde ani stopy po květeně, žádné mechy, lišejníky, dokonce ani ty nejjednodušší mikroby.

Jediný živý tvor na celé planetě bylo zvíře. Jen tahle bytost rušila mrtvou harmonii působivé, jakoby v kovu odlité krásy tohoto světa. Co to povídal Jank? Že jsou násilníci? Ano, dobyl by planetu násilím, se zbraní v ruce. Získání těchto červeně zářících až k nebi čnících skal má být nerozlučně spjato s Bertoldovým jménem! Zřekl se tolika věcí, kamarádství, přátelství, lásky, jen proto, aby si teď dal vzít svůj největší objevitelský úspěch? Tu náhle spatřil zvíře. Jako by na něj už čekalo, stálo právě v úzké soutěsce mezi dvěma měděnými balvany. Nevraživě pohlíželo svým jediným okem na člověka, který mu tuhle planetu nepřál. Velitel Božské jiskry vystřelil dvakrát. Nikterak se ho nedotkl naříkavý výkřik, který zvíře vydalo, vypálil ještě potřetí. Pak přistoupil k mrtvole a nohou se dotkl rozervaného těla, aby se přesvědčil, není-li v něm už ani jiskřička života. Ulehčeně si oddechl, když mohl konstatovat smrt. Stříbrně se lesknoucímu plevu pod spáleným povrchem nevěnoval vůbec pozornost.

Unaven šplháním usedl Bertold na úpatí rozeklané skalní stěny a zavřel oči. „A je to!“ broukal si spokojeně a opřel se o měděnou skálu. Příjemné teplo se mu rozlilo v těle. Hlava mu klesla na prsa a kapitán usnul.

Doktoru Jankovi se podařilo objasnit smrt kapitána Bertolda i tří výzkumných pracovníků. Prozkoumal údaje zaznamenané na Wallisových přístrojích a objevil takzvaný Wallisův efekt.

Za přítomnosti prvku 114 se při určitém prostorovém uspořádání elektricky vodivých materiálů – jako v měděném údolí na Ostrově pokladů – vytváří biomagnetické pole indukované planetárním magnetismem…

Pendragoni ze čtrnáctého okruhu Andromedy se rozhodli s kontaktem s lidmi ještě pár století počkat. Třebaže to byl jen maskovaný pozorovací automat, lidé ho naprosto bezdůvodně zničili. Pendragoni jsou bytosti mírumilovné.

IV. DALŠÍ ROZMĚR

ERIK SIMON

PAVOUK

Ale co když je v téhle povídce skryt nějaký hlubší nesmysl?

Jeden z recenzentů

Začalo to tím, že mě rozbolela záda od psaní na stroji. Sedávám totiž při tom vždycky na kusu nábytku, který si plně zaslouží název válenda, protože se dobře hodí k válení, zato však už méně k sezení. K tomu ještě je můj stůl sice velmi moderní, ale trochu nízký pro psaní na stroji, čemuž jsem se ostatně nikdy pořádně nenaučil. Proto ta bolest pod lopatkami. A tak jsem začal považovat název předmětu, na němž jsem seděl, za popud k jiné činnosti a na své sedadlo jsem se prostě svalil.

Ležel jsem na zádech s rukama pod hlavou; to je příjemná poloha, zádové svalstvo se při tom napíná a bolest rychle polevuje. Na pár okamžiků jsem byl sám se sebou i se světem spokojen, a když jsem si všiml pavučin na stropě, pociťoval jsem dokonce něco jako sympatii k osminohým budovatelům těchto sítí. Přitom vlastně pavouky nemohu ani vidět, pociťuji vůči nim ničím neodůvodněný instinktivní odpor stejně jako mnoho jiných lidí. Samozřejmě vím, že pavouci jsou užitečná zvířata, a žiji s nimi ve vztahu mírové koexistence. Nic mi nedělají, já nedělám nic jim; nanejvýš se někdy vzchopím a nějakou až příliš starou pavučinu vyhodím.

Ale jak jsem tak ležel na zádech, nebylo na to ani pomyšlení, byl jsem prostě příliš líný. Už mě ani nerušily skvrny, které se objevily na stropě nad okny, když jednou při průtrži mračen v noci na pátek před svatodušními svátky nechali nájemníci nade mnou ve svém bytě otevřená okna. Pomyšlení na to, jak asi té deštivé noci musel vypadat hořejší byt, mě s existencí těch skvrn definitivně usmířilo. Náš dům je totiž skoro dvě stě let starý, vypadá jako pevnost s půlmetrovými pískovcovými zdmi, s masivními hranatými stropními trámky kladenými jeden těsně vedle druhého. Jestliže vlhkost pronikla až ke mně do bytu, museli ti lidé nade mnou zažít pravou potopu.

Pokojný tok mých myšlenek se přerušil, když jsem náhle zpozoroval šikmo nad hlavou černý bod, na který jsem jistě už civěl hodnou chvíli, ale nějak jsem ho vůbec nebral na vědomí. Asi půlcentimetrový pavouk visel zřejmě od stropu dolů na vlákně pavučiny. Trochu jsem se divil, že se nepohupuje sem a tam, když přece jsou obě okna otevřená a v místnosti byl chvílemi pěkný průvan. Ale protože pavouk nevisel přímo nade mnou, nýbrž nad hranou stolu odvrácenou od mé válendy, přestal mě brzy zajímat a já jsem upřel své myšlenky jiným směrem.

Nejdřív jsem pojal úmysl znovu se posadit a trápit psací stroj. Ale brzy jsem si ten nápad vyhnal z hlavy, protože od oné noci, kdy jsem mlátil, do stroje i ve snu, dobře vím, kdy s tím musím přestat. Psal jsem tenkrát jednu povídku a nemohl jsem se pořád hnout z místa, takže příběh zůstal až dodneška pouhým torzem. K myšlence uvést do budoucího kybernetického světa strašidlo jsem si nedokázal vymyslet ani přibližně vhodnou událost. Jestliže dneska při shlédnutí Strašidla cantervillského sotva kdo padne do tradičních mdlob nebo je aspoň podle předpisu jat panickou hrůzou, což bylo ostatně už za Wildových časů anachronismem, jak uboze nečasově, jak dojemně bezmocně bude muset teprve působit takové strašidlo ve světě budoucnosti! Ostatně, každý jen trošičku povzdělaný člověk je svatosvatě přesvědčen, že neexistuje nic, ale pranic nadpřirozeného, nevysvětlitelného, žádný onen svět a takové věci. Všechno podivné, co se dneska děje, probíhá v hypermoderních laboratořích nebo někde daleko, snad na jiných planetách. Pokud se někde někdy objeví něco úplně nového, pak se to týká jen tak nepatrné oblasti v našem životě, že se nad tím vzrušuje nanejvýš pár odborníků příslušného úzce specializovaného oboru.

Náhle jsem podvědomě vycítil, že se něco změnilo. Za okamžik nato jsem také postřehl, co to bylo. Pavouk mi teď visel přímo nad hlavou. Já vím, že to samo o sobě není právě příliš vzrušující, ale já prostě nemám rád, když mi nad hlavou visí pavouci. Jak se tam vlastně dostal, tím jsem se zatím netrápil, i když mi to přece jen připadalo trochu divné. Vždyť se ještě před pár minutami nacházel na docela jiném místě a po vlákně, které si sám utkal, se logicky mohl pohybovat jen nahoru a dolů.

Přikročil jsem k činu a stoupl jsem si na válendu. Péra se sice o téměř deset centimetrů stlačila, ale přesto jsem teď mohl na pavouka pohodlně dosáhnout. Chtěl jsem pravítkem přetrhnout pavučinu, ale tak, aby zůstala na pravítku viset a abych mohl pavouka v protějším rohu místnosti zase pustit. V takové činnosti mám totiž už určitou praxi. Jenže z toho sešlo: mezi pavoukem a stropem totiž nebyla žádná pavučina!

Teprve teď jsem začal tuhle záležitost shledávat podivuhodnou. Zatím mi to však dlouho nevydrželo, protože vzápětí mě napadlo snadné, triviální rozluštění té údajné hádanky: Pavouk sedí zřejmě na vlákně, které vede šikmo od stropu až ke zdi, u níž stojí má válenda. To také vysvětlovalo, proč visel prve nad stolem a teď nad mým polštářem. Buď jak buď by to znamenalo, že je ta pavučina přinejmenším. tři metry dlouhá. Na mém úmyslu s pravítkem to samozřejmě nic neměnilo, nanejvýš mi bylo trochu líto, že mám zničit takový neobvyklý visutý most. Když jsem však očima hledal to vlákno, abych ho odtrhl od zdi, nenašel jsem ho. Prohlížel jsem si zeď pozorně, ale nikde nic. Teď se celá ta věc začínala obestírat tajemstvím a já jsem ten případ začal vážně zkoumat, ale dosud jsem pociťoval pouze mírný údiv. Ohmatával jsem rukou celý prostor okolo pavouka, kroužil jsem kolem něho všemi možnými směry, ale nikde jsem nenarazil na sebemenší odpor. Zvíře s členitýma nohama nebralo mé snažení ani v nejmenším na vědomí, naopak, sedělo zcela bez hnutí, nebo, lépe řečeno, vznášelo se prostě ve vzduchu, ve volném prostoru. A to, mírně řečeno, neodpovídalo tomu, co člověk může od pavouka očekávat. Slezl jsem z válendy, posadil jsem se na okraj, kde mívám nohy, a zahloubal jsem se, aniž jsem odvrátil zrak od té záhadné bytosti.

Rozhodně to nebyl žádný sen, to jsem si jasně uvědomoval. Připouštěl jsem v duchu několik „vědeckých“ výkladů tohoto jevu, třeba že je pavouk naplněn plynem lehčím vzduchu, že má v těle železo a že se vznáší v nesourodém magnetickém poli – a jiné podobné pitomosti. Na nějakou halucinaci jsem nevěřil, a přesto jsem si to vyzkoušel způsobem, o němž jsem kdesi četl. Posunul jsem si ukazováčkem zlehka levé oko, přesněji řečeno levé horní víčko. Protože se nezdvojil jen obraz pokoje, ale i obraz pavouka, odpadla i možnost smyslového klamu. Zůstal jsem u tohohle pokusu, protože podobné úvahy nikam nevedou, nanejvýš do vypolštářované cely bez kliky na dveřích, když se to přehání.

Pomalu se mě zmocňovala stísněnost. Ne že bych měl právě strach, kdopak by se taky bál nějakého půlcentimetrového pavouka, ale něco tu zřejmě nebylo v pořádku.

Pak mi blesklo v paměti slovo „fluktuace“ a vzápětí jsem se sám podivil, jak to, že jsem na tohle vysvětlení už dávno nepřišel. V hodinách fyziky každý z nás někdy slyšel o Brownově pohybu, o mikroskopickém neuspořádaném pohybu molekul. Čistě teoreticky bylo možné, že neustále naráží do pavoučího těla víc molekul zdola než shora a že se tím pavouk udržuje v prostoru. Jenomže pomocí fluktuací se nedá vysvětlit všechno. Háček celé té věci vězel v tom, že takové nahodilosti jsou nepravděpodobné, že je musíme pokládat dokonce za nemožné. Kdybych se pokoušel tento záhadný jev vysvětlit fluktuacemi, mohl jsem stejně dohře věřit na božské zjevení nebo na působení záhrobních sil. Přiznám se, že se mi v hlavě mihlo i několik podobných myšlenek; rád bych ovšem věděl, jak by v takové situaci bylo vám…

Sám pavouk mě zakrátko zbavil dalších takových meditací. Dal se totiž do pohybu a běžel – ano, běžel téměř celý metr vzduchem, až se zase octl tam, kde jsem ho uviděl poprvé. Tam nad stolem se pak znovu usadil, zůstal viset, vznášel se, říkejte tomu, jak je vám libo. Po téhle procházce se pavouk nehýbal z místa. Vstal jsem, vyndal jsem ze skříně sklenici na limonádu, z desek na korespondencí jsem vytáhl pohlednici, kterou mi jeden známý poslal z Polska a na níž mi popřál radostné a slunné letnice, vylezl jsem s tím na stůl a zahájil jsem druhou fázi svých experimentálních výzkumů.

Nejdřív jsem přidržel pohlednici vodorovně pod zvířetem a pak jsem jí prudce škubl směrem dolů. Kdyby na té fluktuační hypotéze opravdu něco bylo, musel by alespoň teď proud vzduchu strhnout pavouka dolů. Jenže právě to se nestalo. Pak jsem vzal sklenici od limonády, abych do ní při pádu pavouka chytil, a růžkem pohlednice jsem do něj zlehka ťukl. Pavouk však nespadl do sklenice, nýbrž rychle vyběhl asi půl metru vzhůru a tam zase zůstal trčet ve vzduchu. Tentokrát jsem si dobře všímal, jak to dělá. Vypadalo to, jako by pavouk lezl po neviditelné zdi, jenže ta zeď prostě nebyla jen neviditelná, ale i nevnímatelná žádným jiným smyslem. Jinými slovy: Osminožec se tu procházel po nějaké zdi, která vůbec neexistovala. Celá záležitost tím nepozbyla nic ze své záhadnosti, ale přinejmenším se v tom dala vysledovat aspoň nějaká metoda. Napadl mě vhodný citát z Hamleta, ale jak už jsem podotkl, předem jsem vyloučil veškeré halucinace a ještě horší věci.

Pavouk teď seděl těsně pod stropem a ten je v našem domě hodně vysoko. Protože jsem stát na stole, stačil jsem se ještě dotknout pohlednicí pavouka shora. Udělal jsem to a zvíře pak popolezlo zase o kousek dolů. Pak jsem do něj ťukl ze strany, a on se okamžitě vydal na cestu horizontálním směrem a zastavil se až nad mou válendou. Zkrátka zdálo se, že je to flegmatický pavouk. Teď snad konečně musím načrtnout situační plánek mého pokoje. Tedy když do něj vstoupíte z chodby, spatříte přímo před sebou čelní stěnu s okny. Na stěně vpravo stojí moje válenda obrácená hlavou k oknům, vlevo je velká skříň, ale ta nemá pro tenhle příběh žádný význam. Rovnoběžně s válendou stoji zmíněný stůl, asi tak uprostřed pokoje. Pavouk teď seděl na imaginární stěně, která prakticky vedla rovnoběžně s okenní frontou napříč skříní, stolem i válendou. Seděl na této zlověstné zdi na straně obrácené k oknům. Přesvědčil jsem se o tom, když jsem vratkým krokem přeběhl po válendě, ze strany od oken jsem překlopil na pavouka skleničku, začal jsem jí pohybovat, a tak jsem pavouka přinutil pobíhat po jejích stěnách sem a tam. Nakonec mu to asi připadalo příliš slaboduché, a tak se prostě usadil na vnitř stěně skleničky. Obrátil jsem skleničku a pomalu jsem ji táhl zpátky ke dveřím přímo skrz tu neviditelnou zeď. Nevysvětlitelná síla vytlačila pavouka ze skleničky ven, takže znovu zůstal vězet na té své „stěně“. Běžel pak po až ke svému zřejmě oblíbenému stanovišti nad stolem.

Lezl jsem za ním a učinil jsem při tom znovu překvapivý objev. Když jsem pavouka začal obtěžovat, stál jsem téměř uprostřed stolu. Když jsem však na něj chtěl dosáhnout teď, musel jsem si stoupnout až na kraj stolu ležící blíže k oknům. Budilo to dojem, že se celá ta imaginární plocha posunula směrem k čelní stěně. Pohlednicí a sklenicí jsem honil pavouka chvíli sem a tam a přesvědčil jsem se, že směr pavoučí stěny se ani trochu nezměnil, jenže teď stála blíž k oknům. V té chvíli jsem neopatrně strčil do svého budíka, až spadl ze stolu. A stala se zvláštní věc. Zatímco všechny ty tajemné události s pavoukem a strašidelnou stěnou mě trochu vyrušily, snad i trošičku znepokojily, teď jsem se doopravdy vyděsil. Okamžitě jsem seskočil ze stolu a zvedl jsem budíka. Namouvěru! Ani netiknul. A je to český budík z padesátých let, který mi zdejší hodináři nechtějí nebo nedovedou opravovat. Samozřejmě už bylo načase koupit si nový, ale já jsem si na tenhle solidní výrobek zvykl a nějak se s ním nedokážu rozloučit. Naštěstí mám jednoho známého, který byl dříve hodinářem a kterému nepůsobí takové potíže sehnat náhradní součástky. Tenhle přítel se však naneštěstí právě chystal na dovolenou. A tak jsem nechal pavouka pavoukem a vydal jsem se okamžitě za svým známým. Ještě jsem ho zastihl. Mluvili jsme o ledačems a jen tak mimochodem mi mezi řečí toho budíka spravil.

Za dvě a půl hodiny jsem byl zpátky doma, v kapse jsem si přinášel tikajícího budíka a v hlavě celou řadu nápadů pro další pokusy s pavoukem.

Nápady mi však nebyly nic platné, protože jsem pavouka už nemohl najít a tu neobvyklou zeď už teprve ne, vždyť to zvíře bylo jediným důkazem její existence. Také se mezitím už značně připozdilo, a tak jsem veškerého pátrání zanechal.

V noci se mi pak zdály všechny možné nesmysly, naštěstí jsem je při probuzení zase všechny zapomněl. Vybavovaly se mi jen útržky mého snu. Viděl jsem budíka, jak se houpá na neviditelném laně, jak se jeho kyvy prodlužují a jak nakonec naráží na stěnu ze skleněných cihel. Chytil jsem ho a utíkal jsem s ním po zdi nahoru. Za přepážkou tam náhle seděl nějaký pavouk, podíval se na mě vyčítavě brýlemi bez obrouček a řekl: „Ale tohle je přece český budík!“ – a tak dále v tomhle stylu. Na jednu věc jsem si však vzpomínal naprosto jasně: Ve snu jsem přesně věděl, jak to vlastně je s pavoukem a stěnou, bylo prostě samozřejmé, že jsem tomu rozuměl. Když jsem se probudil, měl jsem chvíli mučivý pocit, jako by mi něco dobře známého vypadlo z paměti. Zakrátko mě to však přešlo.

Celé dopoledne – bylo to v neděli – jsem strávil hledáním pavouka. Prohrabal jsem celý pokoj, decimetr za decimetrem – a nakonec mělo to systematické pátrání přece jen úspěch. Našel jsem, co jsem hledal, to znamená něco, co z pavouka zbylo. Na stěně mezi okny jsem spatřil několik centimetrů pod stropem temnou skvrnku, která určitě nepocházela od dešťové vody a která tam minulý týden ještě nebyla. Mezi okny stojí malá komoda, kterou jsem zdědil po babičce. Stoupl jsem si na ni a prohlédl jsem si tu skvrnu zblízka. Byly to určitě pozůstatky pavouka, sice úplně slisované, ale daly se poznat – rozeznal jsem zřetelně osm noh, které se rozprostíraly kolem skvrny jako paprskovitý vzor.

Dlouho jsem pak o celé věci přemýšlel, ale výsledek byl méně než hubený. Co asi se s pavoukem stalo, to jsem si jen stěží dokázal vysvětlit. Stěna, která byla pro mě imaginární, avšak pro pavouka naprosto reálná, se během mé nepřítomnosti pohybovala dále směrem k oknům a pavouk byl nakonec rozmačkán mezi svou a mou stěnou. Všechno ostatní jsou spekulace. Jedna z nich, poměrně ještě docela rozumná, je takováhle: Současně s naším světem a jaksi souběžně s ním existuje v některém z jiných rozměrů univerzum, které je zároveň s tím naším umístěno v nějakém vícerozměrovém prostoru. Ta podivná stěna i ten pavouk patří k jinému univerzu, jenže – pavouk – na rozdíl od zdi – existuje zároveň i v našem světě. Proč tomu tak je, to jsem nevěděl. Oba světy se pohybují v mnoharozměrném kontinuu určitou relativní rychlostí proti sobě a to se právě stalo pavoukovi osudným.

Já vím, všechno to přes veškerou vědeckou terminologii zavání záhrobím a musím se přiznat, že tomu ani sám moc nevěřím. Jestli snad znáte nějaké lepší vysvětlení, prosím…

Ach tak… nu ovšem. Nemám pro svůj příběh ani jediný důkaz. A co jsem měl podle vašeho mínění dělat? Však víte, co by se asi stalo. Patrně bych se náramně blamoval. Něčemu takovému přece nikdo neuvěří. Ani fotografie by tu nepomohla, nehledě na to, že nemám fotografický aparát. Takovou fotografií se stejně nic nedokáže. Když budete chtít, můžete pomocí různých triků vyfotografovat třeba letícího nosorožce.

Správně. Měl jsem tu záhadu zkoumat dál, ale na to bylo právě už příliš pozdě. Vymyslel jsem si například nádherný pokus s nitkovým kyvadlem, abych zjistil, zdali ta stěna snad neklade tělesům z našeho světa nějaký – byť sebenepatrnější – odpor. Ale když jsem se s tímhle nápadem vrátil domů, byla už celá ta zeď prostě tatam. Před naším domem je rozsáhlé prostranství. Myslíte si, že bych tam snad měl v noci pobíhat s kyvadélkem sem a tam a hledat nějakou neexistující zeď?

Kdybych byl býval o takovém zázraku někde četl, bylo by mi líto, že takové věci neexistují; a teď, když se mi to stalo, když jsem to všechno viděl na vlastní oči, nemohu tomu uvěřit. Chápejte mě správně – přesně vím, že se to přihodilo tak, jak jsem to vyprávěl, ale nic z toho podstatně neovlivňuje můj život, vlastně se mě to ani netýká. Vím, že to bylo takhle, a ne jinak, ale ta událost nezměnila nic, absolutně nic; prostě mi do toho nic nebylo.

A teď si o celé té záležitosti myslete, co chcete. Od začátku jsem nedoufal, že byste mi mohli uvěřit. Já na vašem místě bych si nepočínal jinak. A jak jsem se zmínil, nemám opravdu žádné důkazy.

To se ví… je tu ta skvrna v mém pokoji, na zdi mezi okny, a dá se bezpečně odlišit od skvrn způsobených vodou. Neodstranil jsem ji – je to černá skvrna s osmi tenoučkými paprsky. Ale ne, jak bych se tam dostal, jak bych tam rozmáčkl pavouka, když tam jen s námahou sotva dosáhnu, i když si vylezu na komodu. A kromě toho jsem vám přece řekl, že se s pavouky přes všechnu antipatii docela dobře snáším – oni nedělají nic mně, já zas neubližuji jim. Tak co!

Skutečně důležité na celé té věci bylo, že ten můj známý mi spravil toho budíka báječně. Od té doby se už nikdy neporouchal a jde na minutu přesně. A tohle je opravdový zázrak.

WOLFGANG KÖHLER

DVĚ HODINY

Záblesk výbuchu už dávno zhasl, hřmění doznělo. Černý hřib dýmu visel nad místem neštěstí, ale ve tmě ho nebylo vidět. Malé ohnivé jazyky se však zvolna rozlézaly po zemi. Ozařovaly trosky zříceného dvoumotorového letadla svým bledým plápolavým světlem, zuhelnatělé pahýly stromů hrozivě čněly do černé noci.

Stranou, v houští lehce sežehnutém žárovou vlnou výbuchu, leželo nehybné tělo muže s rozedřenýma rukama i obličejem. Kusy oděvu mu visely na těle v cárech. Byl pokryt prachem a hlínou, vrstvy prachu se mu lepily na spálenou kůži i na ožehlé zbytky vlasů.

V bezvládném těle vyhasínal život. Polootevřená ústa se trochu pootevřela. Ale pak opět uplynula dlouhá doba. kdy smrt znovu a znovu vztahovala ruce po tomhle člověku. Příroda kolem mlčela, jen tichý, sotva. Slyšitelný praskot blížícího se ohně rušil hluboký klid.

Natažená paže se trochu pohnula a v umazaném a znetvořeném obličeji to zaškubalo. Docela zvolna, milimetr za milimetrem, se otvíralo nejprve levé, potom pravé oko. Zdálo se, že se víčka tím úsilím chvějí. V slzících očích se odrazil odlesk ohně.

Sven Brinkmann se jen pomalu probíral z hlubokého bezvědomí. S procitnutím se dostavily bolesti, nevýslovné bolesti. Čím více začínal vnímat vlastní tělo, tím větší nevolnost pociťoval.

I když měl oči už úplně otevřené, spatřoval jen neznámé plápolající světlo. Hustá, líně se kolem povalující mlha pokrývala všechny jednotlivé předměty. Jas ho oslepoval, a tak znovu zavřel oči a otevřel je teprve po chvíli. Uběhlo hodně minut, v nichž jeho vědomí kolísalo mezi vnímáním a bezednou temnotou. Postupně se však tyto vjemy zjasňovaly, obrazy se zaostřovaly. Brinkmann pozoroval své okolí, rozeznával stromy a keře, viděl zvolna se přibližující hru plamínků, cítil tvrdou lesní půdu, na které ležel, pokrytou jedlovými třískami a větvemi. – Kde se to octl?

Jen zvolna si uvědomoval poslední události. – Malé letadlo, na jehož palubě se nacházelo dvanáct osob. Jasný zpěv motorů pronikal do kabiny. Několik cestujících se bavilo, četli noviny nebo knihy, jiní hleděli okny ven. Na palubních hodinách byly čtyři ráno, když se pod letadlem objevila světla menšího města. Potom znovu letěli nad rozlehlými lesy. Náhle se ozvalo zaskřípění, z levé turbíny vyrazily plameny. Letadlo se začalo převracet, řítilo se k zemi… a dál už nic. Jen temnota. Ležel kdesi v lese, nedaleko toho města. Očima znovu zatěkal kolem a snažil se rozeznat podrobnosti. Ano, tamhle vzadu jsou trosky letadla. Sven se s námahou převrátil na břicho a za chvíli se pokoušel vstát. Prudká bolest se mu zaryla do mozku, několik sekund se mu všechny předměty v zorném poli slily v beztvarou šedou masu. Nebyl schopen pohnout pravou paží. Kůže se mu napínala od ramene až k zápěstí. Ani se nesnažil narovnat se, při sebemenším pokusu se mu zdálo, že se mu roztrhne břicho. Nejraději byl ze všech sil křičel, ale kdo by ho tu asi zaslechl? Snad někdo z cestujících?

„Haló! Slyší mě někdo?“ Namáhavě, téměř jen šeptem splývala slova z jeho rtů, i mluvit mu dělalo nesmírné obtíže. Vyčerpán klesl zpátky do lesní půdy.

Po několika minutách se Brinkmann znovu pokusil pohnout. Levým ramenem se opřel o nejblíže ležící strom a podařilo se mu jakžtakž usednout. Prsty levé ruky zaťal do kůry a trochu se vzpřímil. V očích měl slzy, a když se opřel o očazený pahýl stromu, rty mu tvořily jen úzkou, sotva znatelnou rysku. Cítil, že mu hrozí nebezpečí, že jeho zrak znovu zahalí šedá mlha, a bylo mu, jako by mu obrovská pěst drtila hlavu. Urputně se bránil.

Teprve teď ucítil Sven písek mezi zuby. Vyplivl jej… a vzdal se. Nebyl už schopen dále se pohybovat a uvědomoval si, jak mu ubývá sil. Kousek kůry se ulomil. Sven opět upadl a zdálo se mu, že se řítí do bezedné propasti. Pak ucítil náraz. Pohltila ho noc.

Probuzení. Sven otevřel oči. Obklopovalo ho kalné načervenalé světlo. Několik minut zůstal takhle bez hnutí ležet a jen se rozhlížel. Jeho tělo leželo zkroucené na něčem měkkém. Pravou rukou začal ohmatávat neznámou látku. Vypadalo to jako mech nebo něco podobného. Zdálo se mu, že je to hnědé až fialové, ba dokonce to zářilo rozptýleným světlem v těchto dvou barvách. Brinkmann toho hrstku vytrhl ze země. Fosforeskování, nebo co to bylo, ihned pohaslo. Zadíval se na své tělo. Očazené hadry ho pokrývaly už jen místy. Na viditelných částech těla se na pokožce utvořily strupy z krve, sazí a hlíny. Opatrně je ohmatával prsty. Ucítil puchýře i otevřené rány.

Co se vlastně stalo, a především, kde se vlastně octl? Nemocnice? Hlouposti! – V lese? Ale kde roste takovýhle les?

Trýznivě pátral ve svém mozku po nějaké odpovědi.

On, Sven Brinkmann… Zdrtilo ho ochromující pomyšlení. Hrůza se rozlila celým jeho tělem – pomalu se začal tvořit jakýsi obraz a nabýval na určitosti… Probudily se strašlivé vzpomínky: letadlo, dvanáct lidí na palubě, ztroskotání… A pak? Nic. Na nic, co bylo dál, si už nedokázal vzpomenout.

Co se stalo s letadlem? Musely by tu přece někde ležet trosky!

Brinkmann se úplně vzpřímil. Hnědofialová mechovitá látka pokrývala půdu všude kolem. Mezi vysokými a velmi štíhle vyhlížejícími obrovskými stromy rostly nízké keře s širokými hluboce vykrojenými listy, které místy tvořily hustý, téměř neproniknutelný podrost.

Po troskách letadla ani stopy. Nikde nebyly žádné známky po požáru nebo výbuchu… Sven zavrtěl hlavou a levou rukou si mimoděk sáhl tam, kde kdysi míval slámově plavé vlasy. Škubl sebou. Prsty měl černé a z nepříjemného zápachu spálených vlasů se mu dělalo trochu nevolno.

Ještě štěstí, že tu nikde neměl po ruce zrcátko… Rezignovaně klesl zase na zem. Žádné trosky – hluboké rány, které nekrvácejí – žádné bolesti – a… podivný, les… Co se to stalo? Složil paže i hlavu na skrčené nohy a opřel se o jeden z vysokých stromů.

Město! Krátce před neštěstím přelétávali nějaké malé město. Ale kterým směrem teď asi leželo?

Pomalu se posadil a zahleděl se vzhůru. Podle hvězd by se přece dal určit směr. Ale kam se podělo hvězdné nebe?

Nic z něho nebylo vidět. Téměř neprůhledná klenba z listí zakrývala jakýkoli výhled na oblohu. Na dlouhých málo rozvětvených haluzích, které se rozkládaly doširoka a dosahovaly k zemi, visely veliké zelenavě lesklé listy. Tento lesk pocházel od nepatrných šupinovitých výrůstků na listech, které dodávaly plochám v tom přitlumeném světle sametové vzezření.

Sven vstal a opatrně pohladil jeden z těchto listů. Teprve teď si uvědomil, že tenhle svět nebyl zdaleka tak tichý, jak se zpočátku domníval. Jednotvárný střídavě sílící a slábnoucí hukot naplňoval celé okolí. Když přejel rukou po listu podruhé, přehlušil všechny okolní zvuky vysoký tón, který se měnil podle rychlosti pohybu jeho ruky. Tohle zjištění okouzlilo Svena tak, že si začal pohrávat s touhou ulomit jeden list a vzít si ho s sebou. Ale jen ještě jednou list pohladil a pak ho zas pustil.

Měl náhle zvláštní pocit, jenže nevěděl, co s ním. Jen v podvědomí zaregistroval závan jakési sympatie.

Brinkmann si ještě chvíli bezradně prohlížel své okolí a pak prostě vyrazil, kam ho nohy nesly. Do jednotvárného, uklidňujícího šumění lesa se vmísil nový šramot. Zvuk jeho kroků. Ale už po stu metrech musel uznat, že tímto směrem se z lesa nedostane. Hustý podrost mu uzavíral cestu. Sven se vracel a důkladně pozoroval houští. Že by bylo tak neproniknutelné? Pokrčil rameny.

Posléze objevil po levé straně kus lesa, v němž stálo jen pár keřů. Nakonec bylo přece úplně lhostejné, kterým směrem se vydá. Zjizvené stromy se vypínaly do výše. Červené plynulé čáry pokrývaly jako hustá síť hladký povrch jejich kmenů. Z určité vzdálenosti to vypadalo, jako by v každé rostlině pulsovala krev ve zvláštním rytmu. Od země vzhůru až nad kmeny se tyčily růžové a rudé kruhy.

Vzduch byl stále vlhčí a z hnědofialového povrchu vystupovala lehká pára, která zvolna houstla v mlhu. Barvy bledly, obrysy se začínaly stírat. Kolem Svena, kterému se zastavily náramkové hodinky, takže ztratil veškerý pojem o času, se les proměnil v rozplizlou, pastelově růžovou kulisu, složenou ze samých stínů. Sven se cítil osamělý a opuštěný.

Brinkmann zrychloval chůzi a teď už běžel vstříc neznámému cíli, běžel krajinou, která působila neskutečným dojmem. Byl při plném vědomí, nebo to všechno byl pouhý výplod jeho fantazie? Kdo mohl dát odpověď na tuhle otázku i na mnohé jiné?

Co to bylo? Sven se zastavil. Ano, ozýval se nějaký šramot. Rychle se otočil a snažil se zrakem proniknout mlhu. Dusot zmlkl.

„Haló, je tam někdo?“ Třeba někdo z cestujících, uvažoval Brinkmann. Ticho.

Pokrčil rameny a znovu se rozběhl. Pomalu se přestal spoléhat na svůj zdravý rozum.

Po chvíli opět zaslechl ten šramot, ještě silněji než předtím. Brinkmann tomu nevěnoval pozornost a šel dál, už mu bylo všechno jedno.

Podrážkami bot, pravděpodobně jediným kusem oblečení, který tu katastrofu přečkal, pronikala vlhkost, on ji však necítil.

Smysly znovu nabývaly schopnost vnímat a osamělý muž běžel jako blesk. Náhle zahlédl několik strašidelných stínů pobíhajících sem tam mezi stromy. Minulo několik sekund – a všechno zase zmizelo. Že by ho znovu klamaly smysly? Asi sotva.

Brinkmann váhal. Co by měl dělat? Ale pak jeho pozornost upoutal jiný zvuk. Měl dojem, jako by mu někdo něco šeptal. Slova k němu pronikala z nejtěsnější blízkosti, avšak nerozuměl jim a, ani nevěděl, odkud přicházejí. V jeho okolí stály jen štíhlé stromy a hustý kapraďovitý podrost. Na čele se mu zaperlily velké krůpěje potu, mísily se s prachem a sazemi a v drobných stružkách se mu řinuly po tvářích. Hlasy k němu stále ještě promlouvaly. Byly to však hlasy, byla to vůbec slova? – To nedokázal určit.

Vyčerpán se opřel Sven o strom a se zavřenýma očima naslouchal šepotu. A přesto mu ty záhadné stíny nešly z hlavy. Jaké to bylý postavy, které ho tu provázely a které mu zároveň uhýbaly z cesty? Možná že to byli právě ti, kteří k němu teď mluví. Možná že si je vytvořil jen ve své fantazii. Otázky, celé moře otázek, zdálo se mu, že ho pohltí.

Brinkmann zavrtěl hlavou a otevřel oči. A zas tu byly, šedé obrysy poletující mlhou.

Musel si je prohlédnout, musel se dovědět, kdo to je, musel zjistit, kam se to vlastně dostal. Krok za krokem ho nesly nohy vpřed, do neznáma.

Šepot sílil, vnikal mu do mozku, stával se dotěrnějším. Hlavu měl těžkou jako cent, tělo mu zmalátnělo. Sven zůstal stát, nedokázal dokončit ani jedinou kloudnou myšlenku. A přece v podvědomí tomu šepotu rozuměl. Poznenáhlu si vytvářel obrazy, nesrozumitelné dění se vyjasňovalo. Strnulost z něho spadla. Do vědomí mu pronikaly hlasy vytvářející jasná, zřetelná slova:

Nechoď tam… dej se do běhu… běž, běž, běž…

Slyšel ty hlasy opravdu, nebo vytryskly jen z jeho touhy v téhle samotě?

Slova a zase slova se stále znovu vracela.

Nechoď tam… běž, běž dál…

Sven neuměl odpovědět na všechny své otázky, jen nohy se mu pohybovaly. Běžel mezi stromy, mezi keři, běžel mlhou… Větve stromů visely dolů, jejich listí vytvářelo klenbu, husté křoví po obou stranách vypadalo jako stěny.

Klopýtal tunelem osvětleným strašidelným světlem z bažiny, tunelem, který mu připadal jako úsek cesty mezi bytím a nebytím. Bylo mu, jako by utíkal neviditelnou hmotou bez stínů, která je naplněna neustálým šepotem a potlačuje jakoukoli myšlenku.

Mýtina a znovu stíny, jenže tentokrát hrozivější.

Brinkmann si chtěl odpočinout, ale stíny ho štvaly dál.

Jen běž… je to běh o život… běž, běž…

A Sven běžel, slepě běžel cizím, neskutečným světem, běžel chráněn sametovým listím a hustým křovím.

Sekundy, minuty, hodiny? Nevěděl to – v tomhle světě zdánlivě postrádajícím čas a ozářeném fluoreskujícím světlem.

Pulsující kmeny stromů, zvučící listy, šelest lesa, pastelově načervenalá mlha, šepot…

Brinkmann vyběhl z rostlinného tunelu. Stromy zůstaly za ním, mlha se rozplynula. Kolem něho bylo náhle plno světla, prudkého, oslnivého světla – slunce…

Sven si zakryl rukama tvář. Rozdrásané tělo pocítilo bolesti. Bláznivě barevné závoje mu zahalily vědomí. Z téměř bezbarvých rtů se mu vydral divoký, pronikavý výkřik. Jeho tělo kleslo do vlhkého písku, který se krví vytékající z ran barvil do červenohněda.

Hlasy – hlasy? – Nekonečně mnoho hlasů.

Znovu ten šepot? Brinkmann se usilovně snažil něčemu z toho porozumět. Ale bylo to příliš daleko.

Cítil se tak lehký, jako by se vznášel. Octl se snad znovu v tom podivném lese?

Počkat! Tohle bylo slovo! Porozuměl jednomu slovu. Zalila ho radost.

„Brinkmann“ – to byl on. Bavili se o něm.

O něm? A kdo tu vlastně o něm rozpráví?

Sven ležel docela tiše, sotva ještě vnímal bolest, ale pokoušel se porozumět ještě víc. „… nechápu, jak… spáleniny druhého stupně… žebra…“

Brinkmannovi hrozilo nebezpečí, že znovu upadne do toho měkkého všechno popírajícího bezvědomí, ale celé jeho tělo se tomu bránilo. Brinkmann toužil rozumět, chtěl se dovědět, o čem to vlastně mluví.

A hlasy se vracely.

„… podle všech předpokladů neměl tu katastrofu vůbec přežít – otřes mozku, fraktura lebky a jiné komplikované zlomeniny, vnitřní zranění. Tohle je pro mě až příliš…“

„… neměl vůbec přežít?“ Kde to byl? V nemocnici?

„… cet kilometrů.“

Sven se pokusil pohnout, ale nepodařilo se mu to, ani ruce, ani nohy nereagovaly na jeho příkazy. Co se to stalo s jeho rukama a nohama? Byly tu ještě, nebo snad…? Vzepřel se…

Ne, teď na to nesměl myslet. Ale co oči? Musel se dovědět, kde vlastně je –, musel se dovědět všechno.

Temnota, jen samá tma ho obklopovala, i když měl oči otevřené. Oslepl snad? Ale třeba dokáže promluvit.

„Haló?“ Znělo to váhavě, téměř jen jako dech, slovo, které mu vyšlo z úst.

Hlasy zmlkly. Několik sekund bylo ticho.

„Haló, kdo je tu?“

„Zůstaňte hezky klidně ležet. Kolego Tjornsene, zhasněte prosím stropní světlo.“

Sven pocítil, jak mu z očních víček opadává tlak. Opatrně se pokusil otevřít oči. Udeřil ho tak prudký jas, že je hned zase zavřel. Za chviličku je ovšem otevřel znovu, nejprve jen zcela nepatrně a potom stále víc. Nebylo tam tolik světla, jen zastíněná lampa svítila v rohu místnosti. Rozeznal tri muže v bílých pláštích, kteří stáli u jeho lůžka.

Ležel v čerstvě povlečené čisté posteli. Pod tenkou přikrývkou se rýsovaly jeho ruce a nohy. Nic nechybělo. Sven pocítil úlevu.

„Nu, pane Brinkmanne, jakpak se cítíte?“ Sklonil se nad ním stařecký obličej s vpadlými tvářemi a s hlubokými očními důlky.

„Děkuji, trochu mě to sebralo, ale…“

„Jen hezky klidně ležet a nerozčilovat se. Jsme rádi, že jsme vás mohli aspoň trochu dát dohromady.“ Nastala krátká přestávka. Lékař si prohlédl několik přístrojů. „Hm, teď už to vypadá docela rozumně.“

„Děkuju, pane doktore. Ale jak dlouho…?“

„Nemluvte tolik. Musíte se šetřit. A ještě se vás toho navyptávají.“

Sven zavřel oči. „Ale…“

„Dobrá. Tak dneska aspoň tohle: Jste na univerzitní klinice ve Stockholmu. – Za dvě hodiny po katastrofě vás objevil vrtulník záchranné služby a vzal vás na palubu. Přivezli vás rovnou sem. Mlel jste v žilách posledních pár kapek krve. Týden jsme se rvali o váš život, ano, rvali jsme se v pravém slova smyslu. Transfúze, operace sleziny a jater, spravování zlomených kostí, transplantace kůže. Už to trvá tři neděle.“

„Tři neděle?“

„Ano, tak dlouho.“

Hrozilo nebezpečí, že ho znovu zahalí temnota. Brinkmann zavřel oči. Byl unaven, tak unaven, ale žil.

„Ještě se trochu prospím a pak mi toho povíte víc, ano?“ Jeho slova zněla stále tišeji a tišeji.

„Dobrá, povím vám toho potom víc. Ale nejdřív se vyspěte.“

Slyšel ještě, jak se kroky vzdalují. Lékaři spolu tiše rozmlouvali.

„Poslyšte, šéfe, pořád to ještě nemohu pochopit. Podívejte se na toho Brinkmanna. Nejde mi na rozum, jak ten člověk v tom stavu, v jakém ho přivezli, mohl urazit pětadvacet kilometrů – a za pouhé dvě hodiny!“

ROLF KROHN

JASNOVIDEC

„Signore Mariano, byl byste tak laskav a vyprávěl byste nám něco o svém životě, o své obdivuhodné kariéře?“

„Vlastně jsem si vzal dovolenou, abych si aspoň jednou trochu odpočinul, ale když tak naléháte… Zkusím to. Nuže…“

„Okamžik prosím, musím ještě přichystat pár věcí.“ Zapnul jsem magnetofon a přesvědčil jsem se, že záznam probíhá bez poruch. Pak jsem kývl hlavou směrem k slavnému muži. „Prosím, signore!“

„Jak víte, jmenuji se Antonio Mariano a narodil jsem se tady, v Messině. Ani u mých rodičů, ani u žádného z příbuzných se nikdy nic podobného neprojevilo…

Už jako malý kluk jsem míval neuvěřitelné štěstí v kartách a při hře v kostky. Hraju šíleně rád, a proto jsem byl ze začátku náramně spokojený. Potom však bylo mé štěstí ve hře tak veliké, že se obrátilo v pravý opak. Nikdo už se mnou nechtěl hrát, protože jsem pořád vyhrával. Rozumějte mi dobře: Když jsem dostal špatnou kartu, ani já jsem s ní nic nepořídil. Jenže mi padala dobrá karta až příliš často – a v tom byl ten háček.

Zkoušel jsem někdy schválně prohrát. Ale jednak to člověk v zápalu hry dělá nerad, a jako chlapec obzvlášť nerad, jednak to ostatní spoluhráči brzy poznali.

Ve škole jsem byl premiantem, pýchou učitelského sboru. Nebylo to hezké. Když vás učitelé chválí dlouho a bez přestání, je to únavné a trapné.

Dovedete si jistě představit, jak mi asi bylo, když se mi obdivovali jako zázračnému dítěti, a já jsem pořád zůstával sám a bez přátel. Každý mě chválil, ale nikdo mě neměl doopravdy rád. Nemohl jsem si najít ani žádnou přítelkyni, protože jsem si stále znovu říkal: ‚Tahle ti nebude věrná, tamhleta ztloustne, tamta jé zase hloupá jako prázdný sud…‘ a tak dále a tak dále. Jistě to znáte. – I v tomhle jsem byl sám, a vůbec mě netěšilo, že se ty mé předpovědi vždycky vyplňovaly.

Učitelé a známí oceňovali mou naprosto spolehlivou znalost lidí. Byla to pravda. Stačilo, abych si někoho jen prohlédl, a už jsem věděl více či méně přesně, co vzápětí udělá. Někdy jsem to věděl až do podrobností, to bylo u známých nebo příbuzných.

Časem mi to však začalo jít pořádně na nervy. Vždyť mi bylo dvacet a byl jsem pořád tak sám jako dřív. Představa, že budu takhle vegetovat ještě dvě tři desetiletí, mě rozhodně nijak netěšila. Bohužel jsem byl jediný, kdo měl takové názory. Všichni ostatní se na mě dívali jako na blázna, když jsem jim něco podobného jen naznačil. Bručeli cosi o neskromnosti a o nafoukanosti nadaných lidí. Co jsem měl tedy dělat?

Chtěl jsem studovat. Mým rodičům však na to nestačily peníze. Nemělo také smysl pokoušet se studovat při zaměstnání. Na školách stejně tenkrát bylo málo míst.

Nebyl jsem si ani příliš jistý, jestli mi ten můj talent vydrží. A kdo si tím může být jistý? Kolik zázračných dětí už v určitém věku totálně zklamalo? A já jsem přece nechtěl studovat jen proto, abych vystudoval.

Tak jsem se rozhodl, že budu vytloukat kapitál ze své ‚znalosti lidí‘. Ucházel jsem se u akciové společnosti Telektron o místo poradce v kádrových záležitostech. Co si ti lidé mysleli, když mě přijímali na rok na zkoušku, to nevím. Ale udělali to a já jsem začal zkoumat osobní spisy zaměstnanců. Záhy mi smlouvu prodloužili a já jsem pak rychle postupoval, až do funkce hlavního psychologa celého obrovského koncernu. Pravděpodobně jsem byl v podobné funkci jediný, kdo neměl žádný akademický titul. A můj tehdejší plat? O tom bych radši ani nemluvil.“

„Často jste musel posuzovat dělníky, například odhadovat jejich příští kvality a podobně. Nedostával jste se při tom někdy do rozporu sám se sebou, se svou vlastní minulostí? Doma jste přece nebyli příliš zámožní.“

„Nikdo mě neučil brát ohled na druhé lidi, signore, pokud si vzpomínám, na mě se také nikdo nikdy neohlížel. Ostatně jako vedoucí psycholog jsem později jen zcela ojediněle rozhodoval sám. To dělali jiní. Volali mě na poradu jen při důležitých rozhodováních.

V newyorské filiálce jsem pak poznal i doktora George Sandse. Ten mě přiměl k tomu, abych začal pátrat po příčinách té své mimořádné ‚znalosti lidí‘. První otázku týkající se tohoto problému mi položil, pokud si dobře vzpomínám, v jedné kavárně.

‚Prozraďte mi, jak to děláte? Věřte, že si tím denně lámu hlavu. Naposled před deseti dny… jak jste mohl vědět, že chyba je právě v řešení rovnice? Nejste přece matematik, že?‘

‚Prostě jsem to věděl. Jen se mě neptejte odkud. To já totiž nevím!‘

‚Zvláštní! Rozhodně… jsem si oddychl, když jste se stal vedoucím psychologem. Váš předchůdce byl nepříjemný chlap. Myslím, že mi chtěl podrazit nohy a vystrnadit mě.‘

‚V materiálech však o tom není nic,‘ odporoval jsem. ‚Ale rád vám to věřím a vaše slova nepřijímám jen jako pouhou lichotku. Nemáte tušení, kolik takových poklon musím denně vyslechnout. Jeden intrikuje proti druhému, někdy se to dá jen stěží vydržet!‘

‚A jak z toho vyvodíte správné závěry? Já to nikdy nedokážu. Carter mě pořád pobízí: Jen v tom pokračujte, Sandsi! – A já nikdy nevím: Myslí to upřímně, nebo ironicky?‘

‚Docela vážně, doktore, já vám o tom nemůžu nic říct. Kdyby s tím přišel Carter za mnou, věděl bych to; ovšem nevěděl bych, odkud to vím. Kromě toho jsem se nikdy netajil s tím, že své rady a doporučení udílím bez jakýchkoli důkazů…‘

‚Ale uznávají vás. Tomu říkám důvěra…‘

‚Ani ne tak důvěra, doktore, jako spíš zkušenost. Vedení si všimlo, že mívám pravdu, a to je všechno. Ale zvlášť příjemná tahle mocenská pozice není. Co by se stalo, kdybych se někdy zmýlil? Víte přece sám, že tomu, kdo se jednou splete, se už nikdy nevěří…‘

‚Snad byste se měl někdy pořádně zamyslet nad tím, v čem spočívá ta vaše znalost lidí a vaše schopnost usuzovat. Dodalo by vám to víc jistoty.‘

Jednou později jsme seděli v zimní zahradě mé vily v San Diegu a usrkávali džusy a limonády. Víno, nebo dokonce brandy se v takovém vedru nevyplácelo pít. Bylo léto a slunce zvítězilo dokonce i nad klimatizačním zařízením. Kávu nesměl George Sands pít, občas ho zlobívalo srdce, zvlášť v létě.

V zimní zahradě byl vzduch poměrně nejsnesitelnější. Sands se prohrabával ve stohu papírů a okusoval konec tužky.

‚Vy tedy nevíte, proč vlastně něco navrhujete. Tak jste to myslel?‘

‚To o mně ví kdekdo.‘

‚Hm. Mám o tom svou hypotézu. Ale nejdřív bych si ji musel ověřit malou zkouškou. – Tady v zavřené ruce držím kostku. Položím ji na stůl. Které číslo bude nahoře?‘

Podíval jsem se na doktora a okamžitě jsem pochopil, co se domnívá a co by chtěl dokázat. Pak jsem se pousmál, protože jsem věděl, že drží v ruce skleněnou kuličku. Řekl jsem mu to. George Sands přikývl. Počítal s tím.

‚Tak tohle jsem chtěl dokázat. Jste prostě jasnovidec, to je všechno. – Bože chraň, to nemá nic společného s nějakým šarlatánstvím. Kdepak! Neděláte o nic míň a o nic víc, než se díváte do budoucnosti. Možná že jde jen o jakousi časovou smyčku, jak se tomu někdy říká. Jinak by se sotva dal takový jev vysvětlit. – O psychologii nemáte – s prominutím – ani potuchy. Na základě té časové smyčky vidíte, jak se to nebo ono vyvíjí, tedy jak se bude vyvíjet. Proto vám pokaždé chybí jakékoli odůvodnění, protože nevíte nic jiného než to, co se stane.‘

Konečně jsem měl jasno. Ano, tím se vysvětlovalo všechno: moje štěstí ve hře a úspěchy ve škole i mnoho jiných věcí. Doopravdy jsem nikdy nic nevěděl, já jsem prostě jen předem zjistil, co učitel později uzná za správné. To se ovšem zdálo neuvěřitelné.

‚Doktore, namouvěru, máte pravdu!‘

‚Vypadá to tak; ale můžeme také soudit, že jste jediný takový člověk na celém světě. Alespoň jsem o něčem podobném ještě nikdy neslyšel. Pokud vím, neexistuje pro tenhle případ ještě ani žádná teorie, jenom dohady. Stálé, opravdové jasnovidectví – to je právě něco úplně nového!‘

‚Jistě najdete i vysvětlení, proč mé předpovědi se vzrůstající vzdáleností ztrácejí na přesnosti.‘

‚Předpokládám, že ze stejného důvodu, jako proč s odstupem času zapomínáme. Koneckonců, vždyť vy si musíte uchovat v paměti to, co se dovíte v budoucnosti. A nikdo si přece nemůže pamatovat všechno!‘

Přikývl jsem. Také jsem si to myslel.

‚Ale o něčem byste měl pomlčet, mister Mariano. Nikdo neslyší rád, když se oznamuje den jeho smrti…‘

Za rok potom jsem se vzdal svého místa. Udělal jsem to ze zdravotních důvodů, alespoň jsem to uvedl na generálním ředitelství akciové společnosti Telektron. Byla to pravda a taky to nebyla pravda.

Za prvé jsem měl srdeční infarkt. A při tom jsem ke svému zděšení zjistil, že jsem předem nevěděl, jestli ho přežiju. Takzvaná časová smyčka zřejmě nefungovala tehdy, jestliže jsem chtěl zjistit, jaká nebezpečí hrozí mně osobně. Ale infarkt jsem přežil.

Druhý důvod byl ještě závažnější. Ve dvou případech jsem nedokázal dát odpověď! V prvním případě chtělo vedení vědět, bude-li nový typ elektronického samočinného počítače ESP 96 mít při sériové výrobě nějaké ty takzvané dětské nemoci, a jestliže ano, tak které. A tohle jsem nevěděl! Samozřejmě jsem to zatajil. Naopak, prohlásil jsem, že se musí v podstatě počítat s některými drobnějšími závadami způsobenými nedokonalostmi ve výrobcích subdodavatelů. Tohle přece platí vždycky. Ale poplašný signál jsem nepřehlédl. Nechtěl jsem, aby došlo k nějaké horší ostudě, koneckonců byla moje pozice krajně vratká. A kromě toho – jak to přijde, že jsem taky jednou něco nevěděl?

Promluvil jsem si o tom s Georgem, ale i on se zmohl jen na neurčité dohady. A já jsem nedokázal ani vysvětlit, proč jsem nevěděl úplně všechno. Tenkrát jsem se už chystal dát výpověď, a to nebylo nikterak snadné. Ještě během vyřizování různých formalit jsem byl varován podruhé. Počítač ESP 04 byl stále terčem stížností a ode mě chtěli vědět, co je v tom stolním počítači závadné. Ani to jsem nevěděl, a tak jsem řekl, že systém je nestabilní a že se snadno rozkolísává. Měl jsem pocit, že tohle tvrzení není aspoň nesprávné – ale hlavní důvod těch poruch to určitě nebyl.

ESP 96 se stále ještě připravuje do sériové výroby, a nikdo mi nevytkl omyl. A pokud jde o ESP 04, podařilo se inženýrům zjistit příčinu těch kyvadlových reflexů a také objevili některá další nestabilní místa… Ale to už byl ze mě soukromník.

Abych se zotavil, podnikl jsem cestu kolem světa; a jak snad víte, mám teď v úmyslu usadit se tady. Vždyť Itálie – to je můj domov. Ještě si rozmyslím, kde rozbiju svůj stan. Sami vidíte, že mě doprovází doktor Sands, ten je také už na penzi. Vzhledem k stavu svého srdce a své peněženky si to v tomhle věku může dovolit. Nu – a to by bylo asi tak všechno, že?“

„Ještě otázku, signore Mariano! Proč už jste přestal předpovídat budoucnost?“

Doktor Sands dopil citrónovou limonádu a odpověděl nevrle:

„Vy máte ale otázky, vážený pane! Aspoň tohle kdybychom věděli! Proč měl až dosud schopnost jasnovidectví? No tak vidíte! Jestliže neznáme jednu věc, zůstane nám navždy utajena i ta druhá.“

Proti tomu se nedalo nic namítat. Poděkoval jsem za rozhovor a fyzik vstal z křesla.

„Pojď, Tony,“ vyzval signora Mariana. „Podíváme se tamhle do těch zřícenin. Rozhodně musíš víc běhat, jinak dopadneš jako já. Tloustneš, chlapče!“

Odešli. Napsal jsem ještě pár vět, které se měly později buď zařadit do interviewu, nebo měly tvořit jeho úvod. Právě jsem uvažoval, jak by se dal lépe formulovat závěr, když se ozvalo z ulice před hotelem pronikavé zaskřípění brzd, třeskot skla, rány a výkřiky. A tu jsem naráz přesně uhodl, proč signore Antonio Mariano nedokázal předpovědět, které technické závady se vyskytnou u počítačů ESP 04 a ESP 96.

ERIK SIMON

P

„Jak je známo, existují procesy, které jsou sice čistě teoreticky možné, avšak jejichž termodynamická pravděpodobnost je tak nepředstavitelně nepatrná, že k nim prakticky nikdy nedochází,“ prohlásil profesor Nadel a vrhl letmý pohled do řad studentů v malé posluchárně.

Většina z nich si až dosud zapisovala profesorovu přednášku, ale teď postupně odkládali plnicí pera, propisovačky i tužky a sedali si pohodlně, pokud ovšem v lavicích malé posluchárny, které jsou zřejmě úmyslně tak úzké, aby při přednáškách nikdo neusínal, je vůbec možné nějak pohodlně sedět. Studenti tedy zaujímali co nejvýhodnější polohu, jakou jim sedadla dovolovala, protože to, co teď mělo přijít, už znali: příklad s cihlou, která se vznese, nebo nějaká varianta tohoto profesorova oblíbeného příkladu.

„Dejme tomu, že na stole leží předmět, jehož hmota obnáší jeden miligram,“ pokračoval profesor Nadel. „Jen čistě teoreticky je možné předpokládat, že se všechny molekuly tohoto předmětu náhodou budou pohybovat tak, že se předmět vznese, dejme tomu, jeden centimetr vysoko. Mechanická energie, která by k tomu byla potřebná, by se odňala zásobě tepla tohoto předmětu, ten by se tedy spontánně ochladil, takže by takový proces neodporoval zákonu o zachování energie.“

V tomto okamžiku přerušil přednášku profesora Nadela tlumený výkřik jeho asistenta, který seděl na židli v předním levém rohu malé posluchárny. Profesor mu však nevěnoval pozornost a pokračoval: „Jak velká je nyní pravděpodobnost P2, že se závaží vznese do výše, ve srovnání s pravděpodobností P1, že prostě zůstane ležet, jak jsme tomu zvyklí?“ Začal psát na tabuli rovnice a hned je vysvětloval. Přitom vraštil čelo a jaksi nazlobeně krčil rameny; zdálo se, že mu kazí náladu nevalné znalosti studentů, které ho nutí vykládat jim takovéhle banality, nebo měl k nespokojenosti jiný důvod.

Asi za deset minut se zaskvěl na tabuli konečný výsledek:

P2/P1=1010 700 000 000 000

„Tak vidíte, jak nepředstavitelně větší je pravděpodobnost, že předmět zůstane ležet. Od vzniku naší Galaxie uplynula nepředstavitelně dlouhá doba, a přece je mizivě krátká proti době, po kterou bychom museli čekat, než by se předmět vznesl do vzduchu třeba jen o jediný centimetr a setrval by v té výši řekněme jen jednu jedinou sekundu. Můžeme tedy s klidným svědomím tvrdit, že takové procesy jsou nemožné.“

Studenti se unuděně dívali do prázdna; tenhle příklad už znali. Profesor popsal svými rovnicemi celou tabulí a čekal teď na to, až mu ji asistent utře. Ten se však choulil na židli, jako v transu zíral na profesora a nebyl schopen.ani se pohnout. Viděl totiž něco, co studenti nemohli za dlouhou katedrou zahlédnout: Profesor se už téměř deset minut vznášel asi dvacet centimetrů nad podlahou a rytmicky poklepával nohama pokrytýma hustou jinovatkou.

ERIK SIMON

E

Kdekdo ví, že není možné sestrojit perpetuum mobile, protože totiž energie je veličina konstantní. To se ovšem týká takzvaného perpetua mobile prvního řádu. Kromě těchto perpetuí existují nebo, lépe řečeno, neexistují ještě perpetua mobilia druhého a třetího řádu, možná i jiná, která sice neporušují zákon o sebezáchovám energie, avšak porušují jiné zákony, o nichž žádný pravověrný fyzik nesmí ani zapochybovat.

V příběhu, který vám teď chci vyprávět, jde však o PM I, tedy o perpetuum mobile prvního řádu. – Pane vrchní… pane vrchní…, prosím vás, pane vrchní, přineste nám ještě dvě dvojité vodky!

Nuže, tedy PM I. – Zajímá vás to, že? Dobrá, tak vám to povím. Vidíte, když tu tak sedím, v tomhle lokále…, a bavím se s vámi, vypadám snad jako nějaký potenciální Einstein? Kdepak, vůbec tak nevypadám. A přitom kdysi Einstein taky pracoval jako znalec na patentovém úřadě, právě tak jako já. Věřte mi, tam si užijeme! Člověk by si myslel, že lidi už to vzdali. Ale kdepak, nevzdali to. Totiž vynalézání perpetuí. Neuplyne jediný měsíc, aby k nám nedošel nějaký nový návrh na perpetuum mobile. A my si pak můžeme sednout a psát těm lidem dopisy a vysvětlovat jim, že ten krám nemůže fungovat a že by si měli vybrat nějakou jinou oblast, když už chtějí obšťastňovat lidstvo. Je tu strašné vedro, co? Kdepak vězí ta naše vodka?

Někteří jsou strašně tvrdohlaví a přicházejí na patentní úřad osobně. Nejméně je těch, kteří s sebou přinášejí aspoň model toho svého perpetua. Ten jejich model ovšem zatím nefunguje, protože na něm musí ještě zlepšit některé bezvýznamné detaily. To prohlašují páni vynálezci. No konečně, tady ji máme! Tak na zdraví! Budete to potřebovat.

Ach tak, to perpetuum. Tak minulé úterý se u nás objevil zas jeden takový chlápek. Kdyby byl býval přišel ve středu, to by byl natrefil na mého kolegu Edu, ale ne, on si zrovna přijde v úterý. Už jak se vhrnul dovnitř, cítil jsem, že z toho nekouká nic dobrého. Víte, takový dlouhý hubený chlap v zimníku, neurčitého stáří, ten chlápek totiž, a vůbec vypadal už zdálky jako nějaký zneuznaný génius. Na to už máme za ta léta nos.

Sotva se k nám vhrne, ani nepozdraví, a.hned spustí: „Já jsem tuhle něco vynašel… perpetuum mobile. Jsem tu správně na patentovém úřadě? Tak bych chtěl patent na perpetuum mobile prvního řádu,“ povídá.

„Nemělo by to být na jedenapůltý řád?“ ptám se ho, ale on nato vůbec nezareaguje. „Přinesl jste to s sebou?“ vyptávám se dál. „Nebo jste nesehnal náklaďák?“

„To se ví, že jsem ho přinesl.“ A hned sahá do kapsy kabátu a vytahuje z ní drobnou šedou skříňku. Staví tu věcičku na stůl a povídá: „Teď nemám čas. Musím si ještě někam zajít. Nejlepší bude, když vám tu ten strojek nechám, můžete si ho zatím přezkoušet. Až budu mít cestu kolem, zastavím se u vás a přinesu vám plánky.“ A je v prachu. Tedy tak docela v prachu ne, protože ve dveřích se ještě otočí a povídá: „Jo tak, já jsem tu mašinku postavil z nezničitelného materiálu, ten mi můžete taky hned patentovat. Abych tak řekl – na věčný motor věčný materiál.“ A pak ten chlápek třískne dveřmi a je doopravdy tentam.

A, já tu sedím a civím na tu legrační skříňku. Je to šedivé, asi 12×8×3 centimetry velké, hranaté.

Haló, pane vrchní… Přineste ještě dvě dvojité vodky pro toho pána a pro mě. Pro každého. To máme tedy dohromady čtyři, že jo? Tak kde jsem přestal? Aha! Tak ta skříňka je tedy hranatá a v čelní stěně má otvor a odtamtud vyčnívá hřídel a na něm je ozubené kolečko. A kolečko se točí. No dobrá, pomyslím si, ten chlápek tam zamontoval péro. Moc originální to není. Tak se pokouším to ozubené kolečko zastavit, jenže to právě nejde. Tady, podívejte se, rozřízlo mi to ruku. Jenom tak čekat – to se mi taky nechtělo. Víte, taková péra jsou někdy strašně silná a běží hrozně dlouho a kromě toho mohl těmi péry vycpat celou tu skříňku. Tak se pokouším ten jeho krám otevřít. Jenže to taky nejde. Žádné šrouby, žádné svary, celá skříňka jako by byla z jediného kusu. Ovšem kromě té díry, odkud trčí ten zatracený hřídel s tím zatraceným ozubeným kolečkem. Odnesl jsem ten neřád do dílny, šel jsem na něj s autogenem – a ono nic! Jen se to zahřálo. Dva dny jsem se to pokoušel otevřít, zničil jsem na tom hezkých pár vrtáků. Nakonec jsem na té skříňce rozemlel na prášek diamant – a pak jsem to vzdal. A na skříňce ani škrábanec. A ozubené kolečko se točí a točí, jako by se vůbec nic nestalo.

Pak jsem ten krám donesl do našeho výzkumného oddělení. Tam ho začali zkoumat ultrazvukem a paprsky gama a elektronovými paprsky a rentgenovými paprsky a všemi možnými paprsky a něco přece jen zjistili. A víte co? Ve skříňce jsou hřídele. A ložiska k těm hřídelům. A ozubená kolečka. 217 ozubených koleček, která všechna do sebe zapadají. A pak už nic. Docela nic! Nic než hřídele a ozubená kolečka, rozumíte? A všechno se to hýbe. Už přes týden. Já vím, že něco takového není možné. To je mi úplně jasný! Jenže to ozubené kolečko na tom krámu se přesto točí, chápete? Chtěli jsme ho zastavit, ale marně. Když se někde upne, roztrhne to prostě ten materiál. Nebo se skříňka vytrhne ze sevření. To kolo se otáčí pořád stejnou rychlostí, ať ho zatížíte, nebo ne. Zapojili jsme na něj nouzový agregát na výrobu elektrického proudu pro celý patentový úřad – a teď máme proud zadarmo. Připojili jsme k tomu vůbec všechno, co se připojit dalo – a to prokleté kolečko se točí dál. Víte, co mě nejvíc děsí? Že nemáme ani tušení, jak by se ten krám dal zastavit. Jestli se nám to nepodaří, může jít celá fyzika k čertu. Takhle to přece nejde dál!

Co tu dělám? Docela nic. Hledám toho chlápka, co roztočil tu bláznivou mašinku. Když to uměl postavit, musí to umět taky zarazit. Já už mu vysvětlím, co to znamená, takhle zacházet se základními přírodními zákony. Možná že je ta jeho mašinka opravdu z nezničitelného materiálu. Ale on sám z takového materiálu není, na to vemte jed, u čerta! Pane vrchní, platit!… To nechte!

A vy si pamatujte, že energie je veličina konstantní. Konstantní!

ROLF KROHN

ZASTÁVKA

Po téhle trati se takřka nikdy nejezdilo. Nebylo jasné, proč tu ještě vůbec byla. Nádraží bylo sice napojeno na veřejnou železniční síť, ale i ta spojovací kolej byla zrezivělá a opuštěná. Byl to pravý zázrak, když do motorového vláčku lokálky někdy nastoupil cestující.

Stál jsem na nádraží. Bylo teplé letní odpoledne a marně jsem přemýšlel, čím bych si ukrátil čas. Městečko se slunilo ve svátečním klidu, obchody a kavárny byly buď zavřené, nebo zely prázdnotou. Byla prostě taková denní doba, kdy se vůbec nic neděje. Tohle všechno nebylo nijak neobvyklé, naopak, spíš docela normální.

A tak jsem se dlouho nerozmýšlel a nastoupil jsem do prázdného vagónu. Měl jsem náladu právě k tomu, abych se oddal sladké nečinnosti, abych se jen tak vozil a projížděl za dějinami světa.

Vagón nebyl ani starý, ani nový. Věčná neproměnnost železničního zařízení na něm ulpěla tak pevně, že pro něj přestala platit služební léta. Čalounění měl však pořád ještě měkké, a tak jsem se rozhodl, že ponechám věcem volný průběh.

Na stěně visel jízdní řád. Pokud ještě platil, mělo by se to za chvilku rozjet. Kdyby snad už neplatil, taky by se nic nestalo. Nic není tak hezké jako sedět v útulném, pohodlném železničním vagóně a čekat na odjezd, když vůbec nikam nepospícháte. Můžete pak o ledačems přemýšlet a pozorovat život.

Otočil jsem se, když do vagónu přistoupil starší pán v železničářské uniformě.

„Zdravíčko!“ zahlaholil přátelsky. „Tak konečně se s námi chce někdo svézt. Vy jste tenhle týden první.“

V kalendáři byla středa, a když jsem si to uvědomil, nedokázal jsem potlačit úsměv. „To je vždycky tak?“

„Jo,“ přitakal a posadil se na lavičku proti mně. Pohledem na hodinky zjistil strojvůdce – jistě to byl strojvůdce –, že má ještě chvíli času. „Trať vede jen k několika malým vesničkám a samotám. Povídá se, že tu má být zastaven provoz.“

„To je možné, když se to vůbec nevyplácí,“ přisvědčil jsem mu jen tak z povinnosti. Teď už bylo naprosto jasné, že nikdo další nepřistoupí.

Železničář pokýval hlavou, díval se na mě a kolem očí měl takové úsměvné vrásky. „Vy nepracujete s kolejemi nebo se silnicemi, viďte?“

„Ne, já jsem odhadcem v pojišťovně.“

„Aha…, no jo, tak tomu nemůžete rozumět. Vidíte, já jsem si vybral zaměstnání u dráhy proto, že se mi to strašně líbí. Hrozně rád jezdím motorákem pořád sem a tam, sem a tam.“

„Není to časem nudné?“

„Pro většinu lidí jistě. Ale mě to nikdy neomrzelo. Trať je krátká, to se ví, ale pokaždé je nějaká jiná. Na jaře jezdím mořem květů – v zanedbaných zahradách, víte? V létě je všechno zářivě zelené. Když mi pak podzim předvede takovou nádheru barev, jaké není rovno, je to zas všechno úplně jiné. A v zimě cítíte opuštěnost tohohle kraje dvakrát silněji než obvykle. Viděl jsem všechny, kteří odtud odjeli, aby se už nikdy nevrátili. Vesnice jsou pusté, dvory se rozpadají – jenom dráha zůstala.“

Seděl ještě hodnou chvíli a přemýšlel, potom se náhle vytrhl ze zadumání a vstal. „Tak pojedem. Nechcete jít se mnou dopředu, ke mně do kabiny? Uvidíte větší kus trati i krajiny.“

Přikývl jsem a vydal jsem se za ním.

Služební místo pro vlakvedoucího bylo volné. Odhrnul odtamtud několik knížek a sešitů a ukázal mi, kam si mám pověsit plášť do deště. Potom se také posadil a zvonkem dal znamení k odjezdu. Vždyť i signální zvonec visící na stožáru byl celý zrezivělý. Návěstidlo zůstalo v poloze zakazující jízdu a to mě zarazilo.

„Já tomu sice moc nerozumím – ale nemusí se před odjezdem zajistit vlaku volná trať?“

„Však je volná, už řadu let. Máme tu jen tenhle motorák a kyvadlovou dopravu. Když byl vůz nedávno v opravě, dali nám sem náhradní. Na téhle trati žádný jiný vlak nejezdí.“

„A co když se třeba poškodí kolejnice? A někdo tu přece musí obsluhovat závory a takové věci!“

„Kdyby se tu něco poškodilo, tak bychom to hned viděli. Tak velkou rychlostí ten náš vůz zase nejezdí. Tady nikdo nepospíchá: ani čas, ani lidi, ani život. Tak proč bych měl chvátat právě já? Na zastávkách nikdo nečeká, nikdo nepřistupuje. Poštu rozváží poštovní auto, my už s ní nemáme nic společného.

V podstatě je tahle lokálka s kyvadlovou dopravou takové unikum, jakýsi pozůstatek z minulého století, chcete-li tomu tak říkat. Nikomu neprospívá, a stojí jenom peníze – i když samozřejmě zas tak moc ne.“

Motoráček sebou trochu škubl a vykodrcal se přes výhybku z nádraží. Ještě chvilku jsme projížděli kolem železničních budov, potom trať vbíhala do spleti zahrad. Kolem pilířů a vrátek se vinuly květiny, jejich obrovské trsy vroubily koleje. V zatáčkách nám značně ztěžovaly rozhled. Kdyby někdo nedával pozor… Ale protože vlak tu jezdil tak zřídkakdy, věděli určitě všichni zdejší občané, v kolik hodin kudy projíždí. A opravdu jsme tu a tam spatřili lidi, kteří vzhlédli od práce na zahrádce, aby se trochu protáhli, a zamávali nám na pozdrav.

Postupně se ztrácely poslední domy a motorový vůz vjel do volné krajiny. Byla mírně zvlněná, rostly tam celé háje planých šeříků. Tu a tam bylo vidět různé druhy dubu, hlavně dub korkový.

Jeli jsme poměrně pomalu. Zdálo se, že si strojvůdce prohlíží okolní krajinu i potisící se stejnou radostí, s jakou se na ni kdysi díval poprvé. K tomu je zapotřebí větší schopnosti radovat se ze života a světa, než jakou mám já. Člověk musí mít opravdu notnou dávku fantazie, jestliže si přeje stále znovu a znovu poznávat to, co už tak často viděl.

„Docela jsem se vás zapomněl zeptat, kde vás mám vlastně vysadit,“ zjišťoval železničář po chvíli, když vůz se skřípěním projížděl táhlou zatáčkou.

„Ale nikde. Chtěl jsem si jen vyjet někam na výlet a uvidět něco, co ještě neznám. Projet se jen tam a zpátky.“

„Teď už vím, proč vás neznám,“ usmál se. „A já už si lámal hlavu… Těch pár lidí, co sem přicházejí, bych vám mohl vyjmenovat třeba i ze spaní. U vás jsem si pořád nebyl jist, kam vás mám zařadit; ne a ne na to přijít. Nu vida! Tak vy jedete touhle tratí poprvé?“

„Ano.“

„To vám tedy můžu… nebo vlastně musím něco ukázat. Teď ještě ne, až za chvíli. Já totiž jezdím na téhle trati tak rád i z jiného důvodu než jen kvůli krásné krajině.“

Pohlédl jsem na něj tázavě.

„Protože nejste zdejší, asi vám moje jméno nic neřekne. Jmenuju se Kalin, Kalin – na začátku s K.“

„Aha.“ Mohl se klidně jmenovat jinak, já jsem ho stejně neznal. „Těší mě.“ A taky jsem se mu představil.

Mezitím jsme projeli další zatáčkou a strojvůdce přitáhl brzdovou páku. Motorový vůz se zvolna zastavil.

Před námi se vynořila zastávka a my jsme zůstali stát právě u nástupiště. Všechno tu bylo pusté a zanedbané, nikdo na náš vůz nečekal.

Ve staniční budově scházela polovina oken, druhá polovina byla rozbitá. Kolem zdí se pnulo divoké víno, a zarostlo dokonce i nedaleké závory. A protože se vůbec nespouštěly, byla patrně zdejší okresní silnice stejně bezvýznamná jako tahle lokálka.

„Nikdo tu nečeká, pojedem dál,“ prohodil Kalin zasmušile a uvolnil brzdy. A než se vůz rozjel původní nevelkou rychlostí, pověděl mi ten druhý důvod, proč tudy jezdí rád.

„Je to na příští zastávce, tam to uvidíte. Asi pět set metrů před tím vybíhá trať z takového zářezu, a tak je to vidět hned na první pohled. Prohlédněte si to tam pozorně, a uvidíte něco zvláštního. Nejpodivnější na tom je, že se to dá vidět jen při prvním zhlédnutí, když tudy někdo jede podruhé, už se to neobjeví.“

To mě zarazilo. Znělo to všechno nějak zmateně. Buď tam něco je, nebo tam nic není. Jak by to tam mohlo být při prvním zhlédnutí, a při druhém už ne? Zeptal jsem se ho na to.

„Jak je to možné, to vám vysvětlit nedokážu,“ bručel. „Já to vlastně nedovedu vysvětlit nikomu, já jsem jen viděl, že to tak je. Totiž já jsem to právě neviděl.“

„Co jste neviděl?“

„To se dá těžko říct. Nejlepší bude, když si to prohlédnete sám. Hned tam dojedeme.“

Před námi se táhlo několik pahorků, porostlých stejně hustě jako ty, které jsme už minuli. Kdyby mi bylo o dvacet méně, pokládal bych tenhle kraj za ideální místo ke hraní. Místy narůstaly šeříky až do výše pěti šesti metrů. Mezi nimi stály stromy, odkud musel být určitě báječný výhled.

Trať vedla do hlubokého zářezu, zřejmě do toho, o němž se prve zmiňoval Kalin. Trochu se tam setmělo a strojvůdce zahoukal, aby varoval každého, kdo by snad šel po kolejích. Kromě toho snížil rychlost.

To mi přišlo vhod, vždyť jestliže jsem měl opravdu něco uvidět, pak by mi rychlá jízda pozorování jen ztížila. Jestliže! Všechno mi to až příliš připomínalo pohádku, nebo dokonce snahu o, laciný efekt.

Před námi se rozjasnilo. Kalin ukázal rukou doprava. „Tak, a teď se podívejte tamhle!“

Téměř krokem vyjel motorový vůz ze zářezu. Vpravo i vlevo se táhla rovina. Tu a tam stály osamělé stromy a keře, převládaly však louky. Nejnápadnější byla jakási zřícenina, patrně bývalé chalupy, která stála nejníže. Za ní se modralo jezero obrostlé rákosím.

Na lesklé hladině plul člun. Bylo to příliš daleko, než abych dokázal přesně popsat oba lidi sedící v loďce, zdálo se mi však, že to byl muž a žena.

Znenadání jedna z postav vyskočila a udeřila tu druhou nějakým předmětem do hlavy. Za okamžik hodil muž ženu do bahnité vody. Všechno to trvalo jen několik sekund. Pak nám šeříkový háj už zcela zakryl výhled.

„Co to bylo?“

„Nic zvláštního jsem nezpozoroval,“ ujistil mě Kalin. „Vím však, co jste tam uviděl vy. Všichni tady vidí tu vraždu nebo zabití, říkejte tomu, jak chcete. Ale teď pozor! Podívejte se tamhle!“

Znovu jsme měli volný výhled na jezero, jenže po loďce tam najednou nebylo ani stopy. Hladina byla zas tichá a nehybná. A přitom by pachatel musel vyvinout nadlidskou sílu, aby za tak krátkou dobu, po kterou nám les zakrýval výhled, dokázal doveslovat s loďkou až ke břehu.

„Hned tam budeme,“ poznamenal strojvůdce, zatímco já jsem byl tak zmatený, že jsem nedokázal vůbec promluvit. Přibrzdil a zastavoval vůz. Před námi se objevila nádražní budova, snad ještě sešlejší než ta předcházející. Ani tady nestál nikdo na nástupišti zarostlém trávou. Podezíravě jsem se rozhlížel, ale nebylo tu pranic neobvyklého.

„A teď mi vysvětlete, co to znamená! Natáčí se tu nějaký film? Byla to fata morgana? Nebo co se to vlastně stalo?“

„Co vám mám na to odpovědět? Pravděpodobně…, pravděpodobně je to něco jiného, než se zdá. Jenže v celém okolí tu nikdo neví, co to vlastně je. Žádný film se tu nenatáčí, to vím naprosto jistě. Na nějaké vzdušné zrcadlení se mi taky nechce věřit. Že by bylo pořád totéž? Totiž to, co vás tak udivilo, viděli i mnozí jiní lidé, a vždycky to bylo nachlup stejné!“

„Hm. Kdy pojedete zpátky?“

„Chápu. Chcete se přesvědčit na vlastní oči. Prosím, ale je to zbytečné. Moment… tady to máme; přesně v 17.30! Když tu budete včas – ale uvědomte si, že k nejbližšímu statku je odtud hodinu cesty. A já tudy pojedu potom až zas zítra!“

Pokrčil jsem rameny. Co jsem měl v téhle situaci taky povídat. Rozhodně jsem se na to musel podívat zblízka. Zřejmě šlo o nějaký podvod.

„Vrátím se sem před půl šestou a budu tu na vás čekat.“

„V pořádku. A hodně štěstí při pátrání.“

Vystoupil jsem. Kalin mi zamával a vůz pomalu odjel. Díval jsem se za ním a přemýšlel jsem.

Vlastně jsem se měl radovat z té krásné krajiny a neoddávat se žádným metafyzickým úvahám. Jenže na to, abych své rozhodnutí změnil, bylo teď už pozdě. V nejvlastnějším slova smyslu mi ujel vlak. Jakýpak vlak? Vehikl, který patřil do světa věčné minulosti. A Kalin, jehož tajemné narážky mě přiměly k tomuhle přerušení jízdy, byl taky pryč.

Teď už jsem mohl buď jen zůstat sedět na téhle prohnilé lavičce, nebo se jít podívat k vodě. Třeba bylo na té povídačce aspoň kousek pravdy. Tahle událost na jezeře, nebo co to bylo, tomu nasvědčovala.

Chalupa u jezera se při bližším ohledání ukázala ještě daleko rozpadlejší, než jsem se domníval. Zřejmě tu už desítky let nikdo nehnul ani prstem; a zdi se drobily, střechu tvořily jen shnilé a uvolněné trámy. Poslední majitel odstěhoval veškeré vnitřní zařízení, v domě už nezbylo nic než hromady zborceného zdiva sahající až ke kolenům.

Prohlížel jsem si všechno, ale dovnitř jsem se příliš neodvažoval. Některý z těch rozviklaných trámů by mi mohl spadnout na hlavu, a bylo přinejmenším nejisté, jestli by Kalin něco podnikl, aby mě tu našel. Nezdál se mi příliš odvážný.

Venku zaštěkal pes. Opustil jsem zříceninu a na druhé straně silnice zarostlé trávou jsem uviděl blížit se stádo ovcí. Ostražitý pes přišel až ke mně, očichal mě, stáhl ocas a obrátil se ke mně zády.

Ovčák, starší člověk, ale bez obvyklé dlouhé hole, si mě prohlédl a přátelsky mě pozdravil. Vykročil jsem k němu.

„Buďte zdráv! Za takovéhleho počasí to musí být opravdu radost pást ovce.“

„Za normálních okolností jistě. Ale ne tady, vážený pane. Ovečky jsou tu neklidné a nechtějí se pást.“

„Tak? – Chtěl bych se tady trochu porozhlédnout, víte? Máte to tu moc hezké. Jen se mi zdá, že trochu smutné.“

„Tak to jste přijel vlakem, viďte,“ zjišťoval ovčák. Vůbec se zdálo, že není zdaleka tak skoupý na slovo, jak se běžně o ovčácích soudí. „Před chvílí jsem viděl, jak kolem projel starý Kalin. Chudák!“

„Proč chudák? Sice mi do toho nic není, ale…“

„Rakovina plic,“ utrousil ovčák a obhlížel své stádo. Nevěděl jsem, co bych na to měl říct. Inu ovšem, rakovina – to je nemoc, na níž si dosud lékařská věda láme zuby. Opravdu chudák, ten Kalin!

„Vyprávěl mi všelijaké hrůzostrašné historky,“ pokračoval jsem, „a tak si chci prohlédnout místo, kde se ty tragédie odehrály.“

„Vy… vy jste to taky viděl?“

„Tak trochu. Ale mohl to být docela dobře i zrakový klam. Vzduch je poměrně horký, chvěje se, a tak by se mohlo stát, že člověk uvidí ledacos.“

Zavrtěl hlavou a pískl na psa, který se líně ohlédl, ale o hvízdání se dál nestaral. Ovce, kterou měl zahnat zpátky ke stádu, se zatím už vrátila sama.

„Když se mě ptáte, musím se přiznat, že něco na tom je – ale nikdo neví nic určitého. Nikdo tomu nechce věřit, přestože tolik lidí už vidělo, jak hodili tu paní do jezera.“

„Hm.“

„A proč tedy nechtějí ovečky žrát tu šťavnatou trávu nahoře nad jezerem? Těsně u břehu je půda moc mokrá, tráva je tam kyselá, dobrá, to připouštím – ale tam nahoře je znamenitá. A ovce se jí vyhýbají, jako by byla jedovatá.“

„Dali jste ji posoudit, jen tak pro jistotu?“

„Byl bych špatný ovčák, kdybych to byl neudělal. Ale není na ní nic zvláštního. A přece ji nechtějí žrát.“

„To je opravdu zvláštní,“ přizvukoval jsem mu. Ale jak by mohla zvířata podlehnout halucinacím? dodal jsem v duchu. To je přece vyloučené!

„Pojďte, půjdeme ke břehu. Však Nero už na ty moje svěřenkyně dohlédne.“

„Vypadá trochu utahaně. To asi tím vedrem, ne?“

„Asi tím. Vedro on totiž vůbec nesnáší. – Tak, a teď se posaďte.“

Z tohoto místa jsem měl po jezeře krásný rozhled. Před lety odtud vedlo něco jako molo pro veslaře. Možná že tu byly i zbytky koupaliště. Teď se tu povalovala jenom prkna, většinou porostlá mechem.

„Je to tu hodně opuštěné,“ vyjádřil jsem nahlas svůj dojem.

Ovčák se zatím také posadil. Začal mi přizvukovat. „Jo,“ řekl po dlouhé přestávce, kdy jsme oba pozorovali jezerní břeh, „minulé léto se do toho pustil doktor Winter. Byl to právník a takovým věcem rozuměl nejlíp. Prohledal všechny knihovny a archívy, vyptával se každého z nás tak dlouho, až by mu byl vyloudil duši z těla. Jenže v tomhle domě se nic zvláštního nestalo. Posledním majitelem byl nějaký generál, kterého sestřelili ve vrtulníku. A poněvadž to po něm nikdo nezdědil, propadl majetek státu.“

„Co má ten dům společného s tím příběhem?“

„Ledacos se proslýchalo, ale ani doktor Winter nepřišel na nic, co by mohlo nějak souviset s tím zjevením. Nedá se říct ani o chloupek víc než právě to, že každý ho spatří jen jedenkrát.“

„Pozval bych na to odborníka!“

„I tohle zkoušel chudák doktor Winter. Prohlásili tenkrát jeho i nás všechny za blázny a za lidi stižené slavomamem. Tvrdili, že jsme si vymysleli takové hloupé vtipy, jen abychom vyvolali senzaci.“

„To nebylo právě nejzdvořilejší,“ připouštěl jsem. „Dovedu si představit, jak to na vás asi zapůsobilo. Ale – co si o tom všem myslíte vy sám? Máte na to přece vlastní názor?“

„Asi se mi vysmějete… jistě jsem trošku staromódní…, ale já myslím, že je to pravda.“

„Dovolte, jaká pravda? Vždyť tam přece nikdo není.“

„Jenže jednou tam někdo byl. Byla tam spáchána vražda a duch té mrtvé vstává a volá po pomstě. S největší pravděpodobností nebyl ten zločin nikdy objasněn, a proto mrtvá nemá v hrobě klid.“

Zní to nesmírně mysticky, pomyslel jsem si. Ale cožpak nebylo to, co se udalo, či lépe řečeno to, co jsem uviděl, dost podivné? Neobvyklé věci se dají srovnat jen s jinými neobvyklostmi a vyložit zas jen neobvyklým způsobem.

Jezero se stále tiše třpytilo v jasném slunci letního odpoledne. Zdálky sem doléhalo cvrlikání ptáků, ovce tiše bečely, pes Nero se chraptivě hlásil o slovo, patrně aby si zjednal ve stádu pořádek. Takhle to mohlo vypadat kdekoli. A přece tu něco nesouhlasilo. Ten klid byl pouze předstíraný. Nad tím vším visel ještě dosud ten strašlivý čin. – Okamžitě jsem si poručil, abych se vzpamatoval. Vždyť za chvíli bych takovému nesmyslu uvěřil i já.

„Prohledali jezero?“ vyptával jsem se.

„Samozřejmě, ale dno je tu tak bahnité, že tam může ležet bůhvíco, a nikdo si toho ani nevšimne. Našli tam tenkrát pár střepů z hliněných hrnců z doby kamenné.“

Tak to tedy nemohla být nějaká lázeňská pláž, opravil jsem si svůj první dojem. Ostatně, nic to na té podivné záležitosti neměnilo. Když nebereme v úvahu ten nesmysl s duchy…, mělo by za vším vězet něco skutečného. Že by to nebyl zrakový klam? Klamné věci se někdy vykládají mnohem obtížněji než holé skutečnosti.

„Vy samozřejmě na duchy nevěříte,“ pokračoval mezitím starý ovčák. „Jakpak taky! Ani bych to od nikoho nečekal. Kdopak by dneska něčemu takovému věřil? Ale jak jinak byste chtěl vysvětlit to, co se stalo? Tolik lidí se o to pokoušelo. U některých výkladů bychom museli věřit na něco mnohem horšího, než jsou duchové. – Místo abyste tvrdošíjně pátral po světě duchů, můžete stejně tvrdošíjně hledat rozumové vysvětlení. V podstatě mezi tím není valný rozdíl.“

S tímhle jsem určitě nemohl souhlasit, ale ze zdvořilosti jsem starému neodporoval.

Ovčák s povzdechem vstal. „No – a já zas poženu dál. Hodně štěstí v pátrání, mladý pane! Budete ho potřebovat. Všechny, kteří se pokoušeli tohle tajemství nějak rozluštit, postihlo nějaké neštěstí. Vzpomeňte si na Kalina a na jeho rakovinu plic! Doktor Winter uhořel v autě při jedné srážce, jeho sekretářku zavraždili… Dejte na sebe pozor! A stejně nic nenajdete, dokud se budete držet těch nejběžnějších vysvětlení!“

Rozloučili jsme se a já jsem tu zůstal. Přemýšlel jsem, kde získal tenhle ovčák poměrně tak bohatou slovní zásobu, ale nepřišel jsem na to. Tady, v tomhle kraji, bylo podivné všechno, příroda o nic méně než lidé.

Slyšel jsem, jak stádo odchází, pak jsem zůstal sedět docela sám na břehu „prokletého jezera“, jak by ho jistě tuze rád nazval Kalin. Než přijede ve svém osamělém voze, měl jsem ještě spoustu času. Najít se tu ovšem nedalo nic.

Za rozmluvy s pastýřem se mi kmitla hlavou dávná, vybledlá vzpomínka. Kdysi jsem četl jednu novelu. Jmenovala se tuším Zámek Moen. I v ní se vyprávělo o podobném efektu, že totiž kdosi na začátku něco spatřil, co tam už potom nebylo. Jenže v té novele autor nakonec přiznal, že šlo o nevědomý zrakový klam, že si oči vytvářejí souměrnost i tam, kde byla porušena. Na podrobnosti jsem si už nevzpomínal – ale na tomhle jezeře se všechno událo docela jinak.

Ne, řekl jsem si nakonec. Tady není nic, co by se mělo doplnit. Že se při letmém pohledu může stát, že se ulomený osmý cíp osmicípé hvězdy v mysli doplní, to je docela dobře možné. Ale nikdy si různí lidé nedokážou vymyslet jednu a tutéž scénu. Stále stejnou!

To znamená, že byla přece jen pravdivá?

Trochu jsem se zachvěl při tom pomyšlení, protože tím jsem se dostával na tenký led nerealistických teorií. Na pracovníka pojišťovny, který uznává jen fakta, se to rozhodně neslušelo. Nemohl jsem však nikterak pochybovat o existenci tohoto podivného jevu, když se tu neodvolatelně udal. Jestli má něco společného se strašidly nebo s duchy, to už byla jiná otázka.

Pozoroval jsem krajinu ozářenou sluncem a přemýšlel jsem, co bylo na ovčákových domněnkách pravdivého a co byl jen výplod jeho fantazie. Dokázat se zřejmě nedalo ani to nejmenší. Ta obě neštěstí – no dobrá, ale takovým tvrzením se dalo dokazovat všechno, někdy i věci docela protichůdné. Vydal jsem se na procházku okolo jezera a šel jsem tak blízko u vody, jak to dovolovaly bahnité břehy. Nebylo tam naprosto nic zvláštního, jen pár věcí, které tam kdysi zanechali pátrači – měřicí tyče, kousky sítí a samozřejmě i jejich člun.

A tak jsem se znovu posadil a zadumal se. Bylo horko a já začal podřimovat. Věděl jsem sice, že nemám příliš mnoho času, ale k zastávce to bylo jen pár kroků a přijíždějící vlak docela určitě uslyším.

Probudily mě nějaké hlasy. Dva lidé, muž a žena, se hlasitě hádali.

„Jsi mizera a navíc ještě zbabělec,“ křičela žena s opovržením. Pak jsem zaslechl příšerný výkřik a vzápětí už jsem stál na nohou.

Po jezeře plul ten zapomenutý člun pátrací skupiny. Mladý muž – přibližně stejně veliký jako já, s hnědými vlasy a tmavými krátkými vousy, v šedém obleku a v plášti do deště téže barvy – právě udeřil ženu nějakým klackem. Žena se skácela na dno člunu. To všechno netrvalo ani sekundu a já jsem si ani neuvědomoval, kolik času uplynulo od chvíle, kdy jsem usnul, ani to, jak ti dva mohli nasednout do loďky. Hleděl jsem na to celý zmatený a nebyl jsem schopen ani se pohnout. Nakonec jsem se přece jen rozběhl a už jsem stál u zbytků přistávacího mola, když muž vhodil svou oběť do jezera. Jen docela vzdáleně mi přišlo na mysl, že tu vlastně zblízka přihlížím známé scéně, a že se tedy nedá už docela nic dělat, protože duchové jsou přece už dávno mrtví.

„Stát! Zastavte se!“ vykřikl jsem ze všech sil a vytáhl jsem z kapsy u saka poplašnou pistoli. „Policie!“

Vrah sebou trhl a díval se na mě se stejnou hrůzou jako já na něj. Instinktivně se dal na útěk. Jezero však nebylo tak velké, aby mi dokázal uniknout. Kromě toho spatřil v mé ruce zbraň a vzdal se.

Po jeho oběti už nebylo ani stopy, mrtvola klesla ke dnu; možná že ji něčím zatížil. Všechno se odehrálo příliš rychle a já jsem byl ještě trochu rozespalý.

„Pojďte na břeh a nedělejte žádné hlouposti!“ poručil jsem mu tak stroze, jak jsem to jen dokázal.

Vrah se nevzpíral a se zachmuřenou tváří vstoupil na zpuchřelé trámy mola.

Podíval jsem se na hodinky. Nejvyšší čas, abychom se dostali k zastávce, jestliže jsem neměl zmeškat vlak…

Na tomto místě mé vzpomínky selhávají a já nedokážu pokračovat v líčení událostí. Domnívám se jen, že mě vrah v tom okamžiku napadl a srazil mě k zemi.

Když jsem se probral z bezvědomí, klečelo kolem mě několik lidí. Jeden z policistů mi oznámil, že jsem zatčen pro podezření z vraždy mladé ženy – uvedl její jméno, ale znovu opakuji, že jsem ho ještě nikdy neslyšel. Mému prohlášení nikdo neuvěřil, a tak došlo až k tomuhle procesu.

Samozřejmě vím, že byla nalezena mrtvola. Teď! Ale přesto mi mohou výše uvedení svědkové dokázat, že jsem na té zastávce vystoupil jen proto, že jsem chtěl prozkoumat ten záhadný jev, který jsem právě vylíčil.

Nedovedu vysvětlit, proč jsem já stejně jako mnoho dalších lidí viděl čin, který se odehrál teprve později. Nicméně teď už je mi jasné, proč nikdo při pátrání nemohl najít žádné východisko – vždyť ten zločin tenkrát ještě nebyl spáchán.

Že se to zjevení v kraji už vyskytovalo, mohou dosvědčit četní zdejší obyvatelé.

Na tomto místě bych chtěl ještě jednou opakovat svůj návrh, aby se pátralo po muži, kterého jsem popsal. To je skutečný vrah té ženy, i když, to připouštím, je mi velmi podobný, takže svědkové ztratili jistotu a nemohli pak mou výpověď ani potvrdit, ani vyvrátit. Rovněž žádám o vyjádření znalců, jak to, že lidé viděli nějakou vraždu dřív, než byla spáchána. V tom by mohl být klíč k celému tomuhle příběhu…

JÖRG GERNREICH

OMYL SIMONA KEATHE

Příběh, který mi ten cizinec vyprávěl, byl tak fantastický, že by se dal takřka pokládat za moderní pohádku. Sice mě ujišťoval, že je od A až do Z pravdivý, ale dodnes si nejsem tak úplně jist, mohu-li jeho slovům věřit, nebo ne. A přece mi ta historie připadá tak zvláštní, že bych vám ji chtěl dneska zopakovat.

Jmenoval se Steve Kranach. Táhlo mu na padesátku, měl vyhublé, kostnaté ruce a chodil trochu shrbený. Oči měl chytré, ale byla v nich i jistá dávka rezignace. Jeho poměrně zanedbaný zevnějšek se jen stěží srovnával s tím, o čem mi vyprávěl. A přesto musím ještě dnes připustit, že ten příběh na mě bezesporu hluboce zapůsobil a že mi připadá zatěžko předem ho odsouvat do říše fantazie.

A tak jsem se nakonec dověděl, že Steve Kranach je fyzik, doktor přírodních věd. Naproti tomu mě nijak zvlášť neudivovalo, že si tento muž po úpadku firmy, u níž byl zaměstnán, a po smrti svého šéfa vydělával na živobytí jen příležitostnými pracemi. Jeho vyprávění nás přenáší asi o deset let zpátky do minulosti, tedy do období charakteristického vítězným rozmachem jaderné energie.

Byl tenkrát vedoucím asistentem hlavního akcionáře jednoho koncernu, který ovládal veškeré energetické zdroje naší země, všechny doly i tepelné elektrárny.

Simon Keath, ten hlavní akcionář, si samozřejmě mohl dovolit vydržovat soukromou laboratoř a v ní se nerušeně věnovat svým pokusům.

Kranach, jeho asistent a spolupracovník, byl kromě Keathe jediný, kdo měl do té přísně střežené laboratoře přístup. Keath se zabýval problémy z pomezních oblastí moderní fyziky. Třebaže neměl akademický titul, byl to rozhodně mimořádně nadaný fyzik. Věděl to, a čím více se přibližoval cíli svých výzkumů, tím více posiloval každý další úspěch jeho nadutost a vědomí jeho nesmírné moci.

Jednoho dne se však stalo, že jeden ze základních zákonů relativistické fyziky, použitý v praxi, se obrátil proti němu. Takřka přes noc u nás vznikla nová konkurenční firma Nuclear Power Corporation, vybudoval se náš první atomový reaktor a zahájila se stavba obrovské atomové elektrárny. Vědělo se sice, že v jiných zemích byly vypracovány a zčásti už realizovány podobné projekty, ale přesto zpráva, že v naší zemi taková elektrárna už brzy zahájí zkušební provoz, působila na burze jako bomba. Okamžitě se začalo přebíhat od uhlí k jaderné energii. I když se obchody v následujících měsících zase trochu uklidnily, kursy akcií klesaly nezadržitelně Trvalý pokles se začal měnit v krizi.

Simon Keath seděl ve své pracovně za psacím stolem a byl zcela zabrán do sledování burzovních zpráv. V místnosti bylo příjemné ticho. Tlustý koberec, vyčalouněné stěny a dvojité dveře kanceláře pohlcovaly jakýkoli zvuk zvenčí. Téměř neslyšně zpívaly ventilátory svou monotónní píseň.

Keath složil noviny a pohlédl na dr. Kranacha, který se uvelebil v křesle u okna. Šéf se napřímil. Byl to člověk neurčitého věku, vysoký, štíhlý. Na míru šitý a dokonale padnoucí oblek a prošedivělá paruka, kterou zakrýval pleš nad čelem, svědčily o jeho ješitnosti, povýšené chování prozrazovalo jeho bytostnou aroganci.

„Zase šedesát bodů ztráta,“ začal bez jakéhokoli přechodu, „nic si nenalhávejme, Kranachu, jak to vypadá, každému jinému podniku bych dával nanejvýš ještě půl roku. Pak si budu moci sbalit svých pět švestek a jistě byste se i vy musel ohlížet po nějakém jiném chlebíčku, a to bude dneska asi dost nesnadné.“

Kranach mlčel, a tak Keath pokračoval: „Jedno mi však můžete věřit, já bych toho ztratil mnohem víc než vy, a tak nemám nejmenší chuť ohlásit úpadek. Neseděl bych tu tak klidně a neklábosil bych s vámi, kdybych nevěděl o řešení.“

„Jaké řešení máte na mysli, mister Keath?“

„Jen se hned nelekejte, když vám povím, že je to krajní, ale zároveň jediná účinná možnost.“

Kranach zbledl, chvíli mu trvalo, než se ovládl, a pak ze sebe ztěžka vypravil: „Nechcete přece… Ne! Se mnou nepočítejte! Tak v tomhle vám pomáhat nebudu!“

Keath vstal, konejšivě zvedl ruce a rozhořčeného doktora vmáčkl zase dolů do polštářů. „Nikdo přece nemyslí na nějakou sabotáž,“ prohlásil uklidňujícím tónem. „Upokojte se, ani jediné živé bytosti to neuškodí. Myslel jste na zničení celého zařízení, viďte? Jenže to by bylo nejen nebezpečné, ale i naprosto nesmyslné. Všeho všudy by to znamenalo nanejvýš jen prodloužení té šibeniční lhůty, a žádné konečné řešení. Podobné akce bývají vždycky jenom dílčí. Vždyť problémy jaderné energie se dnes už zabývá příliš mnoho vědců. Nikdo dnes nemůže vědět, kdo všechno na tom pracuje. Ale právě tady je něco, čeho se můžeme zachytit. Abychom vyhubili zlo už v jeho kořenech, budeme mít zanedlouho možnost zasáhnout právě v okamžiku, kdy klíč k relativistické fyzice bude v rukou pouze jediné osoby. Chtěl bych vám jen připomenout, že jsem se k časové reverzi dopracoval už tak blízko, že se dá v nejbližších dnech počítat s jejím praktickým uskutečněním!“ Keath se spokojeně usmíval.

Kranach dlouho hleděl na svého šéfa nechápavě, ale nakonec porozuměl. „Chcete tedy…,“ mluvil přerývaně, „chcete tedy použít reverzního kanálu pro vraždu? To přece nemyslíte vážně!“

„Ale ano! Vidím, že jste ten problém dokonale pochopil. Odstraním zakladatele teorie relativity Alexandra Herbstedta ještě předtím, než tuhle svou teorii zveřejní. Ostatně jsou všechny naše skrupule naprosto zbytečné, vždyť ten člověk je přece už tak dlouho mrtev. Mám v úmyslu jen trochu poopravit vývoj.“ Sebevědomě se smál a zdálo se, že dokonale vychutnává ten nedostatek odvahy u svého odpůrce. „Pouhý pud sebezáchovy,“ konstatoval s nedbalým gestem. „Dost často už jsem zápasil s tvrdými bandážemi. Pro mě je to prostě existenční nutnost, abych odebral společnosti N. P. C. všechny její podklady.“

Po krátké přestávce dodal nabádavě: „Nakonec je tahle akce i ve vašem vlastním zájmu a nebudete to vy, kdo Herbstedta prostě vymaže!“

Kranachův obličej byl bledý a nehybný.

„Stanete se vrahem, jestliže provedete svůj plán!“ odpověděl bezbarvě.

Šéf svraštil čelo, tváře mu potemněly. „To se ale strašně mýlíte, Kranachu!“ vykřikl podrážděně. „Možná že jím budu ve smyslu vašeho přecitlivělého pojetí morálky. – Chcete mě tedy postavit před soud?“ ptal se ironicky. „Ne? Ovšemže ne! Jen si pomyslete, jaké právní prostředky byste mohl proti mně použít. Nikdo by vám přece neuvěřil, že jsem zabil člověka, který zemřel dřív, než jsem se narodil.“

Kranachovi chvíli trvalo, než se uklidnil.

„Tak vidíte,“ pokáral ho Keath otcovsky, „přesně vzato, to všechno není ani zdaleka tak zlé, protože nikdo přece nebude postrádat něco, co nikdy neexistovalo.“

Kranach znovu zavrtěl hlavou, vstal a obrátil se tváří k oknu. Po krátkém zamyšlení promluvil ještě jednou: „Já s vaším názorem naprosto nesouhlasím.“

„Jak to?“ Na čele hlavního akcionáře se objevila hluboká vráska.

„Vážně si myslíte, pane Keathi, že se vývoj dá zadržet tím, že zabijete jediného muže? Přijdou jiní…“

„Omyl!“ Keath ho přerušil uprostřed věty. Krev se mu nahrnula do obličeje. „Herbstedt byl génius, jaký se rodí v dějinách lidstva jednou za sto let. Od jeho vystoupení tu nebyl nikdo, kdo by byl hoden podat mu sklenici vody. Jsem pevně přesvědčen, že můj pokus přinese žádoucí úspěch.“

„Jestliže čas k tomu dozrál,“ pokoušel se fyzik znovu o námitky, „dojde k objevu dříve nebo později…“

Prudkým gestem odmítl hlavní akcionář i tuto námitku. Zuřil, že se vůbec někdo opovážil postavit se mu na odpor. „Jen vůdčí vědecké osobnosti,“ poučoval, „výhradně jen jejich geniální myšlenky ovlivňují vývoj vědy.“

Steve Kranach chtěl ještě něco namítnout, ale pak se včas ovládl a zmlkl. Simon Keath pokládal od tohoto okamžiku rozhovor za skončený.

Příští dny probíhaly v horečné práci. Od zmíněného rozhovoru vztah mezi šéfem a asistentem znatelně ochladl. Práce na kanálu časové reverze se blížily svému zakončení.

Nejprve bylo možno vytvořit takový kanál ve čtvrtém rozměru. Byl to kanál, jímž se dalo dospět ke každému okamžiku v minulosti nebo v budoucnosti stejně snadno, jako se lze dostat do každé městské čtvrti tunelem podzemní dráhy.

Zařízení fungovalo bezvadně. Prostoročasové zaměřovače byly nastaveny s dostatečnou přesností, takže bylo možné materializovat pokusná zvířata v kterékoli době a na kterémkoli místě zemského povrchu.

Zaměřovací zařízení pracovalo tak přesně, že při intervalu jednoho sta let činila časová odchylka pouze plus minus dvacet minut.

Za několik dní dospěly přípravy tak daleko, že Simon Keath mohl zahájit svůj velkolepý zločinný podnik.

„Konečně jsem u cíle,“ započal Keath svůj poslední rozhovor s Kranachem. „Dost dlouho jsem se na tenhle okamžik načekal. Všechno je připraveno, takže můžeme počítat s hladkým průběhem operace. Váš jediný úkol spočívá v tom, abyste během mé nepřítomnosti neustále kontroloval aparaturu, aby nedošlo nikde k poruchám, zvlášť když všechno bude muset probíhat velmi rychle. Před vlastní akcí je jen zapotřebí přezkoušet spouštěč zpětného skoku. Kdyby selhal, odvolejte mě hned z laboratoře. Pak bychom museli, ač neradi, celou akci odsunout… To by bylo v podstatě všechno. Máte ještě nějaké otázky?“

Dr. Kranach, který až dosud jen poslouchal a nic neříkal, zavrtěl hlavou. Každý svůj další pokus uplatnit nějak své námitky pokládal teď za zbytečnou ztrátu času.

Šéf krátce přikývl a vyšel z místnosti.

Za půl hodiny se objevil v laboratoři. Převlékl se a měl teď na sobě oděv z přelomu století, tmavošedý svrchník s kožešinovým límcem, tvrdý klobouk, lakové střevíce s kamašemi a hůlku s knoflíkem ze slonoviny. Jeho kostým doplňovaly nakroucené kníry.

„Připraven?“ ptal se nervózně.

Dr. Kranach pohlédl na přístroje a hlásil: „Všechno připraveno ke zkoušce. Zaměřovač je nařízen na 12. září 1904, 17 hodin, Berlín, Tiergarten. Do paměti počítače byly vloženy přesné souřadnice.“

„Dobrá! 13. září přijel Herbstedt na Slezské nádraží, aby odpoledne ve Fyzikálním ústavu Německé akademie věd přednesl veřejnosti své teorie. Máme dost času, abychom mu v tom zabránili!“

„Generální zkouška může začít!“ řekl Kranach a zapojil zdroj energie. Zazářila četná světla. Ozvalo se rytmické tikání. Keath vsunul spouštěč zpětného skoku do aktovky a s malým zaváháním vstoupil do časového trajektoru.

„Jsem připraven. Nejdřív pět minut!“ Hlas měl nějak chraptivý.

„Emise za deset sekund!“ zvolal Kranach na šéfa.

Zdálo se však, že ten jeho slova už nevnímá.

Kranach zvýšil energetický příkon. Kdesi nedaleko se ozval hukot jako při mořském příboji. Tiché hučení přešlo v jasný bzukot a vzápětí se změnilo v ohlušující pískot. A pak náhle naráz všechno ztichlo.

Simon Keath byl stále bledší. Asi sekundu stál v trajektorové komoře jako průsvitné zjevení. Pak se jeho obrysy začaly rozplývat. Za okamžik nato byl Kranach v laboratoři sám.

Po pěti minutách Keath tímtéž tajuplným způsobem z trajektorové komory zase vystoupil. Vypadal vyčerpaně, ale obličej mu jen zářil.

„Spouštěč zpětného skoku funguje znamenitě. Bez sebemenšího zpoždění,“ vykládal, když vystoupil z kabiny. „Jen ruce a nohy jako by usnuly. Ale to za pár minut přejde. Co mi dělá větší starosti, je zrychlený tep po přenášení. Je mi, jako bych absolvoval maratónský běh.“ Trochu se potácel, když ho jeho asistent odváděl ke křeslu. Keath klesl do polštářů a sotva popadal dech.

Kranach přinesl z vedlejší místnosti načatou láhev whisky a nalil šéfovi. On sám nepil.

Keath vypil celou skleničku naráz a ještě si dal nalít. „Tohle by probudilo i mrtvého! Nu, myslím, že za půl hodiny to můžeme spustit.“ Natáhl se v polštářích, zavřel oči a nedbale zkřížil nohy.

Kranach zatím uklidil láhev a naposledy začal kontrolovat všechny přístroje. Když uplynula půlhodina, odebral se Keath znovu do kabiny časového trajektoru. Strašidelné divadlo započalo nanovo. Tentokrát však nešlo o žádnou zkoušku.

Když se Simon Keath vynořil z časového kanálu, byl smrtelně bledý. V levé ruce svíral spouštěč zpětného skoku, v pravé pak revolver, z něhož se dosud kouřilo. Vytáčel se z přenosové kabiny. Opustily ho všechny síly. S třeskem dopadly na zem spouštěč i browning. V laboratoři to zavonělo střelným prachem. Keath zašermoval rukama ve vzduchu a hledal oporu. Asistent k němu rychle přiskočil, aby ho podepřel.

„Je mrtev… Herbstedt je mrtev! Podařilo se to,“ vydechl Keath sice vyčerpán, ale se spokojeným úsměvem.

Kranach hleděl na svého šéfa zmateně. „Koho že jste to zastřelil? Co vám ten člověk udělal?… Jaký to má motiv?“

Keath se zastavil a vypadal, jako by se měnil v solný sloup. Pak se zvolna otočil a díval se na Kranacha jako bez ducha. Oči se mu horečně leskly, když ho popadl za ramena. „Copak to nechápete? Zabil jsem Herbstedta a spolu s ním jsem zničil teorii relativity! To znamená, že Nuclear Power Corporation nikdy neexistovala!“ křičel hystericky.

Kranach se vytrhl ze sevření svého šéfa, zavrtěl hlavou a řekl chraptivě: „Nevím ani, kdo byl ten váš Herbstedt, ani proč musel zemřít. Zato vím, že teorii relativity odůvodnil roku 1915 Albert Einstein a že firma N. P. C. existovala a existuje dál.“

Keathovi se nepřirozeně rozšířily oči. Krev se mu vhrnula do tváří. Otevřel ústa, aby něco odpověděl. Rukou si sáhl k srdci a náhle se skácel jako zasažený bleskem.

„Věřte tomu nebo ne,“ skončil cizinec své vyprávění, „takhle se to všechno tenkrát zběhlo. Někdy si sám myslím, že jsem se zbláznil, ale zrekonstruoval jsem celý ten případ. Z mých rešerší se nedala vysvětlit souvislost s Herbstedtovou osobou, protože ten následkem své předčasné násilné smrti nebyl nikdy pokládán za tvůrce teorie relativity, a tak docela logicky upadl v zapomenutí. Nevěděl jsem o něm nic víc, než jak se jmenoval, a tak jsem tomu vůbec nevěnoval pozornost, když se Keath o něm zmínil. Z pátrání v policejních archívech vyplynulo, že ve Frankfurtu opravdu kdysi žil středoškolský profesor Alexandr Herbstedt a že ho roku 1904 v Berlíně na ulici za bílého dne zastřelil neznámý pachatel. A za necelých jedenáct let vystoupil na veřejnost s teorií relativity Albert Einstein. Celá Keathova teorie byla tedy jediný, zásadní omyl. To Einstein vysvětlil teorii relativity…“

Krátce po půlnoci, když z lokálu odcházeli poslední hosté, jsme se rozloučili. Teď se jen dohaduji, jestli se naše cesty ještě někdy setkají. Doufám, že ano, protože reverzní kanál mě náramně zajímá.